Справа № 300/4690/23
Суддя: Гомельчук С.В.
Дата ухвалення: 2023-10-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" жовтня 2023 р. справа № 300/4690/23

м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі:

судді Гомельчука С.В.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, вул. Набережна Перемоги, 26,м. Дніпро,49000, Головного Управління Пенсійного Фонду України в Івано-Франківській області, , вул. Січових Стрільців, 15, м. Івано-Франківськ, 76018 про визнання рішення неправомірним та зобов`язання вчинити дії., -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивачка) звернулася до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (далі - відповідач-1), Головного Управління Пенсійного Фонду України в Івано-Франківській області (далі - відповідач-2), в якому просить:

- визнати неправомірним рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про відмову у призначенні пенсії позивачці від 16.05.2023 №52;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області зарахувати ОСОБА_1 до страхового стажу періоди роботи у Шевченківському дитячому садку з 09.08.1980 по 20.09.1980, з 07.04.1981 по 12.05.1981, з 10.06.1981 по 10.07.1981 та з 01.08.1981 по 12.09.1981 та в КП фірмі "Промисел" з 01.10.1994 по 25.10.2000, період отримання допомоги по безробіттю з 01.04.2001 по 21.05.2001 та призначити пенсію за віком відповідно до ст.26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне врахування» з моменту виникнення права на її призначення.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 звернулась до пенсійного органу із заявою про приначення пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та надала трудову книжку, архівну довідку та рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області від 06.04.2023 у справі №343/502/23, яким встановлено факт належності їй трудової книжки серії НОМЕР_1 . Проте відповідачем-1 протиправно не зараховано до страхового стажу позивачки періоди роботи у Шевченківському дитячому садку з 09.08.1980 по 20.09.1980, з 07.04.1981 по 12.05.1981, з 10.06.1981 по 10.07.1981 та з 01.08.1981 по 12.09.1981 та в КП фірмі "Промисел" з 01.10.1994 по 25.10.2000, а також період отримання допомоги по безробіттю з 01.04.2001 по 21.05.2001 та відмовлено у призначенні пенсії, у зв`язку з відсутністю необхідного стажу. Вищевказаний стаж не зараховано, зокрема, через наявність виправлення у трудовій книжці та видання архівної довідки на підтвердження стажу за одним підписом. Вважає, що саме керівником КП фірми «Промисел» допущено порушення Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників та здійснено виправлення у трудовій книжці. Працівник не може нести за це відповідальність. Крім того, зауважила, що подана нею архівна довідка була оформлена у відповідності до вимог п.8 розділу III Порядку виконання архівними установами запитів юридичних та фізичних осіб на підставі архівних документів та оформлення архівних довідок (копій, витягів), затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 02.03.2015 №295/5 , а відповідач-1 не мав права її не врахувати та не зарахувати зазначений в ній період роботи до страхового стажу. Позивачка вважає, що її загальний страховий стаж складає 31 рік 28 днів. Наголошує, що відмова у зарахуванні до стажу роботи вищезазначених періодів звужує її законне право на соціальний захист у відповідності до ст.46 Конституції України. Просить позов задовольнити повністю.

Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 24.07.2023 відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області скористалось правом подання відзиву на позовну заяву, який надійшов на адресу суду 22.08.2023, в якому зазначило, що позовні вимоги є безпідставними. Відповіач-2 вказав, що відповідно до наданих до заяви про призначення пенсії за віком документів загальний страховий стаж позивачки склав 24 роки 06 місяців 12 днів, що не дає підстави для такого призначення. У трудовй книжці позивачки щодо періоду роботи в КП фірмі "Промисел" з 01.10.1994 по 25.10.2000, а також періоду отримання допомоги по безробіттю з 01.04.2001 по 21.05.2001, містяться виправлення. ОСОБА_1 в оспорюваному рішенні було вказано про необхідність надання уточнюючих довідок щодо незарахованих періодів. Крім того, зауважив, що архівні довідки мають бути засвідчені підписом керівника і гербовою печаткою архвного відділу райдержадміністрації. Вважає, що належним спсобом захисту прав позивачки є зобов`язання відповідача-1 повторно розглянути заяву щодо призначення пенсії за віком.

Відповідач-1 не скористався правом на подання відзиву на позов.

Ухвалою суду від 23.08.2023 вирішено перейти до розгляду справи № 300/4690/23 за правилами загального позовного провадження. Підготовче судове засідання призначено на 30.08.2023.

Відповідно до ухвали суду від 30.08.2023 підготовче провадження закрито. Судове засідання для розгляду справи по суті призначено на 19.09.2023.

Від сторін надійшли клопотання щодо подальшого розгляду справи без їх участі, в порядку письмового провадження.

На підставі вищевикладеного, суд вважає за доцільне розглянути дану справу в порядку письмового провадження за правилами загального провадження, на підставі наявних у суду матеріалів.

У період з 06.10.2023 по 13.10.2023 головуючий суддя у справі перебував у відпустці.

Суд дослідивши в сукупності письмові докази, якими сторони обґрунтовують позовні вимоги та заперечення, оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих доказів, встановив таке.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 09.05.2023 звернулася до ссрвісного центру Головного управлінні Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області з заявою про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». До заяви додано такі документи:

- трудова книжка серії НОМЕР_1 ;

- рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області від 06.04.2023 у справі №343/502/23, яким встановлено факт належності трудової книжки серії НОМЕР_1 .

- архівна довідка від 30.11.2022 №542/04-01/П-ЗЗ, видана Архівним відділом №2 Калуської районної адміністрації.

Подана заява передана на розгляд за принципом екстериторіальності до відповідача-1.

16.05.2023 Головним управлінням Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області винесено рішення про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 за №52 .

У рішенні зазначено: вік заявниці - 60 років 07 місяців 12 днів. Страховий стаж особи 24 роки 06 місяців 12 днів. До страхового стажу не зараховано періоди роботи згідно із трудовою книжкою НОМЕР_1 , оскільки рішенням Долинського районного суду Івано-Франківської області від 06.04.2023 у справі №343/502/23 встановлено тільки факт належності трудової книжки , відкритої 09.10.1981 та завіреної печаткою нового взірця (з гербом України). Також періоди роботи з 01.10.1994 по 25.10.2000, з 01.04.2001 по 21.05.2001 необхідно підтвердити довідками, оскільки в записах мають місце виправлення; не зараховано періоди роботи по довідці від 30.11.2022 №542/04-01/П-ЗЗ, позаяк довідка видана за одним підписом.

Вважаючи протиправною таку відмову Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області позивачка звернулась до суду з метою захисту свого порушеного права.

Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склались між сторонами, суд зазначає таке.

Суд керується приписами Конституції України, Кодексу адміністративного судочинства України, а також застосовує положення законів та підзаконних нормативно-правових актів у відповідних редакціях, чинних на момент виникнення спірних правовідносин.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 1 статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Згідно з положеннями статті 4 Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, одним з видів загальнообов`язкового державного соціального страхування є пенсійне страхування. При цьому відносини, що виникають за цим видом соціального страхування, регулюються законами, прийнятими відповідно до цих Основ.

Водночас, у пункті 5 рішення №8-рп/2005 від 11.10.2005 Конституційний Суд України зазначив, що право на пенсійне забезпечення є складовою конституційного права на соціальний захист.

За приписами пунктів 1, 6 частини 1 статті 92 Конституції України права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг визначає Закон України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" №1058-IV від 09.07.2003 (далі - Закон №1058-IV).

За приписами ч.1 ст. 26 Закону №1058-IV особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу, зокрема:

з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - не менше 29 років;

з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років;

Частинами 1 та 2 статті 24 Закону №1058-IV визначено, що страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок. Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Згідно із частиною 4 статті 24 Закону №1058-IV періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Частиною 1 статті 44 Закону №1058-IV встановлено, що призначення (перерахунок) пенсії здійснюється за зверненням особи або автоматично (без звернення особи) у випадках, передбачених цим Законом.

Звернення за призначенням (перерахунком) пенсії здійснюється шляхом подання заяви та інших документів, необхідних для призначення (перерахунку) пенсії, до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженої особи застрахованою особою особисто або через законного представника недієздатної особи, особи, дієздатність якої обмежена, малолітньої або неповнолітньої особи.

Судом встановлено, що рішенням Долинського районного суду Івано-Франківської області від 0604.2023 у справі №343/502/23 задоволено заяву позивачки та встановлено факт належності їй трудової книжки НОМЕР_2 .

Відповідно до записів трудової книжки серії НОМЕР_2 , з 01.10.1994 по 25.10.2000 позивачка працювала в КП фірмі «Промисел» на посаді різника но дереву в сувенірному цеху (записи 5 і 6).

Вказані записи засвідчені відтиском печатки вказаного підприємства. При цьому, запис 6 про звільнення ОСОБА_1 з роботи 25.10.2000 містить виправлення щодо року звільнення, а саме виправлено перші дві цифри 2 і 0. Підстава внесення запису про звільнення занесена чітко, без виправлень: «Пр. №14 від 25.10.2000». Окрім того, на цьому аркуші трудової книжки внесено запис «Під №6 виправленому вірити», цей запис скріплено підписом та печаткою (а.с.13).

Крім того, трудова книжка позивачки також містить записи щодо призначення та припинення виплати ОСОБА_1 з 01.04.2001 по 21.05.2001 допомоги по безробіттю, засвідчені підписом спеціаліста 1 кат. ОСОБА_2 та печаткою органу служби зайнятості (а.с.15). Відповідачем-1 не зараховано вказані періоди через наявність виправлень у записах в трудовій книжці.

Згідно зі статтею 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Наведена норма корелюється з приписами пункту 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки чи відповідних записів в ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року №637 (далі - Порядок №637).

Суд зазначає, що на час заповнення трудової книжки позивачки серії НОМЕР_2 діяла Інструкція про порядок ведення трудових книжок працівників (далі - Інструкція), затверджена Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 №58.

Згідно з пунктом 1.1. вказаної Інструкці: трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Пуктом 4.1. встановлено, що у разі звільнення працівника, всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів.

27.04.1993 Кабінетом Міністрів України прийнято Постанову № 301 "Про трудові книжки працівників". Відповідно до пункту 4 якої визначено, що відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, представництва іноземного суб`єкта господарювання.

За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.

Відтак, суд зазначає, що працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення кадрових документів на підприємстві, та, у свою чергу, неналежний порядок ведення документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивачки її конституційного права на соціальний захист.

Згідно з частиною 5 статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Аналогічна вищенаведена правова позиція викладена Верховним Судом в постанові від 21.02.2018 у справі №687/975/17, де зазначено, що на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці.

Крім того, Верховний Суд у постанові від 30.09.2019 у справі № 638/18467/15-а зазначив, що формальні неточності у документах, за загальним правилом, не можуть бути підставою для органів пенсійного фонду для обмеження особи у реалізації конституційного права на соціальний захист.

У постанові Верховного Суду від 06.02.2018 № 677/277/17 зазначено, що недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для особи, яка їх зазнала.

З огляду на наведене, суд зазначає, що певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для неврахування відповідних періодів роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії.

Щодо незарахування до страхового стажу позивачки періодів роботи в Шевченківському дитячому садку у періоди з 09.08.1980 по 20.09.1980, з 07.04.1981 по 12.05.1981, з 10.06.1981 по 10.07.1981 та з 01.08.1981 по 12.09.1981 , суд зауважує таке.

Згідно із архівною довідкою Архівного відділу Калуської районної державної адміністрації від 30.11.2022 №542/04-01/П-ЗЗ (а.с.31) ОСОБА_3 :

- з 09 серпня по 20 вересня 1980 року прийнята тимчасово на посаду вихователя у Шевченківський дитячий садок (наказ №638 від 11.08.1980);

- з 07 квітня 1981 року призначена на посаду вихователя Шевченківського дитячого садка тимчасово на час профвідпустки ОСОБА_4 (наказ №317 від 15 04.1981);

- з 10 червня по 10 липня 1981 року призначена вихователем Шевченківського дитячого садка на час відсутності ОСОБА_6 (наказ №458 від 09.06.1981);

- з 01 серпня по 12 вересня 1981 року призначена вихователем дитячого садка с. Шевченкове на час профвідпустки ОСОБА_7 (наказ №544 від 28 07.1981).

Зазначена довідка скріплена гербовою печаткою установи та підписана головним спеціалістом Архівного відділу ОСОБА_8

Відповідно до пункту 3 Порядку №637 за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Відповідно до п.8 розділу III Порядку виконання архівними установами запитів юридичних та фізичних осіб на підставі архівних документів та оформлення архівних довідок (копій, витягів), затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 02.03.2015 №295/5, архівні довідки, копії і витяги (виготовлені засобами друку) оформлюються на бланку архіву із зазначенням назви документа («Архівна довідка», «Архівна копія», «Архівний витяг»), засвідчуються підписом керівника архіву (архівні довідки - також підписом начальника відповідного структурного підрозділу) і гербовою печаткою архіву.

На період відсутності начальника відповідного структурного підрозділу архівні довідки підписує працівник архіву, на якого покладено виконання обов`язків начальника.

Суд зазначає, що архівна довідка Архівного відділу Калуської районної державної адміністрації від 30.11.2022 №542/04-01/П-ЗЗ виготовлена на бланку архіву із зазначенням назви документа, має необхідні реквізити, скріплена гербовою печаткою та підписана фахівцем.

За приписами п.20 Порядку виконання архівними установами запитів юридичних та фізичних осіб на підставі архівних документів та оформлення архівних довідок (копій, витягів) працівники архіву відповідають за достовірність інформації, викладеної в інформаційних документах, та за своєчасність надання відповідей на запити юридичних та фізичних осіб.

Згідн з п. 6 Правил організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях, затверджених Наказом Міністерства юстиції України від 18.06.2015 № 1000/5, відповідальність за організацію діловодства та архівної справи несе керівник установи. Контроль за оформленням на належному рівні документів, а також організацію діловодства та зберігання документів у структурних підрозділах здійснюють їх керівники.

З огляду н вищевикладене, фізична особа - запитувач не зобов`язана контролювати правильність оформлення виданої їй архівної довідки.

Крім того, згідно зі статтею 101 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 № 1788-ХІІ органи, що призначають пенсії, мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі. Підприємства та організації несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну громадянам або державі внаслідок несвоєчасного оформлення або подання пенсійних документів, а також: за видачу недостовірних документів, і відшкодовують її.

Виходячи з викладеного, відповідач-1 наділений повноваженнями щодо перевірки наданих позивачкою документів. Ці повноваження можуть бути реалізовані шляхом відповідних запитів, витребування документів щодо підтвердження стажу, проведення фактичних перевірок тощо.

Разом з тим, у разі якщо до заяви про призначення пенсії додані не всі необхідні документи, орган, що призначає пенсію, письмово повідомляє заявника про те, які документи необхідно подати додатково, про що в заяві про призначення пенсії робиться відповідний запис (у разі подання заяви через вебпортал або засобами Порталу Дія таке повідомлення надсилається особі через електронний кабінет користувача вебпорталу або засобами Порталу Дія). Якщо документи будуть подані не пізніше трьох місяців із дня повідомлення про необхідність подання додаткових документів, то днем звернення за призначенням пенсії вважається день прийняття заяви про призначення пенсії або дата реєстрації заяви на вебпорталі або засобами Порталу Дія.

Якщо наявних документів достатньо для визначення права особи на призначення пенсії, пенсія призначається на підставі таких документів. При надходженні додаткових документів у визначений строк розмір пенсії переглядається з дати призначення. У разі надходження додаткових документів пізніше трьох місяців із дня повідомлення про необхідність їх подання пенсія перераховується зі строків, передбачених частиною четвертою статті 45 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (абзаци 4, .5 п.1.8. Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України 25.11.2005 № 22-1 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України 07.07.2014 № 13-1)

Копія заяви про призначення пенсії (а.с.24) не містить записів пенсійного органу про необхідність долучення додаткових документів. Також відповідачами не надано суду доказів письмового повідомлення позивачки при прийнятті заяви щодо надання додаткових довідок.

На підставі вищевикладеного, суд доходить висновку про протиправність рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 16.05.2023 №52, а тому його необхідно скасувати та, як наслідок, належать до зарахування до страхового стажу позивачки спірні періоди роботи у Шевченківському дитячому садку з 09.08.1980 по 20.09.1980, з 07.04.1981 по 12.05.1981, з 10.06.1981 по 10.07.1981 та з 01.08.1981 по 12.09.1981, в КП фірмі "Промисел" з 01.10.1994 по 25.10.2000 та період отримання допомоги по безробіттю з 01.04.2001 по 21.05.2001.

Щодо вимоги позивачки зобов`язати призначити їй пенсію за віком відповідно до ст.26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне врахування» з моменту виникнення права на її призначення, суд зазначає таке.

При вирішенні цього спору суд також бере до уваги, що завданням адміністративного судочинства, є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Адміністративний суд у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, виконуючи завдання адміністративного судочинства щодо перевірки відповідності їх прийняття (вчинення) не втручається та не може втручатися у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Поняття дискреційних повноважень наведене у Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, відповідно до якої під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин. Тобто, дискреційними є повноваження суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною.

Суд також зазначає, що згідно з пунктом 2 частини 2 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

Відповідно до частини 3 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі скасування індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

З системного аналізу вищезазначених норм слідує, що у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками розгляду звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому суб`єктом звернення дотримано усіх визначених законом умов, то суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача.

Так, Верховним Судом у справі №580/1617/19 зазначено, що адміністративний суд, з урахуванням фактичних обставин, зобов`язаний здійснити ефективне поновлення порушених прав, а не лише констатувати факт наявності неправомірних дій. Для цього адміністративний суд наділений відповідними повноваженнями, зокрема, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Окрім цього, варто зауважити, що повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов, відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 24.12.2019 по справі №823/59/17.

Так, умови, за яких пенсійний орган відмовляє у призначенні пенсії визначені законом. Якщо такі умови відсутні, орган повинен прийняти відповідне рішення про призначення пенсії. Ці повноваження та порядок їх реалізації передбачають лише один вид правомірної поведінки відповідного органу - призначити або відмовити в такому призначенні, однак виключно у тому випадку, коли для цього є законні підстави. За законом в спірних правовідносинах у відповідача немає вибору між декількома можливими правомірними рішеннями.

Окрім цього, правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 №3-рп/2003).

Положеннями статті 6 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики ЄСПЛ. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Елементом верховенства права є принцип правової визначеності.

Європейський суд з прав людини у справах "Щокін проти України" (заяви №23759/03 та 37943/06, рішення від 14.10.2010) та "Серков проти України" (заява №39766/05, рішення від 07.07.2011) зазначив, що тлумачення й застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Однак, суд зобов`язаний переконатися в тому, що спосіб, у який тлумачиться й застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних із принципами Конвенції з погляду тлумачення їх у практиці Європейського суду з прав людини. На думку Європейського суду з прав людини, відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості й точності, які передбачали можливість різного тлумачення, порушує вимогу "якості закону", передбачену Конвенцією, і не забезпечує адекватного захисту від свавільного втручання публічних органів державної влади в майнові права заявника.

Європейський суд з прав людини дійшов висновку про те, що, по-перше, національне законодавство не було чітким та узгодженим та не відповідало вимозі "якості" закону і не забезпечувало адекватного захисту осіб від свавільного втручання у права заявника; по-друге, національними органами не було дотримано вимоги законодавства щодо застосування підходу, який був би найбільш сприятливим для заявника, коли в його справі національне законодавство припускало неоднозначне трактування; по-третє, відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості і точності порушує вимогу "якості закону". В разі, коли національне законодавство припустило неоднозначне або множинне тлумачення прав та обов`язків осіб, національні органи зобов`язані застосувати найбільш сприятливий для осіб підхід. Тобто вирішення колізій у законодавстві завжди тлумачиться на користь особи.

Статтею 9 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права встановлено, що держави, які беруть участь у цьому Пакті, визнають право кожної людини на соціальне забезпечення, включаючи соціальне страхування.

Зокрема, згідно зі статтею 12 Європейської соціальної хартії (переглянутої) 1996 року держава зобов`язана підтримувати функціонування системи соціального забезпечення, її задовільний рівень, докладати зусиль для її поступового посилення тощо.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 05.04.2005 "Афанасьев проти України" вказав, що спосіб захисту, що вимагається статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, повинен бути "ефективним" як у законі так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави.

Суд зазначає, що за загальним правилом, встановленим ст. 45 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", пенсія призначається з дня звернення за пенсією.

Суд зауважує, що оскільки у разі настання визначених законодавством умов, пенсійний орган зобов`язаний до вчинення конкретних дій - розглянути заяву особи у встановленому законом порядку, а за умови відповідності заяви та доданих до неї документів вимогам законодавства - прийняти рішення про задоволення заяви. ПФУ не наділений повноваженнями за конкретних фактичних обставин діяти на власний розсуд - розглянути заяву, або ж ні; прийняти рішення про задоволення заяви, або ж рішення про відмову у її задоволенні. Визначальним є те, що у даному конкретному випадку звернення особи із заявою, з урахуванням фактичних обставин, згідно із законом існує лише один правомірний варіант поведінки суб`єкта владних повноважень, а підставою для відмови у задоволенні заяви позивача можуть бути лише визначені законом обставини.

Отже, єдиним ефективним засобом правового захисту у розумінні статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який повністю виключить для пенсійного органу можливість невиконання чи неналежного виконання рішення суду при призначенні пенсії, буде визнання рішення суб`єкта владних повноважень протиправним та зобов`язання вчинити певні дії, а саме: зарахувати позивачці спірні періоди роботи до страхового стажу, а також призначити пенсію за віком відповідно до ст. 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" з момету виникнення права на її призначення.

Окрім цього, визначаючи відповідача, який має виконувати рішення зобов`язального характеру, суд виходить з такого.

Згідно з підпунктом 1 пункту 1 Положення про управління Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також про об`єднані управління, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 22 грудня 2014 року №28-2 (далі - Положення №28-2), управління Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також об`єднані управління є територіальними органами Пенсійного фонду України.

Відповідно до частини першої статті 58 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 за №1058-IV, Пенсійний фонд України є органом, який здійснює керівництво та управління солідарною системою, провадить збір, акумуляцію та облік страхових внесків, призначає пенсію та підготовляє документи для її виплати, забезпечує своєчасне і в повному обсязі фінансування та виплату пенсій, допомоги на поховання, здійснює контроль за цільовим використанням коштів Пенсійного фонду, вирішує питання пов`язані з веденням обліку пенсійних активів осіб на накопичувальних пенсійних рахунках, здійснює адміністративне управління Накопичувальним фондом та інші функції, передбачені Законами України і статутом Пенсійного фонду України.

Постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1 "Про затвердження Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі - Постанова №22-1) (у редакції Постанови правління Пенсійного фонду України від 16.12.2020 №25-1 "Про затвердження змін до деяких постанов правління Пенсійного фонду України", зареєстрованої у Міністерстві юстиції України 16.03.2021 за №339/35961), передбачено опрацювання заяв про призначення/перерахунки пенсії бекофісами територіальних органів Фонду в порядку черговості надходження таких заяв незалежно від місця подачі заяви та місця проживання пенсіонера.

Відповідно пункту 4.2 розділу IV Постанови №22-1 після реєстрації заяви та сканування документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу.

Рішення за результатами заяви підписується керівником органу, що призначає пенсію (іншою посадовою особою, визначеною відповідно до наказу керівника органу, що призначає пенсію, щодо розподілу обов`язків), та зберігається в електронній пенсійній справі особи.

Судом встановлено, що заяву про призначення пенсії ОСОБА_5 подала за місцем проживання та перебування на обліку, тобто до Головного управління Пенсійного фонду в Івано-Франківській області, що підтверджується та не оспорюється відповідачами у відзивах. Тому суд погоджується із позивачкою, що публічно-правові відносини на момент звернення за призначенням такої пенсії, у неї виникли саме з Головним управлінням Пенсійного фонду в Івано-Франківській області.

09.05.2023 подана ОСОБА_5 заява відповідно до екстериторіальності розподілу єдиної черги завдань розглядалась Головним управлінням Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області, яке прийняло рішення про відмову у призначенні пенсії від 16.05.2023 №52.

При цьому, суд звертає увагу, що пунктом 4.10 Постанови №22-1 передбачено, що після призначення пенсії, поновлення виплати раніше призначеної пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший електронна пенсійна справа засобами програмного забезпечення передається до органу, що призначає пенсію, за місцем проживання (реєстрації)/фактичного місця проживання особи для здійснення виплати пенсії.

Отже, за приписами Постанови №22-1 електронна пенсійна справа знаходиться в пенсійному органі за місцем проживання (реєстрації)/фактичного місця проживання особи, та такий орган здійснює нарахування та виплату пенсії. Тобто, після надання відповіді електронна пенсійна справа, яка була отримана Головним управліннями Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області для опрацювання, була передана засобами програмного забезпечення до органу, що призначає пенсію, за місцем проживання (реєстрації)/фактичного місця проживання позивачки. Тому її пенсійна справа після розгляду заяви перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, з яким, як уже зазначено вище, виникли публічно-правові відносини у ОСОБА_1 та яке і повідомило позивачку про відмову їй у призначенні пенсії листом від 17.05.2023 №0900-008-8/22246 (а.с.23).

З урахуванням викладеного, суд вважає, що ефективним способом захисту порушених прав на пенсійне забезпечення в даному випадку буде зобов`язання саме Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області зарахувати відповідний страховий стаж, а також призначити позивачці пенсію за віком відповідно до ст. 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування". Вказане, на думку суду, буде забезпечувати реалізацію передбаченого у статті 2 КАС України завдання адміністративного судочинства, а саме справедливого, неупередженого та своєчасного вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Аналогічний підхід щодо способу захисту в подібних правовідносинах між фізичною особою та пенсійним органом в справах щодо призначення пенсії використано Верховним Судом у постановах від 18.11.2022 у справі №560/3734/22, від 17.01.2023 у справі №392/1357/17 (2а/392/109/17) та від 12.12.2022 у справі №174/420/17 (2а/174/63/2017). Так, за наслідками розгляду згаданих справ було зобов`язано пенсійний орган призначити пенсію позивачу, при цьому зобов`язано той територіальний підрозділ, до якого позивач звертався з усіма необхідними документами, а не той, який за принципом екстериторіальності розглядав такі документи.

Частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Відповідно до статті 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку, що у спірному випадку пенсійний орган не діяв на підставі закону, із урахуванням усіх обставин, які мають значення для вірного вирішення порушеного позивачкою питання, у зв`язку із чим позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відтак, враховуючи, що заявлені позовні вимоги належать до задоволення, тому судовий збір у розмірі 1073,60 грн, сплачений при поданні адміністративного позову до суду відповідно до квитанції від 16.07.2023, підлягає стягненню з Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, яким прийнято спірне рішення від 16.05.2023 №52,, за рахунок бюджетних асигнувань, на користь позивачки.

На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Визнати неправомірним рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 від 16.05.2023 №52.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (вул. Січових Стрільців, 15,м. Івано-Франківськ,76018, ) зарахувати ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_1 ) до страхового стажу періоди роботи у Шевченківському дитячому садку з 09.08.1980 по 20.09.1980, з 07.04.1981 по 12.05.1981, з 10.06.1981 по 10.07.1981 та з 01.08.1981 по 12.09.1981, в КП фірмі "Промисел" з 01.10.1994 по 25.10.2000 та період отримання допомоги по безробіттю з 01.04.2001 по 21.05.2001 та призначити пенсію за віком відповідно до ст.26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне врахування» з моменту виникнення права на її призначення.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області ( , вул. Набережна Перемоги, 26,м. Дніпро,49000) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_1 ) сплачений судовий збір в розмірі 1073 (одна тисяча сімдесят три) гривні 60 копійок.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Гомельчук С.В.