Справа № 240/11362/23
Суддя: Капинос Оксана Валентинівна
Дата ухвалення: 2023-10-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2023 року м. Житомир справа № 240/11362/23

категорія 106030000

Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Капинос О.В., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України, Головного управління Національної поліції в Житомирській області про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії,

встановив:

Позивач звернувся до суду з позовом у якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність Міністерства внутрішніх справ України щодо ненарахування та невиплати грошової компенсації за невикористані відпустки при звільненні за 1996 рік 10 діб, за 1997 рік 30 діб, за 2000 рік 20 діб, за 2004 рік 30 діб, за 2005 рік 30 діб, за 2006 рік 35 діб, за 2007 рік 35 діб, за 2008 рік 35 діб, за 2009 рік 35 діб, за 2014 рік 10 діб.

- зобов`язати Міністерства внутрішніх справ України нарахувати та виплатити компенсацію за невикористані відпустки при звільненні за 1996 рік 10 діб, за 1997 рік 30 діб, за 2000 рік 20 діб, за 2004 рік 30 діб, за 2005 рік 30 діб, за 2006 рік 35 діб, за 2007 рік 35 діб, за 2008 рік 35 діб, за 2009 рік 35 діб, за 2014 рік 10 діб, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення зі служби в поліції 29.08.2016, з урахуванням індексації.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідачем протиправно при звільненні не виплачено грошову компенсацію за невикористані дні відпустки при звільненні за 1996 рік 10 діб, за 1997 рік 30 діб, за 2000 рік 20 діб, за 2004 рік 30 діб, за 2005 рік 30 діб, за 2006 рік 35 діб, за 2007 рік 35 діб, за 2008 рік 35 діб, за 2009 рік 35 діб, за 2014 рік 10 діб. В обґрунтування права отримання компенсації за все невикористані дні відпустки позивач посилається на приписи Кодексу законів про працю та Закону України "Про відпустки", оскільки спеціальними нормами не врегульовано даного питання, а також на судову практику, викладену в постановах Верховного Суду.

Провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Відповідачем було подано відзив на позовну заяву, за змістом якого він просив відмовити у задоволенні позову. В обґрунтування відзиву вказано, що позивач не перебував у трудових відносинах безпосередньо з Міністерством внутрішніх справ України, а тому відсутні підстави у Міністерства нараховувати позивачу компенсацію за невикористані ним дні відпустки під час проходження служби в органах внутрішніх справ.

Ухвалою від 04.10.2023 суд залучив до участі у розгляді справи Головне управління Національної поліції в Житомирській області як другого відповідача.

Головне управління Національної поліції в Житомирській області надіслало до суду відзив, в якому просить у задоволенні позову відмовити. Зазначає, що згідно наказу УМВС у Житомирській області позивачу нарахована компенсація за невикористану відпустку за 2015 рік у кількості 7 діб при звільненні, відтак права на отримання компенсації за невикористані відпустки у позивача не виникає. Право позивача на грошову компенсацію за невикористану відпустку у році звільнення з ГУНП в Житомирській області не порушено.

Дослідивши подані сторонами докази, суд встановив наступні обставини.

Сторонами не заперечується факт того, що позивач проходив службу в органах внутрішніх справ України, зокрема у Володарсько-Волинському РВ УМВС України в Житомирській області з 29.046.1996 по 06.11.2015.

З 07.11.2015 по 29.08.2016 позивач проходив службу у Володарсько-Волинському відділенні поліції Коростишівського відділу поліції ГУНП в Житомирській області.

Наказом начальника ГУНП в Житомирській області №199 о/с від 29.08.2016 позивача звільнено зі служби в поліції за п.7 ч.1 ст.77 Закону України "Про Національну поліцію".

При звільнені зі служби в органах внутрішніх справ позивачу не було виплачено грошову компенсацію за невикористані дні відпустки за 1996 рік 10 діб, за 1997 рік 30 діб, за 2000 рік 20 діб, за 2004 рік 30 діб, за 2005 рік 30 діб, за 2006 рік 35 діб, за 2007 рік 35 діб, за 2008 рік 35 діб, за 2009 рік 35 діб, за 2014 рік 10 діб.

Зазначені обставини підтверджуються листом Управління кадрового забезпечення Головного управління Національної поліції в Житомирській області від 28.02.2023 №2аз/12/01-2023.

Також у листі зазначено, що за 2015 рік невикористана частина відпустки пропорційно до відпрацьованого часу складає 7 діб, за які було виплачено компенсацію при звільненні.

На адвокатський запит до Міністерства внутрішніх справи України стосовно надання інформації про виплату позивачу компенсації за невикористані дні відпустки, Департамент фінасово-облікової політики та бухгалтерського обліку надіслав відповідь від 31.03.2023, в якій повідомлено, що МВС не є розпорядником запитуваної інформації. Відповідно до листа ГУНП в Житомирській області від 28.02.203, ОСОБА_1 було виплачено компенсацію за невикористані 7 діб відпустки. особам рядового і начальницького складу, які звільнялись з органів внутрішніх справ, за невикористану в році відпустку виплачувалась компенсація відповідно до законодавства.

Вважаючи, що він має право на отримання компенсації за невикористані дні відпустки за спірний період, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам суд виходить з наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Цією ж статтею передбачено, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до статті 45 Конституції України кожен, хто працює, має право на відпочинок. Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час. Максимальна тривалість робочого часу, мінімальна тривалість відпочинку та оплачуваної щорічної відпустки, вихідні та святкові дні, а також інші умови здійснення цього права визначаються законом.

Закон України від 15.11.1996 № 504/96-ВР "Про відпустки" установлює державні гарантії права на відпустки, визначає умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи.

Згідно зі статтею 4 Закону № 504/96-ВР установлюються такі види відпусток: 1)щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством; 2) додаткові відпустки у зв`язку з навчанням (статті 13, 14 і 15 цього Закону); 3) творча відпустка (стаття 16 цього Закону); 3-1) відпустка для підготовки та участі в змаганнях (стаття 16-1 цього Закону); 4) соціальні відпустки: відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами (стаття 17 цього Закону); відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (стаття 18 цього Закону); відпустка у зв`язку з усиновленням дитини (стаття 18-1 цього Закону); додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (стаття 19 цього Закону); 5) відпустки без збереження заробітної плати (статті 25, 26 цього Закону).

Законодавством, колективним договором, угодою та трудовим договором можуть установлювались інші види відпусток.

У разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (частина перша статті 24 Закону № 504/96-ВР).

Аналогічні положення містяться в частині першій статті 83 Кодексу законів про працю України.

В свою чергу, пунктом 49 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ затверджено постановою Кабінету Міністрів УРСР № 114 від 29 липня 1991 р. (позивачка звільнена з органів внутрішніх справ) передбачалося, що особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ надаються відпустки: чергові, короткострокові, через хворобу, канікулярні, у зв`язку із закінченням навчальних закладів системи Міністерства внутрішніх справ, додаткові та соціальні (по вагітності, родах і догляду за дитиною), творчі, у зв`язку з навчанням.

Обчислення тривалості відпусток - по добове. Святкові дні, встановлені законодавством неробочими, до тривалості відпусток не включаються.

Пунктом 56 Положення № 114 визначено, що особам середнього, старшого і вищого начальницького складу, звільненим із органів внутрішніх справ за віком, через хворобу, обмежений стан здоров`я чи скорочення штатів, у році звільнення, за їх бажанням, надається чергова відпустка, тривалість якої визначається відповідно до пункту 51 цього Положення.

Особам рядового і начальницького складу, які звільняються з органів внутрішніх справ, за невикористану в році звільнення відпустку виплачується грошова компенсація відповідно до законодавства.

Аналіз наведеної норми дає підстави для висновку, що передбачене нею право на отримання грошової компенсації гарантується особам рядового і начальницького складу, які звільняються з органів внутрішніх справ, виключно за відпустку, яку ними не використано в році звільнення.

Таким чином, норми спеціального законодавства в загалі не передбачають нарахування та сплату компенсацію за невикористану відпустку минулих років перед звільненням.

Право працюючої особи на відпочинок у формі щорічної оплачуваної відпустки закріплено Конституцією України. Особу не може бути позбавлено такого права. Порядок отримання такої відпустки особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ станом на час виникнення спірних правовідносин визначався Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року № 114 (далі- Положення № 114). Так, відповідно до підпункту а) пункту 49 Положення №114 особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ надаються чергові відпустки.

Правило про надання відпустки до кінця календарного року не є виключним, про що свідчать положення пунктів 52 та 55 Положення №114. Так, згідно із абзацом другим пункту 52 вказаного Положення передбачено, що особам рядового і начальницького складу, які захворіли під час чергової відпустки, вона після одужання продовжується на число невикористаних днів. Крім того, відповідно до абзацу 3 пункту 55 Положення №114 за бажанням осіб рядового і начальницького складу, невикористана частина відпустки може бути приєднана до чергової відпустки на наступний рік.

Системний аналіз наведених норм свідчить, що законом не виключаються випадки, коли особою рядового і начальницького складу відпустка не буде використана протягом календарного року. Одночасно, не передбачено позбавлення таких осіб права на відпустку, яке вони уже отримали в попередньому календарному році. При цьому, за бажанням таких осіб, вони можуть використати право на відпустку за попередній рік одночасно з черговою відпусткою наступного року.

Отже, у наступному календарному році, в тому числі і за умови, що він є роком звільнення, особа має гарантоване право на чергову відпустку за поточний календарний рік та на відпустки (основні і додаткові), що не були використані в попередніх роках, що виражається в праві на отримання грошової компенсації за весь час невикористаної оплачуваної відпустки, незалежно від часу набуття права на таку відпустку, оскільки відпустки за попередні роки також є невикористаними в році звільнення та не можуть бути залишені без розрахунку з особою рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, адже це суперечить суті та гарантіям як трудового, так і спеціального законодавства в частині реалізації права на відпочинок.

Рішенням Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року № 8-рп/2002 у справі за конституційним поданням Президента України щодо офіційного тлумачення положень частин другої, третьої статті 124 Конституції України (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) зазначено, що при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми, у яких визначені основні трудові права працівників - КЗпП України.

Відтак, з огляду на не врегулювання приписами положення №114 питання компенсації невикористаної частини відпустки працівникам органам внутрішніх справ за роки, що передували року звільнення, застосуванню підлягають приписи КЗпП України, Закону України від 15 листопада 1996 року № 504/96-ВР "Про відпустки" (далі - Закон № 504/96-ВР).

Аналогічний підхід до правозастосування при вирішенні близьких за змістом правовідносин неодноразово застосовано Верховним Судом, зокрема, у постановах від 29 квітня 2020 року у справі № 810/3246/16, від 11 червня 2020 року у справі № 823/384/17, від 25 червня 2020 року у справі № 440/2896/19, від 19 січня 2021 року у справі №160/10875/19, від 04 лютого 2021 року у справі №640/17872/19.

Так, згідно з приписами частини першої статті 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Отже, у випадку звільнення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні, як основної так і додаткової відпустки.

Таким чином, Кодекс законів про працю України гарантував при звільненні працівникам виплату грошової компенсації за всі дні невикористаної щорічної відпустки.

Суд наголошує, що компенсація за невикористані додаткові відпустки не обмежується тільки роком звільнення та поширюється на роки, що передували звільненню.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного суду від 23.10.2019 по справі №826/8185/18, яка в силу ч.5 ст.242 КАС України, підлягає врахуванню при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Відповідно до листа Управління кадрового забезпечення Головного управління Національної поліції в Житомирській області від 28.02.2023 №2аз/12/01-2023 невикористані дні відпустки позивачем складають: за 1996 рік 10 діб, за 1997 рік 30 діб, за 2000 рік 20 діб, за 2004 рік 30 діб, за 2005 рік 30 діб, за 2006 рік 35 діб, за 2007 рік 35 діб, за 2008 рік 35 діб, за 2009 рік 35 діб, за 2014 рік 10 діб.

На підставі аналізу наведених вище нормативно-правових актів, суд дійшов висновку, що позивач має право на отримання грошової компенсації за невикористаної дні відпустки за вказані періоди, а тому суд визнає протиправною бездіяльність саме Міністерства органів внутрішніх справ, оскільки у спірні періоди позивач проходив службу в органах внутрішніх справ, що полягає у невиплаті позивачу при звільненні у листопаді 2015 року з органів внутрішніх справ такої компенсації.

Аналогічної позиції підтримується Сьомий апеляційний адміністративний суд у постанові від 01.03.2023 у справі №240/33100/21.

Щодо вимог про зобов"язання Міністерство внутрішніх справ України нарахувати та виплатити позивачу компенсацію за невикористані відпустки , суд зазначає таке.

На підставі аналізу та співставлення функцій і завдань, які виконувала міліція і які наразі виконують МВС України та Національна поліція, суд зробив наступні висновки.

Так, положеннями статей 1, 2 Закону України "Про міліцію" було передбачено, що міліція - це державний озброєний орган виконавчої влади, який захищає життя, здоров`я, права і свободи громадян, власність, природне середовище, інтереси суспільства і держави від протиправних посягань.

Основними завданнями міліції, зокрема було: забезпечення особистої безпеки громадян, захист їх прав і свобод, законних інтересів; запобігання правопорушенням та їх припинення; охорона і забезпечення громадського порядку; виявлення кримінальних правопорушень.

Своєю чергою, приписами статей 1, 2 Закону України "Про Національну поліцію" установлено, що Національна поліція України - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку. Завданнями поліції, зокрема, є надання поліцейських послуг у сферах: забезпечення публічної безпеки і порядку; охорони прав і свобод людини, а також інтересів суспільства і держави; протидії злочинності.

Поряд з цим, згідно з Положенням про МВС України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 жовтня 2015 року № 878, МВС України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України. МВС є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах: забезпечення охорони прав і свобод людини, інтересів суспільства і держави, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку, а також надання поліцейських послуг; захисту державного кордону та охорони суверенних прав України в її виключній (морській) економічній зоні; цивільного захисту, захисту населення і територій від надзвичайних ситуацій та запобігання їх виникненню, ліквідації надзвичайних ситуацій, рятувальної справи, гасіння пожеж, пожежної та техногенної безпеки, діяльності аварійно-рятувальних служб, а також гідрометеорологічної діяльності; міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

На підставі співставлення завдань і функцій цих трьох органів можна дійти висновку, що МВС України є органом влади, який формує державну політику, зокрема у сфері забезпечення охорони прав і свобод людини, інтересів суспільства і держави, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку, а також надання поліцейських послуг. Між тим, реалізація державної політики у вказаній сфері відноситься до компетенції Національної поліції, а до цього вказані завдання та функції держави покладались на міліцію.

Таким чином правонаступником прав та обов`язків ліквідованих управлінь МВС, ураховуючи правовий статус, обсяг повноважень і принцип територіальності, є територіальний орган Національної поліції, а саме Головне управління Національної поліції в Житомирській області.

Подібна правова позиція щодо передачі функцій ліквідованих управлінь МВС України до відповідних управлінь Національної поліції неодноразово висловлювалася Верховним Судом, зокрема, у постановах від 23 травня 2018 року в справі №П/811/3414/15, від 25 червня 2020 року в справі №420/6852/18, від 06 серпня 2020 року в справі №821/3865/15-а, від 22 жовтня 2020 року в справі №520/5147/19, від 05 листопада 2020 року в справі №752/2391/17 (2а-14/09), від 04 серпня 2022 року в справі №824/3161/14-а, від 17 травня 2023 року в справі №240/11052/20, від 28 червня 2023 року у справі № 823/1462/15, від 17.08.2023 у справі 240/2979/21 і правових підстав для відступлення від неї суд не вбачає.

Спір між сторонами цієї справи виник у відносинах публічної служби - у зв`язку з проходженням позивачем служби в органах внутрішніх справ та не стосується публічно-владних функцій МВС .

Позивачем оскаржується бездіяльність щодо невиплати компенсації за невикористані дні відпустки за період з 1996 по 2014 роки. При цьому, з 29.06.1996 по 06.11.2015 позивач проходив службу в Володарсько-Волинському РВ УМВС України в Житомирській області.

Після звільнення з органів внутрішніх справ, з 07.11.2015 по 29.08.2016 позивач проходив службу в Володарсько-Волинському відділенні поліції Коростишівського відділу поліції ГУНП в Житомирській області.

Наказом Головного управління Національної поліції в Житомирській області від 29.08.2016 №199 о/с позивача звільнено зі служби в поліції.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що саме на Головне управління Національної поліції в Житомирській області у даному випадку покладено обов"язок нарахувати та виплатити позивачу компенсації за не використані дні відпустки.

Відтак, позов у цій частині слід задовольнити частково шляхом зобов"язання Головне управління Національної поліції в Житомирській області нарахувати та виплатити позивачу компенсацію за невикористані дні відпустки при звільненні за 1996 рік - 10 діб, за 1997 рік - 30 діб, за 2000 рік - 20 діб, за 2004 рік- 30 діб, за 2005 рік -30 діб, за 2006 рік -35 діб, за 2007 рік -35 діб, за 2008 рік -35 діб, за 2009 рік -35 діб, за 2014 рік -10 діб.

Вимоги в частині виплати компенсації з урахуванням індексації задоволенню не підлягають, оскільки у матеріалах справи відсутні докази нарахування та виплати позивачу у спірні періоди індексації. Також відсутні докази звернення до відповідачів із заявами стосовно нарахування та виплати позивачу індексації та докази порушення його прав, шляхом відмови у такій виплаті.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист. Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Суд захищає лише порушені, невизнані або оспорювані права, свободи та інтереси учасників адміністративних правовідносин. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Наведені положення не дозволяють скаржитися щодо законодавства або певних обставин абстрактно, лише тому, що заявник вважає, що положення певного акту впливають на його правове становище.

Право на судовий захист має лише та особа, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав, свобод чи інтересів. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи дійсно щодо особи має місце факт порушення права, свободи чи інтересу, та це право, свобода або інтерес порушені відповідачем.

При цьому, обставину дійсного (фактичного) порушення відповідачем прав, свобод чи інтересів позивача має довести належними та допустимими доказами саме позивач.

Право на захист - це суб`єктивне право певної особи, тобто вид і міра її можливої (дозволеної) поведінки із захисту своїх прав. Воно випливає з конституційного положення: "Права і свободи людини і громадянина захищаються судом" (ст. 55 Конституції України).

Отже, кожна особа має право на захист свого права у разі його порушення, невизнання чи оспорювання у сфері цивільних, господарських, публічно-правових відносин та за наявності неврегульованих питань.

Порушення права означає необґрунтовану заборону на його реалізацію або встановлення перешкод у його реалізації, або значне обмеження можливостей його реалізації тощо.

З наведеного слідує, що суд під час розгляду справи повинен встановити факт або обставини, які б свідчили про порушення прав, свобод чи інтересів позивача з боку відповідача - суб`єкта владних повноважень, створення перешкод для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод позивача.

Тобто, судовому захисту підлягають лише порушені, невизнані або оспорюванні права, свободи та інтереси учасників адміністративних правовідносин.

Аналогічна позиція наведена у постанові Верховного Суду України від 01.12.2015 у справі №800/134/15 та постанові Верховного Суду від 07.11.2018 у справі №820/3327/16.

З огляду на фактичні обставини справи та зумовленого ними нормативного регулювання спірних правовідносин, суд виходить з того, що заявлена позивачем вимога є передчасною, а тому задоволенню не підлягає.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, суд дійшов до висновку про часткове задоволення позову.

Щодо зобов"язання відповідача виконати негайно рішення суду в межах суми платежу за один місяць та подати звіт про виконання судового рішення протягом 10 днів з дня набрання ним законної сили, суд зазначає наступне.

Відповідно п. 1 ч. 1 ст. 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів - у межах суми стягнення за один місяць.

Враховуючи, що суд при вирішенні даного спору не приймав рішення про стягнення присуджених сум, відсутні підстави для звернення даного рішення до негайного виконання.

Також, ч. 1 ст.382 КАС України передбачено, що суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Зі змісту наведеної правової норми випливає, що зобов`язання суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення є правом суду, яке має застосовуватися у виключних випадках.

Поряд з цим суд враховує, що позивачем не наведено причин та не надано доказів, які б свідчили про те, що відповідач може ухилятися від виконання рішення суду. Крім того, це є правом а не обов"язком суду.

Приймаючи до уваги обставини даної справи, підстави зобов`язувати суб`єкта владних повноважень подавати звіт про виконання судового рішення відсутні.

Керуючись статями 77, 90, 139, 241-246, 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України,

вирішив:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 . РНОКПП НОМЕР_1 ) до Міністерства внутрішніх справ України (вул. Богомольця, буд. 10, Київ,01601. ), Головного управління Національної поліції в Житомирській області (Старий Бульвар, 5/37, м.Житомир, 10008, ) про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії, задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Міністерства внутрішніх справ України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані відпустки при звільненні за 1996 рік -10 діб, за 1997 рік -30 діб, за 2000 рік 20 діб, за 2004 рік -30 діб, за 2005 рік -30 діб, за 2006 рік -35 діб, за 2007 рік -35 діб, за 2008 рік -35 діб, за 2009 рік- 35 діб, за 2014 рік -10 діб.

Зобов"язати Головне управління Національної поліції в Житомирській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за невикористані дні відпустки при звільненні за 1996 рік - 10 діб, за 1997 рік - 30 діб, за 2000 рік - 20 діб, за 2004 рік- 30 діб, за 2005 рік -30 діб, за 2006 рік -35 діб, за 2007 рік -35 діб, за 2008 рік -35 діб, за 2009 рік -35 діб, за 2014 рік -10 діб.

В іншій частині позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.В. Капинос