Справа № 160/22721/21
Суддя: Сафронова С.В.
Дата ухвалення: 2023-10-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

26 жовтня 2023 року м. Дніпросправа № 160/22721/21

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Сафронової С.В. (доповідач),

суддів: Чередниченка В.Є., Чепурнова Д.В.,

розглянувши в у порядку письмового провадження в м. Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07 липня 2023 року

в адміністративній справі №160/22721/21 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, в якому, з урахуванням уточненої позовної заяви, просив:

- визнати протиправним рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком із зарахуванням до стажу роботи періоду трудової діяльності з 18 жовтня 1995 року по 22 листопада 2002 року в Свердловській виправній колонії №38 Управління державної пенітенціарної служби України в Луганській області;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 16.10.2019.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04 березня 2022 року у справі №160/22721/21 адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено повністю, а саме: визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 16.01.2020 року «Про відмову у призначенні пенсії»; зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, оформлене листом від 09.08.2021 року; зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії від 16.10.2019 року.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04 березня 2022 року у справі №160/22721/21 набрало законної сили 05 квітня 2022 року.

05 вересня 2022 року судом першої інстанції було видано позивачу виконавчий лист.

30.06.2023 позивач подав до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання рішення суду в адміністративній справі №160/22721/21. В заяві позивач просив суд: визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області з повторного розгляду заяви позивача від 16.10.2019 про призначення пенсії за віком з урахуванням рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04 березня 2022 року у справі №160/22721/21 щодо включення до страхового пенсійного стажу позивача періоди роботи в Свердловській виправній колонії №38 Управління державної пенітенціарної служби України в Луганській області з 18.10.1995 по 22.11.2002 і зобов`язати відповідача виконати рішення суду.

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07 липня 2023 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 в порядку статті 383 Кодексу адміністративного судочинства України відмовлено у повному обсязі.

Відмовляючи в задоволенні вказаної заяви суд першої інстанції виходив з того, що задовольняючи позовну заяву у справі №160/55721/21 суд вказав на необхідність зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії від 16.10.2019. Водночас ухвала Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13.04.2023 про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення судового контролю за виконанням рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04.03.2022 у справі №160/22721/21, набрала законної сили і оскаржена позивачем не була. Цією ухвалою встановлено, що заяву позивача повторно розглянуто та рішення суду виконано. За таких обставин, правові підстави для задоволення заяви ОСОБА_1 в порядку статті 383 Кодексу адміністративного судочинства України у справі №160/22721/21 відсутні.

Позивач, не погодившись з ухвалою суду першої інстанції, оскаржив її в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права та неповне встановлення фактичних обставин справи, які мають значення для вирішення питання, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та винести рішення, яким задовольнити заяву позивача подану в порядку ст. 383 КАС України .

Вимоги апеляційної скарги мотивовано, зокрема тим, що судом першої інстанції взагалі не надано оцінку тому, що відповідь Відділу перерахунку пенсій №5 м. Кам`янське повністю дублює рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 16.01.2019 і цілком ігнорує обставини, встановлені рішенням адміністративного суду від 04.03.2022, а саме визнання судом права позивача на зарахування до страхового пенсійного стажу періоду роботи під час відбування покарання у Свердловській виправній колонії №38 Управління державної пенітенціарної служби України в Луганській області з 18.10.1995 по 22.11.2002, а тому така відповідь не може вважатись належним виконанням рішення суду у справі №160/22721/21. Крім того, позивач вважає, що судом першої інстанції безпідставно не досліджено обставини того, що відповідь надано не відповідачем у справі №160/22721/21 Головним управлінням Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, а Відділом перерахунку пенсій №5 м. Кам`янське, який не був стороною або іншим учасником справи. З цього, на думку позивача, слідує, що суд першої інстанції необґрунтовано скористався положеннями ч. 4 ст. 78 КАС України, у той час коли фактично заяву позивача відповідачем так і не розглянуто.

Розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження у відповідності до приписів ст. 311 КАС України.

Проаналізувавши вимоги та підстави апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи в їх сукупності, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла таких висновків.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема, гарантує право особи на виконання судового рішення, винесеного на її користь, протягом розумного строку.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Згідно ч. ч. 2, 3 ст. 14 КАС України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Згідно із ст. 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Отже, зазначені приписи чинного законодавства свідчать, що судове рішення, що набрало законної сили, підлягає обов`язковому та безумовному виконанню особою, на яку покладено такий обов`язок. Це означає, що особа, якій належить виконати судове рішення, повинна здійснити достатні дії для організації процесу його виконання незалежно від будь-яких умов, оскільки інше суперечило б запровадженому ст. 8 Конституції України принципу верховенства права.

Відповідно до ч. 1 статті 383 КАС України особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.

Частиною 6 статті 383 КАС України встановлено, що за відсутності обставин протиправності відповідних рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень - відповідача та порушення ним прав, свобод, інтересів особи-позивача, суд залишає заяву без задоволення. За наявності підстав для задоволення заяви суд постановляє ухвалу в порядку, передбаченому статтею 249 цього Кодексу.

З матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до вимог Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Листом Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області позивачу відмовлено у призначенні пенсії за віком з підстав відсутності необхідного страхового стажу, оскільки відсутня можливість підтвердити періоди роботи позивача при відбуванні покарання у Свердловській виправній колонії Луганської області.

Як зазначалось вище рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04 березня 2022 року у справі №160/22721/21, яке набрало законної сили 05 квітня 2022 року, рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про відмову у призначенні позивачу пенсії за віком скасовано та зобов`язано відповідача повторно розглянути заяву позивача від 16.10.2019.

Водночас у наведеному рішенні від 04.03.2022 судом зазначено, що «Наявність заборгованості виправної колони перед Пенсійним фондом України по страховим внескам не може бути підставою для відмови у зарахуванні періоду роботи позивача до страхового стажу, оскільки відповідальність за несплату страхових внесків несе підприємство-страхувальник, в якому працює застрахована особа. Суд також ураховує, що позивач не повинен нести відповідальність у вигляді не призначення чи не отримання пенсії. Маючи документально підтверджений стаж роботи, позивач розраховує, що такий період роботи буде порахований пенсійним органом при призначенні пенсії та вплине на її можливість її призначення. Неможливість підтвердження періодів роботи позивача при відбуванні покарання у колонії у зв`язку з знаходженням колонії на непідконтрольній території маючи при цьому відповідну довідку, надану позивачем, не є підставою для позбавлення останнього на отримання пенсії. Підсумовуючи вищевикладене суд дійшов висновку про задоволення позову шляхом визнання протиправним та скасування листа відповідача у формі рішення від 09.08.2021 року та зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача.».

У серпні 2022 року позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області із заявою про виконання рішення суду у цій справі.

Відділ перерахунку пенсій №5 м. Кам`янське листом від 15.11.2022 повідомив позивача, що на виконання рішення суду від 04.03.2022 заяву позивача розглянуто повторно і відмовлено у задоволенні заяви від 16.10.2019 про призначенні пенсії за віком через відсутність необхідного стажу.

Із аналізу наведеного слідує, що Відділ перерахунку пенсій №5 м. Кам`янське листом від 15.11.2022 фактично відмовив позивачу у призначенні пенсії за віком на підставі заяви від 16.10.2019 з тих самих підстав, які були наведені у рішенні Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, яке було скасовано рішенням суду у цій справі.

Суд апеляційної інстанції також звертає увагу на те, що судом першої інстанції під час розгляду заяви позивача, поданої в порядку ст. 383 КАС України, не надано оцінки ані листу Відділу перерахунку пенсій №5 м. Кам`янське від 15.11.2022, ані висновкам суду, викладеним у рішенні від 04.03.2022 у цій справі, у тому числі не з`ясовано чи враховано у зазначеному листі, який фактично є рішенням суб`єкта владних повноважень, відповідних висновків суду щодо того, що неможливість підтвердження періодів роботи позивача при відбуванні покарання у колонії у зв`язку з знаходженням колонії на непідконтрольній території маючи при цьому відповідну довідку, надану позивачем, не є підставою для позбавлення останнього на отримання пенсії.

Натомість судом першої інстанції враховано, що позивач 06.04.2023 звертався до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із заявою про встановлення судового контролю у справі №160/22721/21 та ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13.04.2023 у задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення судового контролю за виконанням рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04.03.2022 у справі №160/22721/21 відмовлено. У вказаній ухвалі від 13.04.2023 суд встановив, що на виконання рішення суду відповідач повторно розглянув заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії від 16.10.2019 року, тобто відповідач виконав рішення суду.

Таким чином, суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні заяви позивача поданої в порядку ст. 383 КАС України, не надавав оцінки листу Відділу перерахунку пенсій №5 м. Кам`янське від 15.11.2022 та не з`ясовував обставин виконання чи не виконання відповідачем рішення суду у цій справі, а фактично застосував підстави для звільнення від доказування, передбачені ч. 4 ст. 78 КАС України, пославшись на висновки суду викладені в ухвалі від 13.04.2023 у цій справі, яка прийнята за результатами розгляду заяви позивача, поданої на підставі ст. 382 КАС України.

Проте суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що Верховним Судом у постановах від 12.06.2020 у справі № 813/3750/16 та від 15.11.2021 у справі № 824/588/18-а сформовано правову позицію, згідно з якою КАС України унормовано в статті 78 підстави звільнення від доказування, серед яких є обставини преюдиційності (частини четверта - сьома статті 78), що в свою чергу також мають різну природу походження та відрізняється за принципами застосування.

У вказаних постановах суд касаційної інстанції вказує, що КАС України унормовано в статті 78 підстави звільнення від доказування, серед яких є обставини преюдиційності (частини 4-7 статті 78), що в свою чергу також мають різну природу походження та відрізняється за принципами застосування.

Частина шоста статті 78 КАС України відрізняється від інших тим, що містить припис про обов`язковість врахування для адміністративного суду, зокрема, постанови суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили, в питанні, чи мали місце дії (бездіяльність) та чи вчинені вони певною особою.

Така преюдиція, яка має характер абсолютної, пояснюється саме тим, що у випадку, передбаченому частиною шостою статті 78 КАС України, судовим рішенням вирішується питання про наявність або відсутність винних дій (бездіяльності) конкретної особи, через які для цієї особи виникають правові наслідки.

Преюдиційність як підстава звільнення від доказування передбачена частинами четвертою, п`ятою та сьомою статті 78 КАС, не носить абсолютного характеру, через те, що стосується оцінки певних обставин та фактів, які не є тотожними з встановленням наявності або відсутності складу, зокрема, адміністративного правопорушення.

Із зазначеного слідує те, що преюдиційність встановлена ч. 4 ст. 78 КАС України, якою передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом, не має абсолютного характеру, що, у свою чергу, свідчить про наявність у суду правових підстав для надання оцінки певним обставинам та фактам, які були предметом дослідження в іншій адміністративній справі.

Отже, суд першої інстанції, в даному випадку, не був обмежений висновками, викладеними в ухвалі від 13.04.2023 у справі №160/22721/21, яка прийнята за результатами розгляду заяви позивача, поданої на підставі ст. 382 КАС України, щодо начебто виконання рішення суду від 04.03.2022 у повному обсязі, та мав повно та всебічно дослідити доводи заяви позивача, поданої в порядку ст. 383 КАС України, щодо неналежного виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04.03.2022 у цій справі.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про повне виконання Головним управлінням ПФУ в Дніпропетровській області рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04.03.2022 по справі №160/22721/21 та про відсутність підстав для задоволення заяви позивача, поданої в порядку ст. 383 КАС України, що є порушенням вимог процесуального права, яке призвело до неправильного вирішення питання.

Згідно пункту 2 частини 1 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Статтею 320 КАС України визначено, що підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції, зокрема, є неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції під час розгляду даної справи не повно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення питання та дійшов передчасного висновку про відсутність підстав для задоволення заяви позивача, тому ухвала суду першої інстанції у даній адміністративній справі від 07 липня 2023 року підлягає скасуванню, а справа направленню до суду першої інстанції для продовження розгляду заяви ОСОБА_1 , поданої в порядку ст. 383 КАС України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 243, 311, 320, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07 липня 2023 року у справі №160/22721/21 скасувати.

Адміністративну справу №160/22721/21 направити до суду першої інстанції для продовження розгляду заяви ОСОБА_1 , поданої в порядку ст. 383 КАС України.

Постанова набирає законної сили відповідно до ст. 325 Кодексу адміністративного судочинства України та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий - суддя С.В. Сафронова

суддя В.Є. Чередниченко

суддя Д.В. Чепурнов