Справа № 300/633/22
Суддя: Іщук Лариса Петрівна
Дата ухвалення: 2023-10-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2023 рокуЛьвівСправа № 300/633/22 пров. № А/857/12051/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

судді-доповідача Іщук Л. П.,

суддів Обрізка І. М., Шинкар Т.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 05 червня 2023 року (головуючий суддя Біньковська Н.В., м. Івано-Франківськ) у справі №300/633/22 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про визнання протиправними дій,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (далі відповідач 1), Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (далі відповідач 2), в якому просив скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області від 04.01.2022 №04 щодо відмови у переведенні з пенсії за віком згідно Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» на пенсію за віком згідно Закону України «Про державну службу»; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області зарахувати до стажу державної служби період з 02.11.1979 по 12.11.1981 - службу в лавах Радянської Армії; з 01.12.1981 по 30.12.1985 - інженера-інспектора в «Рогатинському управлінні сільського господарства»; з 18.08.1986 по 02.01.1990 - ведучий інженер по техобслуговуванню Рогатинського РАПО; з 25.04.2006 по 29.11.2015 - сільського голови Кліщівнянської сільської ради та перевести на пенсію державного службовця з 30.12.2021 згідно Закону України «Про державну службу»; стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області судові витрати, які складаються з судового збору та витрат на правничу допомогу.

Обґрунтовує позов тим, що звернувся до відповідача 1 із заявою про призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України "Про державну службу", проте йому відмовлено у задоволенні вказаної заяви з підстав відсутності необхідного стажу роботи на посадах державної служби і не враховано при цьому до загального стажу державної служби період проходження військової служби в Радянській армії з 02.11.1979 по 12.11.1981; періоди роботи з 01.12.1981 по 30.12.1985 на посаді інженера-інспектора в «Рогатинському управлінні сільського господарства», з 18.08.1986 по 02.01.1990 - на посаді ведучого інженера по техобслуговуванню Рогатинського РАПО; з 25.04.2006 по 29.11.2015 - на посаді сільського голови Кліщівнянської сільської ради.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 05 червня 2023 року позов задоволено. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу в сумі 3000 грн.

Не погодившись із рішенням суду, відповідач 1 подав апеляційну скаргу, в якій покликається на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що час роботи в органах місцевого самоврядування зараховується до стажу до стажу роботи, який дає право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» від 04.07.2001, тобто до дати набуття чинності Законом України «Про службу в органах місцевого самоврядування». Вважає, що у зв`язку із набуттям чинності Законом України «Про державну службу» втратив чинність і «Порядок обчислення стажу державної служби», затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 03.05.1994 №283, яким було передбачено, що до стажу державної служби включається час військової служби у Збройних Силах та інших військових формуваннях. Звертає увагу, що позивач не набув права на переведення з одного виду пенсії на інший, оскільки станом на 01.05.2016 не обіймав посаду державного службовця. Крім того, зазначає, що стаж державної служби позивача складає 4 роки 7 днів (з 02.10.1991 по 09.10.1995), що є недостатнім для призначення такого виду пенсії. Також апелянт зазначає про завищення розміру стягнутих витрат на правничу допомогу.

Просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Позивач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, відповідно до частини 4 статті 304 Кодексу адміністративного судочинства України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні), апеляційний суд відповідно до вимог пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України розглядає справу в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено доказами, які є в матеріалах справи, що ОСОБА_1 з 2017 року перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області та отримує пенсію за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

30.12.2021 позивач звернувся до відповідача із заявою про призначення пенсії згідно із Законом України «Про державну службу».

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області від 04.01.2022 №04 позивачу відмовлено у призначенні пенсії згідно Закону України «Про державну службу» №889-VIII від 10.12.2015 у зв`язку із відсутністю стажу державної служби. Зазначено, що заявник не має 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорії посад державної служби, визначених статтею 25 Закону №3723 та не працював на посаді державного службовця станом на 01.05.2016. Страховий стаж позивача складає 45 років 03 місяці 2 дні, в тому числі, стаж державної служби - 4 роки 7 днів (з 02.10.1991 по 09.10.1995) (а.с.26).

Головне управління Пенсійного фонду в Івано-Франківській області листом від 18.01.2022 за №0900-0206-8/2210 повідомило позивача про прийняте 04.01.2022 за №04 рішення про відмову у перерахунку пенсії (а.с.25).

Вважаючи такі дії і рішення відповідачів протиправними, позивач звернувся з позовом до суду.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що під час судового розгляду підтверджено стаж державної служби позивача у період з 02.11.1979 по 12.11.1981, з 01.12.1981 по 30.12.1985, з 18.08.1986 по 02.01.1990 та з 25.04.2006 по 29.11.2015, відтак з урахуванням цих періодів стаж державної служби позивача станом на 01 травня 2016 року становить більше 20 років.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку, що оскільки позивач станом на час звернення до пенсійного органу досягнув 62 років та має загальний стаж роботи понад 45 років, понад 20 років стажу державної служби станом на дату набрання чинності Законом України "Про державну службу" від 10 грудня 2015 року №889-VІІІ 01.05.2016, тому наявні правові підстави для переведення позивача з пенсії за віком, призначеної відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" на пенсію за віком відповідно до Закону України "Про державну службу".

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення державної служби, зокрема порядок реалізації права на пенсійне забезпечення державних службовців, визначається Законом України «Про державну службу» № 889-VIII, який набрав чинності 01.05.2016 (далі Закон № 889-VIII).

Статтею 90 Закону №889-VIII передбачено, що пенсійне забезпечення державних службовців здійснюється відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Відповідно до пункту 2 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 889-VIII з 1 травня 2016 року втратив чинність Закон України «Про державну службу» від 16.12.1993 № 3723-ХІІ, крім статті 37, що застосовується до осіб, зазначених у пунктах 10 і 12 цього розділу.

Відповідно до пункту 10 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 889-VIII державні службовці, які на день набрання чинності цим Законом займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених статтею 25 Закону України «Про державну службу» та актами Кабінету Міністрів України, мають право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону № 3723-ХІІ у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Положеннями пункту 12 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №889-VIII встановлено, що для осіб, які на день набрання чинності цим Законом мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених статтею 25 Закону України «Про державну службу» та актами Кабінету Міністрів України, зберігається право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Частиною першою статті 37 Закону № 3723-XII встановлено, що на одержання пенсії державних службовців мають право чоловіки, які досягли віку 62 роки, та жінки, які досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», за наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченого абзацом першим частини першої статті 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», у тому числі стажу державної служби не менш як 10 років, та які на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку.

Тобто, за наявності у особи станом на 01.05.2016 певного стажу державної служби (10 років для осіб, що на зазначену дату займали посади державної служби, або 20 років незалежно від того, чи працювала особа станом на 01.05.2016 на державній службі), така особа зберігає право на призначення пенсії відповідно до ст. 37 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 № 3723-ХІІ, але за такої умови: у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 04.04.2018 року №822/254/18, від 15.12.2020 року у справі № 560/2398/19, від 18 березня 2021 року у справі № 500/5183/17.

З урахуванням наведених норм, суд дійшов висновку, що обов`язковою умовою для збереження у особи права на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону № 3723-ХІІ після 01.05.2016 є дотримання сукупності вимог, визначених частиною першою статті 37 Закону № 3723-ХІІ і нормами Прикінцевих та перехідних положень Закону №889-VІІІ, а саме: щодо віку, страхового стажу та стажу державної служби.

Щодо доводів Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про те, що стаж роботи на посадах в органах місцевого самоврядування не може бути зарахований як стаж державного службовця, то колегія суддів зазначає, що відповідно до п. 2 Порядку обчислення стажу державної служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №283 від 03.05.1994 (далі Порядок №283) до стажу державної служби зараховується робота (служба), зокрема, на посадах в органах місцевого самоврядування, передбачених у статті 14 Закону України "Про службу в органах місцевого самоврядування", а також на інших посадах, не зазначених у цій статті, віднесених Кабінетом Міністрів України до відповідної категорії посад в органах місцевого самоврядування.

Також, згідно пункту 4 Порядку обчислення стажу державної служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №229 від 25.03.2016 до стажу державної служби зараховуються час перебування на посадах в органах місцевого самоврядування, передбачених Законом України "Про службу в органах місцевого самоврядування".

Відповідно до п. 6 Порядку № 229 стаж державної служби за періоди роботи (служби) до набрання чинності Законом України "Про державну службу" № 889-VIII від 10.12.2015 обчислюється відповідно до пункту 8 розділу XI "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону.

Пунктом 8 розділу XI "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про державну службу" № 889-VIII від 10.12.2015 передбачено, що стаж державної служби за періоди роботи (служби) до набрання чинності цим Законом обчислюється у порядку та на умовах, установлених на той час законодавством.

Аналізуючи наведені норми права, колегія суддів зазначає, що обчислення стажу державної служби за періоди роботи до 01.05.2016 здійснюється згідно Порядку № 283.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи (трудова книжка ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 ), позивач 25.04.2006 обраний на посаду сільського голови Кліщівнянської сільської ради, на підставі протоколу ТВК №18 від 14.04.2006, рішення І сесії V скликання №1-1/2006 від 25.04.2006 та 29.11.2015 звільнений у зв`язку із закінченням строку повноважень, пункт 1 статті 42 Закону України «Про місцеве самоврядування», рішення І сесії VII скликання від 29.11.2015 №1-1-/2015.

Посада сільського голови Кліщівнянської сільської ради відповідно до статті 14 Закону України "Про службу в органах місцевого самоврядування", пункту 2 Порядку №283 входить до переліку посад, які зараховуються до стажу державної служби, відтак колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що періоди роботи позивача з 25.04.2006 по 29.11.2015 в органах місцевого самоврядування підлягають зарахуванню до стажу державної служби.

Щодо не зарахування до стажу державної служби періодів роботи позивача з 01.12.1981 по 30.12.1985 на посаді інженера-інспектора в Рогатинському управлінні сільського господарства з 18.08.1986 по 02.01.1990 на посаді ведучого інженера по техобслуговуванню Рогатинського РАПО, апеляційний суд зазначає, що Постановою Кабінету Міністрів України від 18.04.1994 №239 «Про віднесення посад працівників місцевих Рад народних депутатів та їх виконавчих комітетів і присвоєння їм рангів державних службовців» (втратила чинність 27.10.2001), передбачено, що до сьомої категорії посад відносяться посади радників, консультантів, спеціалістів секретаріатів районних, районних у містах Києві та Севастополі Рад народних депутатів; спеціалістів апаратів виконкомів районних у містах, міських Рад міст районного підпорядкування, селищних і сільських Рад народних депутатів та інші прирівняні до них посади.

Відповідно до п. 2 Порядку №283 до стажу державної служби включається час роботи, зокрема на посадах керівних працівників і спеціалістів державних органів колишніх УРСР та інших республік, а також колишнього СРСР, у тому числі у виконавчих комітетах місцевих Рад депутатів трудящих, Рад народних депутатів, їх управліннях, самостійних відділах, інших структурних підрозділах.

Постановою ЦК Компартії України і Ради Міністрів УРСР від 27.03.1962 «Про перебудову управління сільським господарством Української PCP» були створені територіальні виробничі колгоспно-радгоспні (радгоспно-колгоспні) управління по керівництву сільськогосподарським виробництвом, які підпорядковувались обласним управлінням і Міністерству виробництва і заготівель сільськогосподарських продуктів.

Постановою від 10.12.1985 №429 "Про подальше удосконалення управління агропромисловим комплексом УРСР" було визначено, що Державний агропромисловий комітет УРСР, агропромислові комітети областей, районні агропромислові об`єднання, підвідомчі їм радгоспи, підприємства, установи, організації та колгоспи утворюють систему Держагропрому УРСР і входять до єдиної системи Держагропрому СРСР. Державний агропромисловий комітет Української PCP являється центральним органом державного управління агропромисловим комплексом республіки.

В абзаці 3 пункту 3 цієї постанови зазначено, що слід забезпечити відповідну перебудову районних агропромислових об`єднань, передбачивши їх організаційне укріплення як єдиних органів територіального управління господарствами, організаціями та підприємствами, що входять в агропромисловий комплекс. У зв`язку з цим визнати необхідним ліквідувати обласні та районні управління сільського господарства.

Постановою Ради Міністрів УРСР від 16.10.1989 №253 «Про вдосконалення управління в агропромисловому комплексі республіки» було передбачено удосконалення функцій, форм і методів роботи створених на демократичній основі госпрозрахункових агропромислових об`єднань, всемірне поширення нових організаційних форм агропромислової інтеграції та кооперування - агропромислових об`єднань, агрокомбінатів, агрофірм, виробничих об`єднань, асоціацій та інших формувань, створюваних на добровільній основі. Агропромислове формування здійснює свою діяльність відповідно до положення, яке затверджується його вищим органом управління - зборами (конференцією) уповноважених представників підприємств і організацій, що входять до складу цього формування. Утворення замість існуючих агропромислових комітетів областей виборних органів господарського самоуправління - рад агропромислових формувань областей.

Згідно з Законом України «Про перелік міністерств та інші центральні органи державного управління Української PCP» від 13.05.1991 та постановою Кабінету Міністрів УРСР «Про порядок реалізації Закону України «Про перелік міністерств та інші центральні органи державного управління Української PCP» від 24.05.1991 №12 створено Міністерство сільського господарства і продовольства та відповідні обласні і районні управління сільського господарства.

Пунктом 4 Постанови Верховної Ради України «Про порядок введення в дію Закону України «Про Представника Президента України» від 05 березня 1992 року встановлено, що місцева державна адміністрація в областях, містах Києві і Севастополі, районах, районах міст Києва і Севастополя формується на базі виконавчих комітетів відповідних Рад народних депутатів, їх відділів і управлінь. Після створення місцевої державної адміністрації діяльність виконавчих комітетів цих Рад припиняється. Їх майно, а також майно, що належить до комунальної власності області, міст Києва і Севастополя, району, району міст Києва і Севастополя, за рішенням Ради народних депутатів передається в управління відповідної місцевої державної адміністрації.

Таким чином, Рогатинське управління сільського господарства та Рогатинське районне агропромислове об`єднання відносились до місцевих органів державного управління міністерств і відомств УРСР та інших республік, а також СРСР.

Згідно спільного листа Міністерства фінансів України від 17.06.1994 №16-102-15 та Міністерства праці України від 20.06.1994 №05-2258 до стажу державної служби зараховуються періоди роботи на посадах керівних працівників та спеціалістів в обласних і районних органах управління сільським господарством, за винятком роботи в агропромислових об`єднаннях, агрокомбінатах, агрофірмах, виробничих об`єднаннях та інших формуваннях, які не було реорганізовано в управління сільського господарства.

Враховуючи наведене, періоди роботи керівних працівників і спеціалістів у вищезазначених органах підлягали зарахуванню до стажу державної служби, за винятком роботи в агропромислових об`єднаннях, агрокомбінатах, агрофірмах, виробничих об`єднань та інших формувань, які не були реорганізовані в управління сільського господарства і продовольства та не підпорядковувались Уряду, і відповідно ним не фінансувались.

Апеляційний суд зазначає, що оскільки позивач у період з 01.12.1981 по 30.12.1985 працював на посаді інженера-інспектора в Рогатинському управлінні сільського господарства та з 18.08.1986 по 02.01.1990 працював на посаді ведучого інженера з техобслуговування Рогатинського районного агропромислового об`єднання, яке було реорганізоване в управління сільського господарства, відтак Головним управлінням Пенсійного фонду у Вінницькій області безпідставно не зараховано до стажу державної служби позивача такі періоди роботи позивача.

Стосовно незарахування позивачу до стажу державної служби періоду проходження строкової військової служби в рядах Радянської армії, апеляційний суд зазначає наступне.

Як встановлено судом першої інстанції, позивач у період з 02.11.1979 по 12.11.1981 проходив службу в рядах Радянської армії.

Відповідно до абзацу 2 частини 1 статті 8 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 р. № 2011-XII час перебування громадян України на військовій службі зараховується до страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Згідно п. 3 Порядку № 283 час військової служби у Збройних Силах та інших військових формуваннях, включається до стажу державної служби.

З урахуванням наведеного, період проходження позивачем строкової військової служби в рядах Радянської Армії з 02.11.1979 по 12.11.1981 підлягає зарахуванню до стажу державної служби.

Виходячи з системного аналізу правових норм та обставин даної справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог шляхом зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області зарахувати до стажу державної служби позивача період проходження строкової військової служби з 02.11.1979 по 12.11.1981, періоди роботи з 01.12.1981 по 30.12.1985 на посаді інженера-інспектора в Рогатинському управлінні сільського господарства, з 18.08.1986 по 02.01.1990 на посаді ведучого інженера по техобслуговуванню Рогатинського районного агропромислового об`єднання, з 25.04.2006 по 29.11.2015 на посаді сільського голови Кліщівнянської сільської ради, та перевести позивача з 30.12.2021 на пенсію за віком відповідно до статті 37 Закону України "Про державну службу" від 16.12.1993 №3723-XII згідно заяви від 30.12.2021.

Щодо доводів апелянта про завищення розміру стягнутих витрат на правничу допомогу, то колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частин першої, третьої статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу; витрати сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

За змістом статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

З матеріалів справи встановлено, що на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу позивач долучив: договір про надання правничої допомоги від 14.12.2021 №125/21, укладений з адвокатом Окуневичем М.В., квитанцію до прибуткового касового ордера №1019785 від 26.01.2022 та акт виконаних робіт (наданих послуг) №01-125/22 від 26.01.2022.

Згідно акту виконаних робіт (наданих послуг) №01-125/22 від 26.01.2022, вартість послуг витрат на правничу допомогу становить 4000 грн., у тому числі: вивчення права клієнта на пенсію згідно Закону України «Про державну службу», надання консультацій та роз`яснення 1000 грн.; написання заяви від імені клієнта до Рогатинської міської ради про отримання довідок про заробітну плату 300 грн.; здійснення супроводу клієнта для подання заяви на перерахунок пенсії 200 грн.; підготовка, написання та подання позовної заяви до Івано-Франківського окружного адміністративного суду - 2500 грн.

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що обумовлені актом виконаних робіт від 26.01.2022 витрати щодо виконаної роботи, зокрема, написання заяви від імені клієнта до Рогатинської міської ради про отримання довідок про заробітну плату, здійснення супроводу клієнта для подання заяви на перерахунок пенсії, а також надання консультацій та роз`яснення є завищеним, внаслідок чого розмір витрат є неспівмірним зі складністю справи.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що сума судових витрат на правничу допомогу, яку представник позивача просить стягнути за рахунок відповідача, підлягала зменшенню у зв`язку з відсутністю ознак співмірності, визначених ст. 134 КАС України до 3000 грн.

Інші доводи та аргументи скаржника, наведені ним у апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції і свідчать про незгоду із правовою оцінкою судом обставин справи, встановлених у процесі її розгляду.

При обгрунтуванні цієї постанови суд апеляційної інстанції також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «РуїсТоріха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги докази, наявні в матеріалах справи, колегія суддів прийшла до висновку, що доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи нових переконливих доказів, які б були безпідставно залишені без уваги судом першої інстанції.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Щодо розподілу судових витрат, то такий відповідно до ст. 139 КАС України не здійснюється.

Керуючись ст. 311, ст. 315, ст. 316, ст. 321, ст. 325, ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 05 червня 2023 року у справі №300/633/22 - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя Л. П. Іщук
судді І. М. Обрізко
Т. І. Шинкар