Справа № 160/4092/23
Суддя: Турова Олена Михайлівна
Дата ухвалення: 2023-10-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

25 жовтня 2023 року Справа № 160/4092/23

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Турової О.М.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи в порядку письмового провадження у місті Дніпрі питання про закриття провадження в частині позовних вимог у справі №160/4092/23 за позовною заявою ОСОБА_1 до Державної установи «Дніпровська виправна колонія №89» про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

02.03.2023 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Державної установи «Дніпровська виправна колонія №89», в якій позивач, з урахуванням уточненої позовної заяви, просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність Державної установи «Дніпровська виправна колонія (№89)», яка полягає у відмові надати ОСОБА_1 за заявами від 24.10.2022р., 09.11.2022р., 05.12.2022р., 23.01.2023р. та 06.02.2023р. інформацію і роз`яснення про умови відбування і порядок виконання покарання у виді позбавлення волі у зв`язку із змінами внесеними Законом України від 18.10.2022р. №2690-ІX та Законом України від 18.10.2022 р. №2689-IX до КВК України та КК України щодо застосування до ОСОБА_1 , як особи засудженої до довічного позбавлення волі, приписів ст.81 КК України щодо умовно-дострокового звільнення від відбування покарання або ст.82 КК України щодо заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення на певний строк, щодо умов виконання призначеного судом покарання;

- зобов`язати Державну установу «Дніпровська виправна колонія (№89)» надати ОСОБА_1 за заявами від 24.10.2022р., 09.11.2022р., 05.12.2022р. 23.01.2023р. та 06.02.2023р. інформацію і роз`яснення про умови відбування і порядок виконання покарання у виді позбавлення волі у зв`язку із змінами, внесеними Законом України від 18.10.2022р. №2690- IX та Законом України від 18.10.2022р. №2689-IX до КВК України та КК України, щодо застосування до ОСОБА_1 , як особи засудженої до довічного позбавлення волі, приписів ст.81 КК України щодо умовно-дострокового звільнення від відбування покарання або ст.82 КК України щодо заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення на певний строк, щодо умов виконання призначеного судом покарання;

- визнати протиправною бездіяльність Державної установи «Дніпровська виправна колонія (№89)», яка полягає у відмові ознайомити ОСОБА_1 та надати ОСОБА_1 копії документів про створення комісії ДУ «ДВК(№89)», яка розглянула питання подання до суду матеріалів щодо застосування до ОСОБА_1 умовно-дострокового звільнення від відбування покарання (статті 81, 107 КК України) або заміни не відбутої частини покарання більш м`яким (стаття 82 КК України).

- зобов`язати Державну установу «Дніпровська виправна колонія (№89)» надати ОСОБА_1 копії документів про створення комісії ДУ «ДВК(№89)», яка розглянула питання подання до суду матеріалів щодо застосування до ОСОБА_1 умовно-дострокового звільнення від відбування покарання (статті 81, 107 КК України) або заміни не відбутої частини покарання більш м`яким (стаття 82 КК України);

- визнати протиправною бездіяльність Державної установи «Дніпровська виправна колонія (№89)», яка полягає у відмові ознайомити ОСОБА_1 та надані ОСОБА_1 копії матеріалів, які були розглянуті комісією Державної установи «Дніпровська виправна колонія (№89)» при прийнятті 09.12.2022р. рішення щодо відмови у поданні до суду матеріалів щодо застосування до ОСОБА_1 умовно-дострокового звільнення від відбування покарання (статті 81, 107 КК України) або заміни не відбутої частини покарання більш м`яким (ст. 82 КК України), як такого, що не став на шлях виправлення;

- зобов`язати Державну установу «Дніпровська виправна колонія (№89)» ознайомити ОСОБА_1 та надати ОСОБА_1 копії матеріалів, які були розглянуті комісією ДУ «ДВК(№89)» при прийнятті 09.12.2022р. рішення щодо відмови у поданні до суду матеріалів щодо застосування до ОСОБА_1 умовно-дострокового звільнення від відбування покарання (статті 81, 107 КК України) або заміни не відбутої частини покарання більш м`яким (ст. 82 КК України), як такого, що не став на шлях виправлення;

- визнати протиправними дії Державної установи «Дніпровська виправна колонія (№89)», які полягають у проведені 09.12.2022р. засідання комісії Державної установи «Дніпровська виправна колонія (№89)» з розгляду питання про подання до суду матеріалів щодо ОСОБА_1 щодо застосування умовно-дострокового звільнення від відбування покарання (статті 81, 107 КК України) або заміни не відбутої частини покарання більш м`яким (стаття 82 КК України) без участі ОСОБА_1 ;

- скасувати рішення комісії Державної установи «Дніпровська виправна колонія (№89)», викладене у протоколі №24 від 09.12.2022р. про відмову у поданні до суду матеріалів щодо застосування до ОСОБА_1 умовно-дострокового звільнення від відбування покарання (статті 81, 107 КК України) або заміни не відбутої частини покарання більш м`яким (ст. 82 КК України), як такого, що не став на шлях виправлення.

В обґрунтування позовних вимог зазначається, що вироком Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15.04.2002р. позивача засуджено до довічного позбавлення волі і з 30.07.2003р. по теперішній час він відбуває покарання в Державній установі «Дніпровська виправна колонія (№89)» (далі ДУ «ДВК (№89)», відповідач). У зв`язку із внесенням Законом України від 18.10.2022р. №2690-ІX та Законом України від 18.10.2022р. №2689-IX змін до КВК України та КК України, згідно з якими для осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, передбачена можливість умовно-дострокового звільнення від відбування покарання або заміна покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк, ОСОБА_1 , користуючись правами, передбаченими ст.ст. 8, 107, 151 КВК України, п.1, п.2 розділу ІІ Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 28.08.2018р. №2823/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 05.09.2018р. за №1010/32462 (далі Правила №2823/5), звернувся до ДУ «ДВК (№89)» із заявами від 24.10.2022р., 07.11.2022р., 05.12.2022р., 23.01.2023р. та 06.02.2023р. з приводу отримання інформації про свої права та обов`язки, порядок та умови виконання та відбування призначеного судом покарання у зв`язку із вищевказаними законодавчими змінами, однак, посадові особи ДУ «ДВК (№89)», в порушення вимог ст. ст. 8, 107 КВК України та ст.18 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України», відмовили у наданні відповіді на вищевказані заяви позивача і запитуваної ним інформації та роз`яснень. Крім того, ОСОБА_1 був повідомлений про те, що 09.12.2022р. відбулося засідання комісії ДУ «ДВК (№89)», яка розглянула питання щодо подання до суду матеріалів відносно застосування до позивача умовно-дострокового звільнення від відбування покарання або заміни невідбутої частини покарання більш м`яким, про що був складений протокол від 09.12.2022р. №24, згідно з яким комісія вирішила відмовити у поданні до суду вищевказаних матеріалів щодо позивача, як щодо такого, що не став на шлях виправлення. Разом з тим, засідання комісії в порушення вимог п.4 розділу VІ Інструкції про роботу відділів (груп, секторів, старших інспекторів) контролю за виконанням судових рішень установ виконання покарань та слідчих ізоляторів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 08.06.2012р. №847/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 14.06.2012р. за №957/21266 (далі Інструкція №847/5), було проведено без участі засудженого ОСОБА_1 , що позбавило останнього можливості надати комісії докази того, що він став на шлях виправлення, і, відповідно, до прийняття комісією необґрунтованого рішення. Також позивачеві на його заяву від 12.12.2022р. з приводу ознайомлення з документами та отримання їх копій про створення комісії ДУ «ДВК (№89)», яка 09.12.2022р. розглянула питання подання до суду матеріалів щодо застосування до ОСОБА_1 умовно-дострокового звільнення від відбування покарання або заміни невідбутої частини покарання більш м`яким, а також з документами, що були розглянуті цією комісією при вирішенні вказаного питання по відношенню до позивача, посадовими особами ДУ «ДВК (№89)» було протиправно відмовлено у задоволенні такої заяви в усному порядку, чим порушено вимоги ст. ст. 8, 107, 151 КВК України та п.1, п.2 розділу ІІ Правил №2823/5.

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07.03.2023 року позовна заява ОСОБА_1 була залишена без руху та позивачеві надано строк - десять днів з дня отримання копії цієї ухвали, для усунення недоліків позову шляхом подання до суду: уточненої позовної заяви, в якій чітко зазначити які саме рішення, дії та бездіяльність відповідача він просить визнати неправомірними та такими, що порушили його права, в тому числі із зазначенням реквізитів (дати, номера тощо) оскаржуваних рішень відповідача, а також виклавши у цій уточненій позовній заяві позовні вимоги, що стосуються зобов`язання відповідача вилучити з особової справи позивача всі долучені до неї документи, які були створені адміністрацією Державної установи «Дніпровська виправна колонія №89» у непередбаченому законодавством порядку та розглянуті на комісії від 09.12.2022р., відповідно до ч.1 ст.5 КАС України, та копій цієї уточненої позовної заяви відповідно до кількості осіб, що беруть участь у справі.

Копія ухвали Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07.03.2023 року отримана ОСОБА_1 27.03.2023р.

06.04.2023 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду від позивача надійшла заява, в якій останній просить суд продовжити строк для усунення недоліків позовної заяви в адміністративній справі №160/7299/23. Крім того, в зазначеній заяві від 06.04.2023 року позивач просив суд зобов`язати Дніпровський місцевий центр з надання безоплатної вторинної правової допомоги розглянути його заяву про призначення захисника від 30.03.2023р. та призначити позивачеві адвоката для захисту його прав та інтересів у суді у справі №160/4092/23.

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11.04.2023 року заяву ОСОБА_1 про продовження строку для усунення недоліків позовної заяви та про призначення адвоката у справі №160/4092/23 за позовною заявою ОСОБА_1 до Державної установи «Дніпровська виправна колонія №89» про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково та продовжено ОСОБА_1 строк для усунення недоліків позовної заяви, встановлених ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07.03.2023 року у справі №160/4092/23, на десять днів з дня вручення копії цієї ухвали суду, в задоволенні іншої частини заяви відмовлено.

На виконання вимог вказаної ухвали суду 07.03.2023 року позивачем 04.05.2023 року на усунення означених недоліків позовної заяви, позивачем подано до суду уточнену позовну заяву та її копії відповідно до кількості осіб, що беруть участь у справі.

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 15.05.2023р. прийнято до розгляду вищевказану позовну заяву ОСОБА_1 та відкрито провадження в адміністративній справі №160/4092/23 за цією позовною заявою, призначено цю справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами з 15.06.2023 року, а також встановлено відповідачу строк на подання відзиву на позовну заяву.

Відповідно до поштового повідомлення про вручення рекомендованого потового відправлення, що міститься в матеріалах справи, Державна установа «Дніпровська виправна колонія №89» отримала копію ухвали суду від 15.05.2023р. про відкриття провадження у справі №160/4092/23 разом із копіями позовної заяви та уточненої позовної заяви і доданих до них документів 25.05.2023р.

Разом з тим, станом на час ухвалення рішення у справі відповідач своїм правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався.

Дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази, проаналізувавши зміст норм матеріального та процесуального права, що регулюють спірні правовідносини, суд доходить висновку про наявність підстав для закриття провадження у справі, що розглядається, в частині позовних вимог ОСОБА_1 про визнання протиправними дій Державної установи «Дніпровська виправна колонія (№89)», які полягають у проведені 09.12.2022р. засідання комісії Державної установи «Дніпровська виправна колонія (№89)» з розгляду питання про подання до суду матеріалів щодо ОСОБА_1 щодо застосування умовно-дострокового звільнення від відбування покарання (статті 81, 107 КК України) або заміни невідбутої частини покарання більш м`яким (стаття 82 КК України) без участі ОСОБА_1 та про скасування рішення комісії Державної установи «Дніпровська виправна колонія (№89)», викладеного у протоколі №24 від 09.12.2022р. про відмову у поданні до суду матеріалів щодо застосування до ОСОБА_1 умовно-дострокового звільнення від відбування покарання (статті 81, 107 КК України) або заміни невідбутої частини покарання більш м`яким (ст.82 КК України), як такого, що не став на шлях виправлення, з огляду на таке.

Згідно із частиною першою статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

На підставі пункту 7 частини першої статті 4 КАС України суб`єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Пунктом 1 частини першої статті 19 КАС України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження.

Юрисдикція адміністративних судів не поширюється на справи, що мають вирішуватися в порядку кримінального судочинства (пункт 2 частини другої статті 19 КАС України).

Отже до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Таким чином, визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є наявність публічно-правового спору, в якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції і який виник у зв`язку з виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Виконання судових рішень у кримінальному провадженні регулюється розділом VIII КПК України.

Статтею 537 КПК України визначений перелік питань, які вирішуються судом під час виконання вироків та встановлено, що під час виконання вироків суд, визначений частиною другою статті 539 цього Кодексу, має право вирішувати такі питання: 1) про відстрочку виконання вироку; 2) про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання; 3) про заміну невідбутої частини покарання або покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким; 4) про звільнення від відбування покарання вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років; 5) про направлення для відбування покарання жінок, звільнених від відбування покарання внаслідок їх вагітності або наявності дітей віком до трьох років; 6) про звільнення від покарання за хворобою; 7) про застосування до засуджених примусового лікування та його припинення; 7-1) про застосування до засуджених примусового годування; 8) про направлення звільненого від покарання з випробуванням для відбування покарання, призначеного вироком; 9) про звільнення від призначеного покарання з випробовуванням після закінчення іспитового строку; 10) про заміну покарання відповідно до частини п`ятої статті 53, частини третьої статті 57, частини першої статті 58, частини першої статті 62 Кримінального кодексу України; 11) про застосування покарання за наявності кількох вироків; 12) про тимчасове залишення засудженого у слідчому ізоляторі або переведення засудженого з арештного дому, виправного центру, дисциплінарного батальйону або колонії до слідчого ізолятора для проведення відповідних процесуальних дій під час досудового розслідування кримінальних правопорушень, вчинених іншою особою або цією самою особою, за які вона не була засуджена, чи у зв`язку з розглядом справи в суді; 13) про звільнення від покарання і пом`якшення покарання у випадках, передбачених частинами 2 і 3 статті 74 Кримінального кодексу України; 13-1) про оскарження інших рішень, дій чи бездіяльності адміністрації установи виконання покарань; 13-2) про застосування заходу стягнення до осіб, позбавлених волі, у виді переведення засудженого до приміщення камерного типу (одиночної камери); 13-3) про зміну обов`язків, покладених на засудженого, звільненого від відбування покарання з випробуванням; 13-4) про звільнення від відбування покарання у зв`язку з прийняттям рішення про передачу особи для обміну як військовополоненого; 14) інші питання про всякого роду сумніви і протиріччя, що виникають при виконанні вироку.

Відповідно до частини другої статті 539 КПК України клопотання (подання) про вирішення питання, пов`язаного із виконанням вироку, подається:

1) до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого засуджений відбуває покарання, - у разі необхідності вирішення питань, передбачених пунктами 2-4, 6, 7 (крім клопотання про припинення примусового лікування, яке подається до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого знаходиться установа або заклад, в якому засуджений перебуває на лікуванні), 7-1, 13-1, 14 частини першої статті 537 цього Кодексу;

2) до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого виконується вирок, - у разі необхідності вирішення питань, передбачених пунктами 10 (у частині клопотань про заміну покарання відповідно до частини третьої статті 57, частини першої статті 58, частини першої статті 62 Кримінального кодексу України), 11, 13, 13-2 частини першої статті 537 цього Кодексу;

3) до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого проживає засуджений, - у разі необхідності вирішення питань, передбачених пунктами 5, 8, 9, 13-3 частини першої статті 537 цього Кодексу;

4) до суду, який ухвалив вирок, - у разі необхідності вирішення питань, передбачених пунктами 1, 10 (в частині клопотання про заміну покарання відповідно до частини п`ятої статті 53 Кримінального кодексу України), 12 (у разі якщо вирішення питання необхідне в зв`язку із здійсненням судового розгляду, воно вирішується судом, який його здійснює), 14 частини першої статті 537, статті 538 цього Кодексу.

У 2015 - 2016 роках Верховною Радою України прийнято ряд законодавчих актів, що встановлюють правові підстави для розгляду судами під час виконання вироків й інших питань.

Зокрема, Законом України від 07 вересня 2016 року №1491-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення доступу до правосуддя осіб, які утримуються в установах попереднього ув`язнення та виконання покарань» (набув чинності з 08 жовтня 2016 року) перелік питань, що розглядаються судами в порядку виконання вироку та передбачено у статті 537 КПК України, доповнено пунктами 13-1, 13-2, 13-3, на підставі чого до повноважень суду також належить вирішення питань про оскарження інших рішень, дій чи бездіяльності адміністрації установи виконання покарань; про застосування заходу стягнення до осіб, позбавлених волі, у виді переведення засудженого до приміщення камерного типу (одиночної камери); про зміну обов`язків, покладених на засудженого, звільненого від відбування покарання з випробуванням.

Відповідно до частини дев`ятої статті 539 КПК України розгляд справ щодо питань, визначених у пункті 13-1 частини першої статті 537 КПК України, здійснюється в порядку адміністративного судочинства.

Таким чином, вирішення питань про оскарження інших рішень, дій чи бездіяльності адміністрації установи виконання покарань належить здійснювати у порядку адміністративного судочинства, що забезпечує на законодавчому рівні визначення ефективного засобу юридичного захисту засудженого в аспекті вирішення питань, пов`язаних із правовим режимом відбуванням покарання в установах виконання покарань, що не підлягають розгляду у порядку, визначеному кримінальним процесуальним законодавством.

При цьому, наведені законодавчі зміни надають можливість усунути законодавчі прогалини, що призвели до порушення статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, які констатовані у кількох рішеннях Європейського суду з прав людини проти України, зокрема, у пункті 113 рішення Європейського суду з прав людини від 23 жовтня 2014 року у справі "Вінтман проти України", в якому цей міжнародний судовий орган встановив порушення статті 8 в поєднанні із статтею 13 Конвенції через відсутність засобів ефективного юридичного захисту заявника, а саме: відсутність ясності як у законодавстві, так і в судовій практиці стосовно підсудності адміністративним судам рішень пенітенціарних органів про переведення засуджених з однієї колонії до іншої.

Так, питання, пов`язані з оскарженням інших рішень, дій чи бездіяльності адміністрації установи виконання покарань можуть стосуватися розгляду справ про оскарження дій посадових осіб виправної колонії, які розкривають та переглядають адресовану засудженому кореспонденцію; переведення засудженого для дальшого відбування покарання з однієї виправної чи виховної колонії до іншої тощо.

У цій справі в обґрунтування позовних вимог в частині щодо визнання протиправними дій Державної установи «Дніпровська виправна колонія (№89)», які полягають у проведені 09.12.2022р. засідання комісії Державної установи «Дніпровська виправна колонія (№89)» з розгляду питання про подання до суду матеріалів щодо ОСОБА_1 щодо застосування умовно-дострокового звільнення від відбування покарання (статті 81, 107 КК України) або заміни невідбутої частини покарання більш м`яким (стаття 82 КК України) без участі ОСОБА_1 та щодо скасування рішення комісії Державної установи «Дніпровська виправна колонія (№89)», викладеного у протоколі №24 від 09.12.2022р. про відмову у поданні до суду матеріалів щодо застосування до ОСОБА_1 умовно-дострокового звільнення від відбування покарання (статті 81, 107 КК України) або заміни невідбутої частини покарання більш м`яким (ст.82 КК України), як такого, що не став на шлях виправлення, позивач вказує на те, що вищевказані оскаржувані дії відповідача призвели до того, що позивач не зміг взяти участь у засіданні комісії, яка здійснювала розгляд питання про наявність підстав для подання до суду матеріалів щодо застосування умовно-дострокового звільнення від відбування покарання (статті 81, 107 КК України) або заміни невідбутої частини покарання більш м`яким (стаття 82 КК України) відносно позивача, та подати комісії докази того, що він став на шлях виправлення, і, відповідно, до прийняття комісією необґрунтованого рішення з цього приводу, яке, позивач і просить скасувати.

Відповідно до ч.2 ст.81, ч.2 ст.107 КК України умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

Згідно з ч.3 ст.81 КК України умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване після фактичного відбуття засудженим:

1) не менше половини строку покарання, призначеного судом за кримінальний проступок або нетяжкий злочин, крім корупційних кримінальних правопорушень або кримінальних правопорушень, пов`язаних з корупцією, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, а також за необережний тяжкий злочин;

2) не менше двох третин строку покарання, призначеного судом за корупційний нетяжкий злочин або кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, умисний тяжкий злочин чи необережний особливо тяжкий злочин, а також у разі, якщо особа раніше відбувала покарання у виді позбавлення волі за умисне кримінальне правопорушення і до погашення або зняття судимості знову вчинила умисне кримінальне правопорушення, за яке вона засуджена до позбавлення волі;

3) не менше трьох чвертей строку покарання, призначеного судом за умисний особливо тяжкий злочин, у разі заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавленням волі на певний строк, а також покарання, призначеного особі, яка раніше звільнялася умовно-достроково і знову вчинила умисне кримінальне правопорушення протягом невідбутої частини покарання.

Частинами 1, 3 статті 82 КК України встановлено, що невідбута частина покарання у виді обмеження, позбавлення волі або покарання у виді довічного позбавлення волі можуть бути замінені судом більш м`яким покаранням, строк якого обчислюється з дня заміни невідбутої частини покарання або покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким. У цих випадках більш м`яке покарання призначається в межах строків, установлених у Загальній частині цього Кодексу для даного виду покарання, і не повинне перевищувати невідбутого строку покарання, призначеного вироком. Заміна невідбутої частини покарання більш м`яким може бути застосована, якщо засуджений став на шлях виправлення.

Згідно з ч.4 ст.82 КК України заміна невідбутої частини покарання більш м`яким можлива після фактичного відбуття засудженим:

1) не менше третини строку покарання, призначеного судом за кримінальний проступок або нетяжкий злочин, крім корупційних кримінальних правопорушень або кримінальних правопорушень, пов`язаних з корупцією, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, а також за необережний тяжкий злочин;

2) не менше половини строку покарання, призначеного судом за корупційний нетяжкий злочин або кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, умисний тяжкий злочин чи необережний особливо тяжкий злочин, а також у разі, якщо особа раніше відбувала покарання у виді позбавлення волі за умисне кримінальне правопорушення і до погашення або зняття судимості знову вчинила умисне кримінальне правопорушення, за яке вона була засуджена до позбавлення волі;

3) не менше двох третин строку покарання, призначеного судом за умисний особливо тяжкий злочин, а також покарання, призначеного особі, яка раніше звільнялася умовно-достроково і вчинила нове умисне кримінальне правопорушення протягом невідбутої частини покарання.

При цьому ч.5 ст.82 КК України встановлено, що покарання у виді довічного позбавлення волі може бути замінено на покарання у виді позбавлення волі строком від п`ятнадцяти до двадцяти років, якщо засуджений відбув не менше п`ятнадцяти років призначеного судом покарання.

За приписами ч.6 ст.82 КК України до осіб, яким покарання замінене більш м`яким, може бути застосоване умовно-дострокове звільнення за правилами, передбаченими статтею 81 цього Кодексу.

Водночас, частиною 1 статті 74 КК України передбачено, що звільнення засудженого від покарання або подальшого його відбування, заміна більш м`яким, а також пом`якшення призначеного покарання, крім звільнення від покарання або пом`якшення покарання на підставі закону України про амністію чи акта про помилування, може застосовуватися тільки судом у випадках, передбачених цим Кодексом.

При цьому суд зауважує, що виконання вироку - це завершальна стадія кримінального процесу, в якій суд звертає до виконання вироки, ухвали і постанови, слідкує за приведенням їх до виконання, а також вирішує в установленому порядку питання, які виникають при виконанні судових актів.

Отже, виконання вироку, про яке йдеться у статтях 81, 82 КК України, полягає в реалізації покарання.

Разом з цим, застосування ст. ст.81, 82 КК України передбачає дослідження та встановлення судом терміну фактичного відбуття засудженим призначеного судом покарання та обставин, які б свідчили про те, чи став засуджений на шлях виправлення.

Таким чином, з аналізу наведених вище норм КК України слідує, що перевірка наявності обставин для застосування умовно-дострокового звільнення від відбування покарання (статті 81, 107 КК України) або заміни невідбутої частини покарання більш м`яким (стаття 82 КК України) та вирішення процесуальних питань, пов`язаних з умовно-достроковим звільненням від відбування покарання та з заміною невідбутої частини покарання або покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким вирішується судами в порядку кримінального судочинства.

Згідно з частиною першою статті 539 КПК України питання, які виникають під час та після виконання вироку вирішуються судом за клопотанням (поданням) прокурора, засудженого, його захисника, законного представника, органу або установи виконання покарань, а також інших осіб, установ або органів у випадках, встановлених законом.

За існуючого правового регулювання, з урахуванням положень ст.152 КВК України та ст.539 КПК України клопотання (подання) про звільнення особи від відбування покарання (застосування умовно-дострокового звільнення від відбування покарання або заміни невідбутої частини покарання більш м`яким) на підставі ст.ст. 81, 82 КК України може бути заявлено органом або установою виконання покарань.

З наведеного слідує, що питання виконання/невиконання органом або установою виконання покарань обов`язків щодо розгляду питання про подання до суду клопотання (подання) про звільнення особи від відбування покарання (застосування умовно-дострокового звільнення від відбування покарання або заміни невідбутої частини покарання більш м`яким) на підставі ст.ст. 81, 82 КК України, а також встановлення під час судового розгляду факту бездіяльності вказаних суб`єктів щодо відмови у поданні відповідного клопотання (подання) до суду або порушення процедури розгляду такого питання, зокрема, через незабезпечення права засудженого на участь у засіданні комісії установи, що вирішує це питання, тощо, може здійснюватися у порядку, встановленому КПК України, оскільки діяльність посадових осіб зазначених органів, має свої особливості та не належить до управлінської сфери, а стосується виконання кримінального покарання.

Зі змісту позовної заяви слідує, що позивач в обґрунтування підстав позову в частині позовних вимог щодо визнання протиправними дій Державної установи «Дніпровська виправна колонія (№89)», які полягають у проведені 09.12.2022р. засідання комісії Державної установи «Дніпровська виправна колонія (№89)» з розгляду питання про подання до суду матеріалів щодо ОСОБА_1 щодо застосування умовно-дострокового звільнення від відбування покарання (статті 81, 107 КК України) або заміни невідбутої частини покарання більш м`яким (стаття 82 КК України) без участі ОСОБА_1 та щодо скасування рішення комісії Державної установи «Дніпровська виправна колонія (№89)», викладеного у протоколі №24 від 09.12.2022р. про відмову у поданні до суду матеріалів щодо застосування до ОСОБА_1 умовно-дострокового звільнення від відбування покарання (статті 81, 107 КК України) або заміни невідбутої частини покарання більш м`яким (ст.82 КК України), як такого, що не став на шлях виправлення, посилається на те, що засідання комісії, на якому прийняте вищевказане оскаржуване рішення, було проведено без участі засудженого ОСОБА_1 , що позбавило останнього можливості надати комісії докази того, що він став на шлях виправлення, і, відповідно, до прийняття комісією необґрунтованого рішення, в той час, як позивач дійсно вживає дій, які б свідчили про те, що він став на шлях виправлення, та має відповідні докази для цього, надання б яких підтвердило наявність підстав для звільнення його від відбування покарання відповідно до ст.ст. 81, 82 КК України.

Разом з тим, як вже зазначалося, відповідно до частини першої статті 537 КПК України питання про звільнення особи від покарання вирішується судом під час виконання вироків в порядку кримінального судочинства.

Натомість захист прав позивача з урахуванням обов`язковості дотримання вимог частини третьої статті 2 КАС України вимагав би від адміністративного суду, до якого надійшов позов, перевірити дотримання відповідачем приписів, установлених КПК України та КВК України. Адміністративний суд не має повноважень на здійснення такої перевірки та на відновлення порушених у рамках кримінального процесу прав позивача.

Відтак предмет вищевказаних позовних вимог ОСОБА_1 у цій справі не відноситься до категорії спорів щодо інших рішень, дій чи бездіяльності адміністрації установи виконання покарань, визначених у пункті 13-1 частини першої статті 537 КПК України.

За таких обставин, в межах адміністративної юрисдикції не може здійснюватися судовий контроль у цих правовідносинах, оскільки вирішення вказаних питань віднесено до компетенції районних судів, в межах територіальної юрисдикції яких засуджений відбуває покарання, а отже спір у цій справі не має публічно-правового характеру та не відповідає нормативному визначенню адміністративної справи, не підпадає під юрисдикцію адміністративних судів, а має вирішуватися в порядку кримінального судочинства.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суду у постанові від 29 вересня 2021 року у справі №480/1636/20 (адміністративне провадження №К/9901/10728/21).

Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - Суд) від 20 липня 2006 року у справі "Сокуренко і Стригун проти України" (заяви № 29458/04 та № 29465/04) зазначено, що відповідно до прецедентної практики цього Суду термін "встановлений законом" у статті 6 Конвенції спрямований на гарантування того, "що судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом". У країнах з кодифікованим правом організація судової системи також не може бути віддана на розсуд судових органів, хоча це не означає, що суди не мають певної свободи для тлумачення відповідного національного законодавства. Фраза "встановлений законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У своїх оцінках цей Суд дійшов висновку, що не може вважатися судом, "встановленим законом", національний суд, що не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом.

Отже поняття "суд, встановлений законом" зводиться не лише до правової основи самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.

Суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися "судом, встановленим законом" у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.238 КАС України суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Згідно з ч.1 ст.239 КАС України якщо провадження у справі закривається з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої статті 238 цього Кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд таких справ.

Враховуючи вищевикладене та приймаючи до уваги, що вказану справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства, суд доходить висновку про закриття провадження у цій справі на підставі п.1 ч.1 ст.238 КАС України.

При цьому, з урахуванням особливостей предмета оскарження та його правових наслідків, рішення суду про закриття провадження в адміністративній справі не є таким, яке би призводило до порушення прав позивача на справедливий судовий розгляд та на ефективний засіб юридичного захисту своїх прав, гарантованих ЄКПЛ.

Так, частиною другою статі 539 КПК України визначено, що клопотання (подання) про вирішення питання, пов`язаного із виконанням вироку, подається, зокрема, до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого засуджений відбуває покарання.

Частиною 2 статті 239 КАС України встановлено, що у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається. Наявність ухвали про закриття провадження у зв`язку з прийняттям відмови позивача від позову не позбавляє відповідача в цій справі права на звернення до суду за вирішенням цього спору.

Керуючись п.1 ч.1 ст.238, ст. ст. 242-246, 250, 287 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

Провадження у справі №160/4092/23 за позовною заявою ОСОБА_1 до Державної установи «Дніпровська виправна колонія №89» про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії в частині позовних вимог про визнання протиправними дій Державної установи «Дніпровська виправна колонія (№89)», які полягають у проведені 09.12.2022р. засідання комісії Державної установи «Дніпровська виправна колонія (№89)» з розгляду питання про подання до суду матеріалів щодо ОСОБА_1 щодо застосування умовно-дострокового звільнення від відбування покарання (статті 81, 107 КК України) або заміни невідбутої частини покарання більш м`яким (стаття 82 КК України) без участі ОСОБА_1 та щодо скасування рішення комісії Державної установи «Дніпровська виправна колонія (№89)», викладеного у протоколі №24 від 09.12.2022р. про відмову у поданні до суду матеріалів щодо застосування до ОСОБА_1 умовно-дострокового звільнення від відбування покарання (статті 81, 107 КК України) або заміни невідбутої частини покарання більш м`яким (ст.82 КК України), як такого, що не став на шлях виправлення, закрити.

Роз`яснити позивачеві, що він може звернутися з такими вимогами в порядку кримінально-процесуального законодавства до відповідного місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого засуджений відбуває покарання.

Повторне звернення до адміністративного суду зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав відповідно до приписів ч.2 ст.239 КАС України не допускається.

Ухвала набирає законної сили в порядку статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до Третього апеляційного адміністративного суду в порядку та у строки, передбачені ст. ст. 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя: О.М. Турова