Справа № 260/6682/23
Суддя: Ващилін Р.О.
Дата ухвалення: 2023-10-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

26 жовтня 2023 рокум. Ужгород№ 260/6682/23

Закарпатський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Ващиліна Р.О., розглянувши в письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просить зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 прийняти рішення, яким ОСОБА_1 звільнити у запас за сімейними обставинами, відповідно до пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (військовослужбовці, які самостійно виховують дитину віком до 18 років).

В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначає, що в лютому 2022 року він був мобілізований до Збройних Сил України. Заявляє, що після розлучення з колишньою дружиною їх малолітній син (2020 року народження) за рішенням суду постійно проживає з ним та знаходиться на його повному утриманні та вихованні, оскільки мати знаходиться за кордоном. З огляду на вказану обставину 08 червня 2023 року ним було подано рапорт про звільнення з військової служби за сімейними обставинами, однак у задоволенні такого в усній формі було відмовлено. 22 червня 2023 року він знову подав рапорт про звільнення, однак результати розгляду такого відсутні. Вважає, що самостійне виховання неповнолітньої дитини є належною підставою для визнання його таким, що не підлягає призову на військову службу під час мобілізації, а тому відповідач зобов`язаний звільнити його з військової служби за поданим рапортом.

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 07.08.2023 відкрито спрощене позовне провадження в даній адміністративній справі та надано відповідачу 1 строк для подання відзиву на позов. Окрім того, повідомлено про передбачені ч. 4 ст. 159 КАС України наслідки не подання суб`єктом владних повноважень відзиву на позову.

Вказана ухвала була надіслана на поштову адресу відповідача 1 рекомендованою кореспонденцією та отримана його представником 16 вересня 2023 року, що підтверджується наявним в матеріалах справи рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

Однак відповідач 1 відзив у встановлений судом строк до суду не надіслав, про причини неподання такого не повідомив, про продовження процесуального строку для його подання не клопотав.

Відповідно до ч. 4 ст. 159 КАС України, подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Неподання суб`єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин може бути кваліфіковано судом як визнання позову.

З огляду на вищенаведене суд вважає за можливе застосувати наслідки, передбачені ч. 4 ст. 159 КАС України.

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 11.10.2023 залучено до участі у справі у якості співвідповідача Військову частину НОМЕР_2 .

26 жовтня 2023 року Військова частина НОМЕР_2 подала до суду відзив на позовну заяву №2652 від 26.10.2023, в якому проти задоволення позову заперечує. Вважає, що наявність рішення суду про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини з батьком не доводить, що матір не виконує свого материнського обов`язку. При цьому відхиляє твердження позивача про самоусунення матері від виконання батьківського обов`язку, оскільки така обставина не може породжувати будь-яких юридичних фактів у спірних правовідносинах, однак може стати підставою для позбавлення її батьківських прав відносно дитини. Окрім того, позивач не надав жодних доказів виїзду матері за кордон на постійну роботу після 01.08.2023. З огляду на що вважає, що Військова частина НОМЕР_2 правомірно відмовила позивачу у звільненні з військової служби за поданим рапортом.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що у зв`язку з оголошенням мобілізації 28 лютого 2022 року ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 ) був призваний до Військової частини НОМЕР_1 для проходження військової служби на підставі мобілізації згідно із Указом Президента України «Про загальну мобілізацію» №69/2022 від 24.02.2022.

Станом на день виникнення спірних правовідносин старший лейтенант ОСОБА_1 проходить військову службу на посаді начальника служби пального та мастильних матеріалів у Військовій частині НОМЕР_3 .

08 червня 2023 року ОСОБА_1 подав на ім`я командира Військової частини НОМЕР_1 рапорт, зареєстрований за вх. №3332 від 08.06.2023, в якому просив звільнити його з військової служби у запас за сімейними обставинами на підставі пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», а саме: виховання батьком військовослужбовцем, який не перебуває в шлюбі, виховує дитину, або кількох дітей віком до 18 років, які з ним проживають, без матері.

До такого долучив наступні документи: копію військового квитка; копію паспорта; копію свідоцтва про народження сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; копію рішення Мукачівського міськрайонного суду №303/413/23 від 02.02.2023 про розірвання шлюбу; копію судового наказу Мукачівського міськрайонного суду №303/1971/23 від 23.03.2023; копію рішення Мукачівського міськрайонного суду №303/2995/23 від 30.05.2023 про визначення місця проживання дитини; копію документу, що засвідчує реєстрацію фізичної особи у Державному реєстрі фізичних осіб.

За результатами розгляду поданого 08.06.2023 рапорту командир Військової частини НОМЕР_1 подав командиру Військової частини НОМЕР_2 клопотання №2283 від 11.06.2023, в якому просив звільнити старшого лейтенанта ОСОБА_1 з військової служби в запас за пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» (через сімейні обставини або інші поважні причини): військовослужбовці, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років.

Таке клопотання зареєстроване у Військовій частині НОМЕР_2 22 червня 2023 року за вх. №4093. Поряд з цим, ОСОБА_1 про результати розгляду такого рапорту ні в усному, ані в письмовому порядку повідомлений не був.

Жодних доказів щодо результатів розгляду по суті рапорту Гузинця О.О. від 08.06.2023 Військова частина НОМЕР_2 до суду також не надала.

З метою захисту свого права на звільнення з військової служби, ОСОБА_1 звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Нормами ст. 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів визнано обов`язком громадянина України. Громадяни відбувають на військову службу відповідно до закону.

Вказане кореспондується також з положеннями ч. 1 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 №2232-XII (далі Закон №2232).

Згідно ч. 2 ст. 1 Закону №2232 військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення, посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Ч. 3 ст. 1 Закону №2232 передбачено, що військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.

Від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом (ч. 5 ст. 1 Закону №2232).

Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, дія якого в подальшому була неодноразово продовжена та наразі триває.

Воєнний стан в розумінні положень ст. 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.05.2015 №389-VIII - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Окрім того, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України та з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України Указом Президента України від 24.02.2022 року №69/2022 «Про загальну мобілізацію» постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію на території Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано-Франківської, Київської, Кіровоградської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, міста Києва.

Правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні визначає Закон України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 №3543-XII.

Положеннями ст. 2 вказаного законодавчого акту визначені обов`язки громадян щодо мобілізаційної підготовки та мобілізації, які передбачають, серед іншого, з`явитися до територіального центру комплектування та соціальної підтримки для взяття на військовий облік військовозобов`язаних чи резервістів та визначення їх призначення на особливий період.

Відповідно до вимог Закону №2232, на військову службу за призовом під час мобілізації приймаються громадяни віком від 18 років та громадяни, які не досягли граничного віку перебування на військовій службі, тобто до 60 років.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 проходить військову службу за призовом під час мобілізації на посаді начальника служби пально-мастильних матеріалів логістики Військової частини НОМЕР_1 .

В той же час, позивач виявив своє небажання продовжувати проходити військову службу та звернувся до командування Військової частини НОМЕР_1 з рапортами про звільнення з військової служби у запас на підставі пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону №2232, за сімейними обставинами.

Отже, спірні правовідносини виникли з приводу звільнення з військової служби військовослужбовця, призваного під час мобілізації, у період дії воєнного стану.

Так, підстави звільнення з військової служби передбачені статтею 26 Закону №2232.

Відповідно до абз. 12 пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону №2232, військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час воєнного стану, звільняються з військової служби через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу): військовослужбовці, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років.

ОСОБА_1 вважає, що має право на звільнення з військової служби на підставі вищезазначеної законодавчої норми з огляду на розірвання шлюбу з дружиною та визначення рішенням суду місця проживання його малолітнього сина з ним. На підтвердження вказаної обставини позивач долучив до рапорту відповідні судові рішення.

Відповідно до ч. 7 ст. 26 Закону №2232-XII, звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Згідно п. 233 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008 (далі Положення) (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються:

- підстави звільнення з військової служби;

- думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю;

- районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

У зв`язку з не бажанням продовжувати військову службу та з метою реалізації права на звільнення, передбаченого пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону №2232, 08 червня 2023 року ОСОБА_1 подав на ім`я командира Військової частини НОМЕР_1 рапорт з документами, що, на його думку, підтверджують заявлені обставини.

Згідно п. 12.1 Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністра оборони України від 10.04.2009 №170 (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), звільнення військовослужбовців з військової служби (крім військовослужбовців строкової військової служби) здійснюється посадовими особами, визначеними пунктом 225 Положення.

Відповідно до п. 225 Положення, звільнення військовослужбовців під час дії особливого періоду (з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації), здійснюється на підставах, передбачених частиною третьою, пунктом 2 частини четвертої, пунктом 3 частини п`ятої та пунктом 3 частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»: у військових званнях до підполковника (капітана 2 рангу) включно за всіма підставами - командирами корпусів та командувачами військ оперативних командувань і посадовими особами, які відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України прирівняні до них.

Незважаючи на надходження рапорту від 08.06.2023 та клопотання безпосереднього командира ОСОБА_1 по суті рапорту, командир Військової частини НОМЕР_2 такий рапорт не розглянув.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України), доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст. 73 КАС України).

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Жодних доказів про результати розгляду поданого ОСОБА_1 рапорту, в розумінні норм КАС України, відповідач 2, всупереч своєму процесуальному обов`язку, до суду не надав.

Суд зазначає, що під бездіяльністю розуміється пасивна поведінка суб`єкта владних повноважень, яка може мати вплив на права, свободи чи інтереси фізичних або юридичних осіб, в тому числі не прийняття рішення у випадках, коли таке рішення повинно бути прийнято відповідно до вимог закону. Сама по собі бездіяльність це триваюча пасивна поведінка суб`єкта, яка виражається у формі невчинення дії (дій), яку він зобов`язаний був і міг вчинити.

Нормами ст. 40 Конституції України гарантоване право кожного направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

З огляду на відсутність доказів прийняття командиром Військової частини НОМЕР_2 рішення за результатами розгляду поданого ОСОБА_1 рапорту про звільнення з військової служби, суд вважає, що в даному випадку існує протиправна бездіяльність відповідача 2.

Суд також не бере до уваги наведені представником відповідача 2 обґрунтування неможливості звільнення ОСОБА_1 з військової служби на підставі поданого рапорту, з огляду на те, що суд повинен досліджувати правомірність рішення (дій) суб`єкта владних повноважень на момент його прийняття та не може обґрунтовувати юридичну правомірність таких актів (дій) в контексті обставин, що не були підставою їх прийняття. Рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях і домислах (постанова Верховного Суду від 16.05.2018 у справі №826/23192/15).

При цьому суд вважає за необхідне звернути увагу відповідача 2 на наступне.

Принцип правової визначеності є складовою частиною принципу верховенства права. Основу принципу правової визначеності утворює ідея передбачуваності (очікуваності) суб`єктом відносин визначених правових наслідків (правового результату) своєї поведінки, яка відповідає наявним у суспільстві нормативним приписам.

Принцип правової визначеності вимагає ясності й однозначності правової норми та забезпечення того, щоб ситуації та правовідносини залишалися передбачуваними (правові позиції Конституційного Суду України висловлені у рішеннях від 22 вересня 2005 року №5-рп/2005, від 29 червня 2010 року №17-рп/2010, від 22 грудня 2010 року №23-рп/2010, від 11 жовтня 2011 року №10-рп/2011).

Такий підхід узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, згідно з якою закон має бути доступним та передбачуваним, тобто вираженим із достатньою точністю, щоб дати змогу особі в разі необхідності регулювати його положеннями свою поведінку (п. 109 рішення від 13 грудня 2001 року у справі «Церква Бессарабської Митрополії проти Молдови»).

Окрім того, принцип правової визначеності є одним з визначальних принципів «доброго врядування» і «належної адміністрації» (встановлення процедури і її дотримання).

Суд вважає, що принцип правової визначеності має застосовуватись не лише на етапі нормотворчої діяльності, а й під час безпосереднього застосування існуючих норм права, що даватиме можливість особі в розумних межах передбачати наслідки своїх дій, а також послідовність дій держави щодо можливого втручання в охоронювані Європейською Конвенцією та Конституцією України права та свободи цієї особи.

Конституційний Суд України неодноразового акцентував на тому, що держава, виконуючи свій головний обов`язок - утвердження і забезпечення прав і свобод людини повинна не тільки утримуватися від порушень чи непропорційних обмежень прав і свобод людини, але й вживати належних заходів для забезпечення можливості їх повної реалізації кожним, хто перебуває під її юрисдикцією; з цією метою законодавець та інші органи публічної влади мають забезпечувати ефективне юридичне регулювання, яке відповідає конституційним нормам і принципам, та створювати механізми, необхідні для задоволення потреб та інтересів людини (Рішення від 1 червня 2016 року № 2-рп/2016).

Поряд з цим Військова частина НОМЕР_2 принципу правової визначеності в даному випадку не дотрималася, оскільки не забезпечила право позивача на розгляд питання щодо його звільнення з військової служби.

Хоча позивач не оскаржує бездіяльність відповідачів щодо не розгляду поданого ним рапорту, однак з врахуванням положень ст. 9 КАС України, з огляду на встановлені обставини справи суд вважає, що належним та ефективним способом захисту прав позивача в даному випадку буде визнання протиправною бездіяльності Військової частини НОМЕР_2 щодо не розгляду поданого ОСОБА_1 рапорту про звільнення з військової служби, відповідно до пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону №2232.

Окрім того, як вбачається із заявлених позовних вимог позивач просить суд зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 прийняти рішення про звільнення з військової служби на підставі пп. «г» п.2 ч.4 ст.26 Закону.

Разом з тим, суд зазначає, що відповідно до п. п. 225 Положення, уповноваженою особою на прийняття рішення про звільнення ОСОБА_1 з військової служби є саме командир Військової частини НОМЕР_2 , який на підставі оцінки поданого військовослужбовцем рапорту та долучених до нього документів, повинен надати правову оцінку наявності передбачених законодавством підстав для звільнення. Суд не може перебирати компетенцію суб`єктів владних повноважень та надавати правову оцінку поданим документам, до того, як такі були оцінені уповноваженим органом.

Як випливає зі змісту Рекомендації №R (80) 2 Комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень від 11 березня 1980 року, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим ч. 2 ст. 2 КАС України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за встановленими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного судочинства завжди є контроль легальності. Перевірка доцільності переступає компетенцію адміністративного суду і виходить за межі завдання адміністративного судочинства.

Наведене узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини в справах «Клас та інші проти Німеччини», «Фадєєва проти Росії», «Єрузалем проти Австрії», в яких останній зазначив, що завдання суду при здійсненні його контрольної функції не полягає у підміні органів влади держави, тобто суд не повинен підміняти думку національних органів будь-якою своєю думкою.

У випадку прийняття судом рішення щодо зобов`язання Військової частини НОМЕР_2 звільнити ОСОБА_1 з військової служби, яке по суті буде передувати розгляду останньою рапорту та долучених до нього документів, суд порушить принцип розподілу влади та втрутиться у виключну компетенцію уповноваженого на прийняття такого рішення органу.

Відповідно ч. 2 ст. 9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

З огляду на зазначене суд вважає, що належним та ефективним способом захисту прав позивача, враховуючи положення ст. 9 та ст. 245 КАС України, буде зобов`язання Військову частину НОМЕР_2 розглянути поданий ОСОБА_1 рапорт про звільнення з військової служби на підставі п. «г» п.2 ч.4 ст.26 Закону (військовослужбовці, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років), та надати письмову відповідь з обґрунтуванням підстав прийняття рішення, про що письмово повідомити військовослужбовця.

Таким чином, провівши правовий аналіз законодавчих норми, що регулюються спірні правовідносини крізь призму встановлених судом обставин справи, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову частково.

Питання розподілу судових витрат судом не вирішується, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору.

Керуючись ст. 241, 243, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

В И Р І Ш И В:

1. Позов ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_4 ) до Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2 про зобов`язання вчинити дії - задовольнити частково.

2. Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 щодо не розгляду поданого ОСОБА_1 рапорту про звільнення з військової служби від 08.06.2023, відповідно до підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

3. Зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 розглянути поданий ОСОБА_1 рапорт про звільнення з військової служби від 08.06.2023, відповідно до підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (військовослужбовці, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років), та надати письмову відповідь з обґрунтуванням підстав прийняття рішення, про що письмово повідомити військовослужбовця.

4. В задоволені решти позовних вимог - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

СуддяР.О. Ващилін