Справа № 2а-5787/11/1370
Суддя: Качур Роксолана Петрівна
Дата ухвалення: 2011-11-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 листопада 2011 р. № 2а-5787/11/1370

14 год. 16 хв.

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Качур Р.П.,

за участю секретаря судового засідання - Подібки М. З.

представника позивача Костур Р. В., представника відповідача Сагаль Н. С. розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Енергія -Новий Розділ`до Державної податкової інспекції у Миколаївському районі Львівської області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення -рішення, -

В С Т А Н О В И В:

19 травня 2011 року на розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява товариства з обмеженою відповідальністю «Енергія -Новий Розділ`до Державної податкової інспекції у Миколаївському районі Львівської області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення -рішення № від 05.05.2011 року.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оскаржуване податкове повідомлення -рішення прийняте з порушенням норм законодавства, право на податковий кредит з податку на додану вартість підтверджується усіма необхідними первинними документами, а висновки відповідача стосовно нікчемності правочинів з контрагентом ТзОВ «Будівельна компанія «СІТІ`є необґрунтованими та не підтвердженими доказами. Відтак позивач вважає оскаржуване податкове повідомлення -рішення протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав, просив задоволити в повному обсязі.

Позиція відповідача викладена в запереченні № 6452/10/10-007 від 09.06.2011 року, поданому представником відповідача в судовому засіданні 10.06.2011 року, де вказано, що під час проведення перевірки позивачем не доведена реальність операцій з контрагентом ТзОВ «Будівельна компанія «СІТІ», оскільки первинні документи по господарських операціях не оформлені належним чином, відтак позивачем безпідставно завищено податковий кредит за грудень 2010 року на суму 913750 грн. Відповідач вважає, що при формуванні даних податкового обліку не повинні враховуватись первинні документи, які вказують на проведення господарських операцій із контрагентом ТзОВ «Будівельна компанія «СІТІ».

Представник відповідача проти позову заперечив, надав пояснення, аналогічні викладеним у запереченні на позов, просив у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Дослідивши надані суду докази в межах заявлених вимог, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Енергія -Новий Розділ`зареєстровано 03.08.2005 року, що підтверджено копією свідоцтва про державну реєстрацію юридичної особи № 462453. Позивача взято на облік в органах ДПС 08.08.2005 року за № 02101253, що підтверджено копією довідки ДПІ у Миколаївському районі Львівської області № 62/19889 від 28.04.2011 року.

В період з 05.04.2011 року по 13.04.2011 року Державною податковою інспекцією у Миколаївському районі Львівської області проведено позапланову виїзну перевірку товариства з обмеженою відповідальністю «Енергія - Новий Розділ», про що складено Акт № 164/230/33525073 від 20.04.2011 року про результати позапланової виїзної перевірки з питань достовірності нарахування суми бюджетного відшкодування податку на додану вартість у зменшення податкових зобов`язань з ПДВ наступних податкових періодів за січень 2011 року, яка виникла за рахунок від`ємного значення з ПДВ, що декларувалось в період з 01.12.2010 року по 31.12.2010 року та декларації за січень, лютий 2011 року з питань правильності задекларованого податкового кредиту. Перевіркою встановлено порушення позивачем вимог п. п. 7.4.1., п. п. 7.4.4. п. 7.4. ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість», в результаті чого завищено від`ємне значення різниці між сумою податкових зобов`язань та податкового кредиту за грудень 2010 року в сумі 913750 грн.

05.05.2011 року відповідачем на підставі акта перевірки № 164/230/33525073 від 20.04.2011 року прийнято податкове повідомлення -рішення форми «В4»№ , яким встановлено порушення ТзОВ «Енергія -Новий Розділ»п. 198.6. ст. 198 Податкового кодексу України та зменшено розмір від`ємного значення суми податку на додану вартість у розмірі 913750 грн.

Приймаючи рішення суд виходив з наступного.

Згідно ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, добросовісно.

Згідно п. 1.3. ст. 1 Закону України «Про податок на додану вартість»(в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), платник податку - особа, яка згідно з цим Законом зобов`язана здійснювати утримання та внесення до бюджету податку, що сплачується покупцем, або особа, яка імпортує товари на митну територію України.

Згідно п. 1.7. ст. 1 цього ж Закону, податковий кредит - сума, на яку платник податку має право зменшити податкове зобов`язання звітного періоду, визначена згідно з цим Законом.

Згідно п. п. 7.2.3. п. 7.2. ст. 7 цього ж Закону податкова накладна складається у момент виникнення податкових зобов`язань продавця у двох примірниках. Оригінал податкової накладної надаються покупцю, копія залишається у продавця товарів (робіт, послуг). Платники податку повинні зберігати податкові накладні протягом строку, передбаченого законодавством для зобов`язань із сплати податків.

Згідно п. п. 7.2.6. п. 7.2. ст. 7 цього ж Закону податкова накладна видається платником податку, який поставляє товари (послуги), на вимогу їх отримувача, та є підставою для нарахування податкового кредиту.

Згідно п. п. 7.4.1. п. 7.4. ст. 7 цього ж Закону податковий кредит звітного періоду визначається виходячи із договірної (контрактної) вартості товарів (послуг), але не вище рівня звичайних цін, у разі якщо договірна ціна на такі товари (послуги) відрізняється більше ніж на 20 відсотків від звичайної ціни на такі товари (послуги), та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 6.1 статті 6 та статтею 81 цього Закону, протягом такого звітного періоду у зв`язку з:

- придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку;

- придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій в необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання у виробництві та/або поставці товарів (послуг) для оподатковуваних операцій у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари (послуги) та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Згідно п. п. 7.4.4. п. 7.4. ст. 7 цього ж Закону якщо платник податку придбаває (виготовляє) матеріальні та нематеріальні активи (послуги), які не призначаються для їх використання в господарській діяльності такого платника, то сума податку, сплаченого у зв`язку з таким придбанням (виготовленням), не включається до складу податкового кредиту.

Згідно п. п. 7.4.5. п. 7.4. ст. 7 цього ж Закону не підлягають включенню до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв`язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з підпунктом 7.2.6 цього пункту).

Згідно п. п. 7.5.1. п. 7.5. ст. 7 цього ж Закону датою виникнення права платника податку на податковий кредит вважається дата здійснення першої з подій:

- або дата списання коштів з банківського рахунку платника податку в оплату товарів (робіт, послуг), дата виписки відповідного рахунку (товарного чека) - в разі розрахунків з використанням кредитних дебетових карток або комерційних чеків;

- або дата отримання податкової накладної, що засвідчує факт придбання платником податку товарів (робіт, послуг).

Згідно п. 198.6. ст. 198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

У разі коли на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.

На підтвердження дотримання вимог п. п. 7.4.1., п. п. 7.4.5. п. 7.4., п. п. 7.5.1. п. 7.5. ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість`та п. 198.6. ст. 198 Податкового кодексу України позивачем надано копії:

- договору № 27/08-ОЧ від 27.08.2010 року, згідно якого ТзОВ «Будівельна компанія «СІТІ»(виконавець) бере на себе виконання робіт по очистці біофільтрів на очисних спорудах, а ТзОВ «Енергія -Новий Розділ»(замовник) зобов`язується оплатити договірну ціну в розмірі 936000 грн.;

- податкової накладної № 144 від 31.12.2010 року на суму 936000 грн.;

- Акта № 1 приймання виконаних підрядних робіт за грудень 2010 року форми № КБ-2в;

- Довідки про вартість виконаних підрядних робіт за грудень 2010 року форми № КБ-3;

- договору № 17/09-ТО від 17.09.2010 року, згідно якого ТзОВ «Будівельна компанія «СІТІ»(виконавець) бере на себе виконання робіт по технічному обслуговуванню турбіни Р-6-35/3М, а ТзОВ «Енергія -Новий Розділ»(замовник) зобов`язується оплатити договірну ціну в розмірі 1371000 грн.;

- податкової накладної № 143 від 31.12.2010 року на суму 1371000 грн.;

- Акта № 1 приймання виконаних підрядних робіт за грудень 2010 року форми № КБ-2в;

- Довідки про вартість виконаних підрядних робіт за грудень 2010 року форми № КБ-3;

- договору № 28/09-ТО від 28.09.2010 року, згідно якого ТзОВ «Будівельна компанія «СІТІ»(виконавець) бере на себе виконання робіт по очистці та технічному обслуговуванню бойлерів на ЦТП №№1-4, а ТзОВ «Енергія - Новий Розділ»(замовник) зобов`язується оплатити договірну ціну в розмірі 1272000 грн.;

- податкової накладної № 146 від 31.12.2010 року на суму 1272000 грн.;

- Акта № 1 приймання виконаних підрядних робіт за грудень 2010 року форми № КБ-2в;

- Довідки про вартість виконаних підрядних робіт за грудень 2010 року форми № КБ-3;

- договору № 05/10-Рм від 05.10.2010 року, згідно якого ТзОВ «Будівельна компанія «СІТІ»(виконавець) бере на себе виконання робіт по ремонту колектора, спускних труб, екранів, водяного економайзера парових котлів ГМ-50 ст. №№ 3,4,5, а ТзОВ «Енергія -Новий Розділ»(замовник) зобов`язується оплатити договірну ціну в розмірі 780900 грн.;

- податкової накладної № 142 від 31.12.2010 року на суму 780900 грн.;

- Акта № 1 приймання виконаних підрядних робіт за грудень 2010 року форми № КБ-2в;

- Довідки про вартість виконаних підрядних робіт за грудень 2010 року форми № КБ-3;

- договору № 03/10-ЗМ від 03.10.2010 року, згідно якого ТзОВ «Будівельна компанія «СІТІ»(виконавець) бере на себе виконання робіт по очистці та заміні фільтрів на градирні Максі-600, а ТзОВ «Енергія -Новий Розділ»(замовник) зобов`язується оплатити договірну ціну в розмірі 1122600 грн.;

- податкової накладної № 145 від 31.12.2010 року на суму 780900 грн.;

- Акта № 1 приймання виконаних підрядних робіт за грудень 2010 року форми № КБ-2в;

- Довідки про вартість виконаних підрядних робіт за грудень 2010 року форми № КБ-3;

- актів прийому-передачі векселя від 17.01.2011 року, згідно яких ТзОВ «Енергія -Новий Розділ`передав, а ТзОВ «Будівельна компанія «СІТІ`прийняв прості векселі серія АА № 2023476 на суму 2839500 грн. та серія АА № 2023477 на суму 2643000 грн.;

- реєстру отриманих та виданих податкових накладних за грудень 2010 року;

- актів на списання товарно-матеріальних цінностей за грудень 2010 року (а. с. 232-239);

- службових записок про необхідність ремонту основних засобів та актів виявлення несправностей (а. с. 240-249).

Надані сторонами докази вказують на відсутність порушень позивачем п. п. 7.4.1., п. п. 7.4.5. п. 7.4., п. п. 7.5.1. п. 7.5. ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість`та п. 198.6. ст. 198 Податкового кодексу України. Позивачем представлено Суду всі відповідні первинні документи, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку та які вказують на товарність господарських операцій між позивачем та його контрагентом ТзОВ «Будівельна компанія «СІТІ», їх відповідність основній меті господарської діяльності контрагентів.

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У ст. 203 ЦК України наведено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину:

1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Законом закріплено презумпцію правомірності правочину: правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК). З наведеного випливає, що правочин (договір) є правомірним, а отже й дійсним. Неправомірність (недійсність) правочину повинна бути прямо передбачена законом або встановлена рішенням суду, що набрало законної сили.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. У цій же статті розмежовується два види недійсних правочинів: нікчемні та оспорювані. Нікчемним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом. У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Оспорюваним є правочин, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом. Такий правочин може бути визнаний недійсним судом.

У Постанові Пленуму від 06.11.2009 р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними`Верховний Суд України розтлумачив, що нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду (п. 4 Постанови). Виконання чи невиконання сторонами зобов`язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним. У разі якщо правочин ще не виконаний, він є таким, що не створює жодних юридичних наслідків (ч. 1 ст. 216 ЦК України ) (п. 7 Постанови).

Перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок, визначений ст. 228 ЦК України:

1) правочини, спрямовані на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина;

2) правочини, спрямовані на знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об`єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (ст. 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об`єктів цивільного права тощо.

Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об`єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не є такими, що порушують публічний порядок. При кваліфікації правочину за ст. 228 ЦК України має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо (п. 18 Постанови Пленуму від 06.11.2009 р. № 9).

Висновки податкового органу про нікчемність правочинів між ТзОВ «Енергія -Новий Розділ`і ТзОВ «Будівельна компанія «СІТІ`ґрунтуються на тому, що під час їх вчинення не було дотримано ч. 5 ст. 203 ЦК України і ці правочини не спрямовані на реальне настання наслідків, що обумовлені ними.

Такий висновок є помилковим. Відповідно до ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Саме таку кваліфікацію правочинів було надано податковим органом в акті перевірки від 20.04.2011 року.

У п. 24 Постанови Пленуму від 06.11.2009 р. № 9 Верховний Суд України відзначив, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Під час перевірки податковий орган не встановив обставин, які б свідчили про умисел ТзОВ «Енергія -Новий Розділ`на укладення договорів з ТзОВ «Будівельна компанія «СІТІ`без наміру створити наслідки, які передбачені цими договорами. Не надано цих доказів і під час судового розгляду справи. Навпаки, документально доведено виконання зобов`язань щодо виконання робіт. Це підтверджується не лише документами, але й реальними діями ТзОВ «Енергія -Новий Розділ`щодо оплати виконаних робіт. Зазначені обставини були встановлені податковим органом під час перевірки і залишились не спростованими. Відтак, протиправного умислу сторін, зокрема ТзОВ «Енергія -Новий Розділ», на укладення фіктивного правочину не встановлено, що виключає його кваліфікацію як недійсного. З огляду на відсутність доказів умислу сторін, вищезгаданий правочин не може вважатися нікчемним як такий, що порушує публічний порядок за ст. 228 ЦК України.

Суд звертає увагу також і на те, що відповідно до ч. 2 ст. 234 ЦК України фіктивний правочин визнається судом недійсним. Отже, цей вид недійсних правочинів належить до оспорюваних правочинів. З огляду на цю норму, жоден інший орган, окрім суду, не може робити висновок про недійсність фіктивного правочину.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Окремо Суд бере до уваги, що викладені в акті перевірки судження суб`єкта владних повноважень про порушення позивачем вимог ст.ст. 203, 215, 216, 228 ЦК України зроблені з перевищенням компетенції органів державної податкової служби України та не підтверджуються дослідженими судом доказами.

Проаналізувавши положення Податкового кодексу України та Закону України «Про державну податкову службу в Україні`від 04.12.1990 року (з наступними змінами і доповненнями), Суд доходить висновку, що податкові органи не наділені законодавцем компетенцією на встановлення фактів порушення платниками податків норм актів цивільного або господарського законодавства та не мають повноважень визнавати правочини нікчемними або такими, що не відповідають закону.

Так, відповідно до п. 11 ст. 10 Закону України «Про державну податкову службу в Україні`державні податкові інспекції в районах, містах без районного поділу, районах у містах, міжрайонні та об`єднані спеціалізовані державні податкові інспекції виконують, зокрема, такі функції: подають до судів позови до підприємств, установ, організацій та громадян про визнання угод недійсними і стягнення в доход держави коштів, одержаних ними за такими угодами, а в інших випадках - коштів, одержаних без установлених законом підстав, а також про стягнення заборгованості перед бюджетом і державними цільовими фондами за рахунок їх майна; звертаються до суду в інших випадках, передбачених законом.

Відтак, встановивши правочин, який має ознаки фіктивного, податковий орган, діючи в межах своїх повноважень, повинен звернутися до суду з позовом про визнання цього правочину недійсним. До набрання рішенням суду законної сили правочин вважається дійсним, оскільки саме це є змістом презумпції, яка наведена у ст. 204 ЦК України. До цього часу податковий орган не може застосовувати наслідки недійсності правочину, зокрема й корегувати податкові зобов`язання, навіть якщо б у нього і були відповідні переконання. Здійснення таких дій не відповідає повноваженням податкового органу та способу їх реалізації, свідчить про перевищення компетенції та безпідставне втручання в приватні правовідносини, порушує принцип офіційності.

З огляду на приписи наведених вище норм права, Суд доходить висновку, що до набуття законної сили рішенням суду про визнання недійсним правочину, за яким платником податків було сформовано податковий кредит та податкове зобов`язання з податку на додану вартість, податковий орган не має правових підстав для відображення в акті перевірки судження про вчинення таким платником порушення податкового законодавства щодо правильності та повноти справляння податків за цим правочином.

Підстави нікчемності правочину встановлюються законом, а не актами податкових перевірок. Вказані в актах перевірки недоліки, допущені суб`єктом господарювання при укладенні та виконанні договорів, не є підставою для визнання правочинів нікчемними, оскільки законодавство не встановлює таких підстав нікчемності правочину. Аналогічне тлумачення повноважень органів державної податкової служби наведене в листі Державного комітету України з питань регуляторної політики та підприємництва від 16.09.2011р.

Суд дійшов висновку, що твердження відповідача про нікчемність правочинів, укладених між позивачем та його контрагентом ТзОВ «Будівельна компанія «СІТІ», а також висновки про завищення податкового кредиту з ПДВ на суму 913750 грн. не обґрунтовані належними та допустимими доказами.

Докази, наявні в матеріалах справи (акти списання комплектуючих, службові записки про необхідність ремонту основних засобів), свідчать про те, що роботи, виконані контрагентом позивача ТзОВ «Будівельна компанія «СІТІ», були здійснені для забезпечення господарської діяльності позивача та спростовують твердження відповідача про безтоварність господарських операцій із вказаним контрагентом.

Крім того, Суд вважає помилковим твердження відповідача про невідповідність первинних документів з обліку в будівництві типовим формам та відсутності обов`язкових реквізитів у цих документах, оскільки Наказ № 237/5 від 21.06.2002 року Державного комітету України з будівництва та архітектури «Про затвердження типових форм первинних документів з обліку в будівництві», яким встановлювались типові форми № КБ-2в та № КБ-3, втратив чинність згідно з Наказом Державного комітету статистики України, Міністерства регіонального розвитку та будівництва України № 243/553 від 04.12.2009 року. Відтак позивач правомірно складав первинні документи з обліку в будівництві в грудні 2010 року у довільній формі.

Судом не беруться до уваги покликання відповідача на обставини, встановлені у Акті від 12.04.2011 року № 2193/95/23-206/35577139 про результати документальної позапланової невиїзної перевірки ТзОВ «Будівельна компанія «СІТІ`з питань підтвердження взаємовідносин та взаєморозрахунків з ПП «Альтекс-Юг`за період з 01.07.2010 року по 31.12.2010 року, складеному посадовими особами ДПІ у м. Дніпродзержинську, стосовно відсутності у ТзОВ «Будівельна компанія «СІТІ`виробничого обладнання, складських приміщень, що необхідне для здійснення фінансово-господарської діяльності підприємства. Згідно п. 10.2 ст. 10 Закону України "Про податок на додану вартість" платники податку, визначені у підпунктах "а", "в", "г", "д" пункту 10.1 цієї статті, відповідають за дотримання достовірності та своєчасності визначення сум податку, а також за повноту і своєчасність його внесення до бюджету відповідно до закону. Із наведеного випливає, що сама по собі несплата податку продавцем (у тому числі внаслідок ухилення від сплати) в разі фактичного здійснення господарської операції не впливає на формування податкового кредиту покупцем та суму бюджетного відшкодування чи податкового кредиту.

Обставини, викладені в Акті перевірки № 164/230/33525073 від 20.04.2011 року стосовно порушення позивачем п. п. 7.4.1., п. п. 7.4.5. п. 7.4., п. п. 7.5.1. п. 7.5. ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість`та п. 198.6. ст. 198 Податкового кодексу України відповідачем належними та допустимими доказами підтверджені не були.

Крім того, згідно з практикою Європейського суду з прав людини у справі «БУЛВЕС`АД проти Болгарії»(заява № 3991/03) Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 22.01.2009 року зазначив, що платник податку не повинен нести наслідків невиконання постачальником його зобов`язань зі сплати податку і в результаті сплачувати ПДВ вдруге. На думку Суду, такі вимоги стали надмірним тягарем для платника податку, що порушило справедливий баланс, який повинен підтримуватися між вимогами суспільного інтересу та вимогами захисту права власності.

Вказана правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 31 січня 2011 року справа №21-47а10.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Докази подані позивачем переконують у підставності позовних вимог.

Згідно ч. 2 ст. 71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Згідно ст. 49, 70 КАС України, сторони зобов`язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, а відтак зобов`язані обґрунтовувати належність та допустимість доказів для підтвердження своїх вимог або заперечень, що відповідачем зроблено не було.

Таким чином, з врахуванням змісту ст. 162 КАС України, податкове повідомлення -рішення Державної податкової інспекції у Миколаївському районі Львівської області № від 05.05.2011 року є протиправним і підлягає скасуванню, оскільки судом встановлено відсутність порушень позивачем вимог п. п. 7.4.1., п. п. 7.4.5. п. 7.4., п. п. 7.5.1. п. 7.5. ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість`та п. 198.6. ст. 198 Податкового кодексу України.

Суд присуджує з Державного бюджету України, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 94 КАС України, всі здійснені стороною, яка не є суб`єктом владних повноважень, та документально підтверджені судові витрати, на користь якої ухвалене судове рішення.

Керуючись ст.ст. 17-19, 94, 160-163, 167 КАС України, суд -

П О С Т А Н О В И В :

1. Позовні вимоги задовольнити повністю.

2. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення -рішення Державної податкової інспекції у Миколаївському районі Львівської області № від 05.05.2011 року.

3. Стягнути з Державного бюджету України на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Енергія -Новий Розділ» (, Львівська область, Миколаївський район, м. Новий Розділ, вул. Грушевського, 37) 3 (три) грн. 40 коп. сплаченого судового збору.

Постанова суду набирає законної сили у порядку, встановленому ст. 254 КАС України.

Постанова може бути оскаржена в порядку і строки, встановлені ст. 186 КАС України.

Повний текст постанови складено та підписано 7 листопада 2011 року.

Суддя Качур Р.П.