Справа № 420/20346/23
Суддя: Бездрабко О.І.
Дата ухвалення: 2023-10-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2023 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Бездрабка О.І., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління ДПС в Одеській області про визнання протиправним та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки),

встановив:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся з позовною заявою до Головного управління ДПС в Одеській області (далі - відповідач), в якій просить:

- визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-3008-50 від 30.08.2021 р., виданої Головним управлінням ДПС в Одеській області;

- визнати протиправними дії Головного управління ДПС в Одеській області та зобов`язати Головне управління ДПС в Одеській області внести зміни в інтегровану картку платників податків ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_1 ) в ІТС "Податковий блок" за кодом класифікації доходів бюджету 71040000 (Єдиного внеску для фізичних осіб-підприємців, у т.ч. які обрали спрощену систему оподаткування та осіб, які проводять незалежну професійну діяльність), шляхом виключення суми заборгованості у розмірі 40509,92 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначає про протиправність нарахування єдиного внеску згідно вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 30.08.2021 р. № Ф-3008-50, оскільки підприємницькою діяльністю не займався, дохід не отримував, в період з 20.11.2018 р. по 12.12.2019 р., з 25.02.2020 р. по 07.09.2020 р. був офіційно працевлаштований та за нього сплачувався єдиний внесок роботодавцем.

Ухвалою від 09.08.2023 р. позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви.

У встановлений суддею строк позивач усунув недоліки позовної заяви і ухвалою від 15.08.2023 р. відкрито спрощене провадження у справі та надано відповідачу п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву.

Вказану ухвалу разом з позовною заявою та додатками отримано відповідачем 24.08.2023 р., про що свідчить відповідна розписка.

Також ухвалу про відкриття провадження у справі доставлено до електронного кабінету відповідача 17.08.2023 р.

Станом на 27.10.2023 р. відповідач відзив на позовну заяву не надав.

Згідно ч.6 ст.162 КАС України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Частиною 5 статті 262 КАС України визначено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Оскільки від сторін не надходило клопотань про розгляд справи в судовому засіданні, суд розглядає справу в письмовому провадженні.

Дослідивши наявні у справі докази, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог виходячи з наступного.

Судом встановлено, що згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань стосовно ОСОБА_1 наявні наступні записи: 27.05.2011 р., 0094470, державна реєстрація фізичної особи-підприємця; 30.05.2023 р., 002094470, державна реєстрація припинення підприємницької діяльності за власним бажанням.

30.08.2021 р. Головним управлінням ДПС в Одеській області сформована вимога № Ф-3008-50 про сплату боргу (недоїмки), згідно якої станом на 31 січня 2021 року заборгованість зі сплати єдиного внеску ОСОБА_1 становить 40509,92 грн.

На адвокатський запит відповідач листом від 10.07.2023 р. № 32365/6/15-32-12-05-06 повідомив, що згідно даних інформаційно-комунікаційних систем ДПС ОСОБА_1 перебуває га обліку у Головному управлінні ДПС в Одеській області, Київській ДПІ як фізична особа-підприємець з 25.05.2011 р. по 30.05.2023 р. З 30.05.2023 р. перебуває на обліку як "фізична особа, яка отримувала доходи від підприємницької діяльності" та має обліковий стан "припинено, але не знято з обліку (КОР не пусті)" (дата проведення державної реєстрації припинення - 30.05.2023 р.). У період з 27.05.2011 р. по 01.10.2013 р. діяльність здійснювалася на умовах спрощеної системи - платник другої групи за ставкою 20 відсотків розміру мінімальної заробітної плати. З 01.01.2013 р. по 30.05.2023 р. платник перебував на загальній системі оподаткування. Остання податкова звітність надана за І квартал 2013 року. Інтегровану картку платника податку "Єдиного внеску для фізичних осіб-підприємців, у т.ч. обрали спрощену систему оподаткування та осіб, які проводять незалежну професійну діяльність" (71040000) по ФОП ОСОБА_1 Пенсійним фондом Київського району передано до органів ДПС з заборгованістю станом на 01.10.2013 р. у сумі 6960,48 грн. Станом на 07.07.2023 р. в ІКП "Єдиного внеску для фізичних осіб-підприємців, у т.ч. обрали спрощену систему оподаткування та осіб, які проводять незалежну професійну діяльність" (71040000) по ФОП ОСОБА_1 рахується заборгованість у сумі 40509,92 грн.

Вважаючи вказану вимогу про сплату боргу (недоїмки) протиправною, позивач звернувся до суду з позовом про їх скасування.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступних приписів законодавства.

Згідно ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначає Закон України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" від 08.07.2010 р. № 2464-VI (далі - Закон № 2464-VI) (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

За приписами п.2 ч.1 ст.1 Закону № 2464-VI єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Відповідно до ст.2 Закону № 2464-VI його дія поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.

Пунктами 3 і 10 частини 1 статті 1 Закону № 2464-VI надано визначення поняттям:

застрахована особа - фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок;

страхувальники - це роботодавці та інші особи, які відповідно до цього Закону зобов`язані сплачувати єдиний внесок.

Згідно з абзацом 2 пункту 1 частини 1 статті 4 Закону № 2464-VI платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Пунктом 4 частини 1 статті 4 Закону № 2464-VI до платників єдиного внеску віднесено фізичних осіб-підприємців, в тому числі тих, які обрали спрощену систему оподаткування.

Відповідно до абзацу 1 пункту 1 та пункту 2 частини 1 статті 7 Закону № 2464-VI (в редакції, чинній з 1 січня 2017 року), єдиний внесок нараховується:

- для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України "Про оплату праці", та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами;

- для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

- для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Як вбачається з матеріалів справи, 30.08.2021 р. Головним управлінням ДПС в Одеській області сформована вимога № Ф-3008-50 про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску платником ОСОБА_1 на суму 40509,92 грн.

Водночас, судом встановлено, що з 20.11.2018 р. по 12.12.2019 р. ОСОБА_1 працював у ТОВ "Сітіпаркінг" на посаді комірника, а з 25.02.2020 р. по 07.09.2020 р. - в ТОВ "Арікол" на посаді комірника складу, що підтверджується копією трудової книжки серії НОМЕР_2 .

При цьому, Індивідуальними відомостями про застраховану особу з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, підтверджено, що починаючи з 20.11.2018 р. по 12.12.2019 р., з 25.02.2020 р. по 07.09.2020 р. єдиний внесок за ОСОБА_1 нараховував та сплачував роботодавець - ТОВ "Сітіпаркінг", ТОВ "Арікол".

Слід зазначити, що відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї права на здійснення підприємницької діяльності, яку особа фактично не здійснює, Законом № 2464-VI не врегульовано.

Системний аналіз наведених норм свідчить про те, що платниками єдиного соціального внеску є, зокрема, фізичні особи-підприємці. Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою господарської діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Отже, саме дохід особи від господарської діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, але її розмір не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.

Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

На підставі наведеного можна зробити висновок, що, з урахуванням особливостей форми діяльності самозайнятих осіб, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.

Отже, особа, яка провадить господарську діяльність, вважається самозайнятою особою і зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем у розмірі не меншому за мінімальний.

Інше тлумачення норм Закону № 2464-VI спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у складі Касаційного адміністративного суду у постановах від 27 листопада 2019 року у справі № 160/3114/19, від 04 грудня 2019 року у справі № 440/2149/19, від 23 січня 2020 року у справі № 480/4656/18, від 18 березня 2020 року у справі № 1.380.2019.003164, від 01 вересня 2020 року у справі № 380/2239/20, від 18 листопада 2021 року у справі № 620/3987/18.

Таким чином, в розумінні Закону № 2464-VI ОСОБА_1 є застрахованою особою, а єдиний внесок в період нарахування боргу за спірною вимогою (з 20.11.2018 р. по 12.12.2019 р., з 25.02.2020 р. по 07.09.2020 р.) сплачував роботодавець в розмірі не менше мінімального, що виключає обов`язок по сплаті єдиного внеску позивачем.

Доказів отримання позивачем у цей період доходів від провадження підприємницької діяльності відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не надав.

Перебування особи на обліку в органах податкової служби не змінює вищенаведених висновків, оскільки взяття на облік осіб, в тому числі юридичних або самозайнятих, здійснюється органом доходів і зборів незалежно від наявності обов`язку щодо сплати того чи іншого податку або збору.

Тому, оскільки єдиною метою збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством саме прав фізичних осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування, то в розумінні Закону № 2464-VI позивач є застрахованою особою, і єдиний внесок за нього в період, за який винесена оскаржувана вимога (з 20.11.2018 р. по 12.12.2019 р., з 25.02.2020 р. по 07.09.2020 р.), нараховував та сплачував роботодавець в розмірі не менше мінімального, що виключає обов`язок по сплаті у цей період єдиного внеску позивачем ще і як фізичною особою-підприємцем, яка має право провадити підприємницьку діяльність, проте не отримувала дохід від неї.

Посилання відповідача у листі від 10.07.2023 р. № 32365/6/15-32-12-05-06 на те, що, у разі не завершення процедури зняття з обліку, як платника єдиного внеску, платник вважається таким, що перебуває на обліку в органах доходів і зборів і повинен сплачувати єдиний внесок, суд вважає необґрунтованим, адже, факт перебування особи на обліку в органах фіскальної служби не змінює вищенаведених висновків, оскільки взяття на облік осіб, в тому числі юридичних або самозайнятих, здійснюється органом доходів і зборів незалежно від наявності обов`язку щодо сплати того чи іншого податку або збору.

Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 23 січня 2020 року у справі № 480/4656/18.

Разом з тим, згідно індивідуальних відомостей з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового соціального страхування відсутня інформація про сплату мінімального страхового внеску за інші періоди, крім періоду з 20.11.2018 р. по 12.12.2019 р., з 25.02.2020 р. по 07.09.2020 р.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.7 Закону № 2464-VI єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за місяць, у якому отримано дохід (прибуток).

Згідно ч.5 ст.8 Закону № 2464-VI єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.

Статтею 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2017 рік" встановлено у 2017 році мінімальну заробітну плату у розмірі 3200 гривень.

Відповідно до ст.8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2018 рік" встановлено у 2018 році мінімальну заробітну плату у розмірі 3723 гривень.

Статтею 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2019 рік" встановлено у 2019 році мінімальну заробітну плату у розмірі 4173 гривень.

Згідно ст.8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" встановлено у 2020 році мінімальну заробітну плату з 1 січня у розмірі 4723 гривні, з 1 вересня у розмірі 5000 гривень.

Приписами ст.8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2021 рік" встановлено у 2021 році мінімальну заробітну плату у розмірі 6000 гривень.

З огляду на наведені норми законодавства розмір мінімального страхового внеску за місяць у 2017 році становив 704,00 грн., у 2018 році - 819,06 грн., у 2019 році - 918,06 грн., у 2020 році - 1039,06 грн. (з 01.01.2020 р. по 31.08.2020 р. (крім періоду з 01 по 31 березня, з 1 по 30 квітня та з 1 по 31 травня 2020 року коли фізичних осіб-підприємців було тимчасово звільнено від сплати єдиного внеску)), 1100 грн. (з 01.09.2020 р. по 31.12.2020 р.), у 2021 році - 1320 грн.

Зважаючи на те, що ОСОБА_1 мінімальну суму страхового внеску (за виключенням періоду, коли позивач був найманим працівником з 20.11.2018 р. по 12.12.2019 р., з 25.02.2020 р. по 07.09.2020 р.) не було сплачено, то відповідачем правомірно нараховано йому єдиний внесок за цей період, оскільки не доведено сплату позивачем мінімального страхового внеску.

При цьому суд звертає увагу на те, що в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань стосовно міститься запис від 27.05.2011 р. № 0094470 про реєстрацію ОСОБА_1 фізичною особою-підприємцем, та запис від 30.05.2023 р. № 002094470 про припинення підприємницької діяльності за власним бажанням. Тобто, в період з 25.05.2011 р. по 30.05.2023 р. ОСОБА_1 був зареєстрований як фізична особа-підприємець.

Загальна сума протиправно нарахованого ОСОБА_1 єдиного внеску (за період, коли позивач був найманим працівником) складає 12791,63 грн.(1119,38 грн. + 10454,04 грн. + 1218,21 грн.):

- 2018 рік у сумі 1119,38 грн.: за індивідуальними відомостями застрахованої особи підтверджено сплату роботодавцем єдиного внеску за 11 днів листопада 2018 року, що становить 300,32 грн. (819,06 грн. мінімальний розмір єдиного внеску за місяць / 30 днів х 11 днів), та 31 день грудня 2018 року, що становить 819,06 грн., всього - 1119,38 грн. (300,32 грн. + 819,06 грн.);

- 2019 рік у сумі 10454,04 грн.: за індивідуальними відомостями застрахованої особи підтверджено сплату роботодавцем єдиного внеску за період з 01 січня 2019 року по 30 листопада 2019 року, що становить 10098,66 грн. (918,06 грн. х 11 місяців), за 12 днів грудня 2019 року, що становить 355,38 грн. (918,06 грн. мінімальний розмір єдиного внеску за місяць / 31 день х 12 днів), всього - 10454,04 грн. (10098,66 грн. + 355,38 грн.);

- 2020 рік у сумі 1218,21 грн.: за індивідуальними відомостями застрахованої особи підтверджено сплату роботодавцем єдиного внеску за 5 днів лютого 2020 року, що становить 179,15 грн. (1039,06 грн. мінімальний розмір єдиного внеску за місяць / 29 днів х 5 днів), за період з 01 по 31 березня, з 01 по 30 квітня, з 01 по 31 травня 2020 року нарахування не здійснювалося згідно абзацу першого пункту 9-10 розділу VІІІ Закону № 2464-VI, за 30 днів червня 2020 року, що становить 1039,06 грн., всього - 1218,21 грн.

Підсумовуючи наведене, з урахуванням встановлених обставин справи та висновків суду наведених вище, вимога Головного управління ДПС в Одеській області про сплату боргу (недоїмки) від 30.08.2021 р. № Ф-3008-50 є частково протиправною та підлягає скасуванню на суму 12791,63 грн.

Доводи позивача про протиправність оскаржуваної вимоги про сплату боргу (недоїмки) з посиланням на пункти 9-15 "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" щодо усунення дискримінації за колом осіб" від 13.05.2020 р. № 529-ІХ, суд вважає безпідставними, так як цим пунктом передбачено списання сум недоїмки за заявою платника та за умови подання протягом 90 календарних днів з дня набрання чинності Законом № 592 державному реєстратору заяви про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності та до податкового органу заяви про зняття з обліку як платника єдиного внеску та звітності (якщо вона не була подана раніше).

Між тим, жодних доказів виконання зазначених вимог позивачем до суду не надано, а самостійне списання контролюючим органом суми недоїмки без заяви платника та виконання ним обов`язкових умов щодо подачі заяви державному реєстратору про припинення підприємницької діяльності та до податкового органу заяви про зняття з обліку та звітності пунктом 9-15 "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 529-ІХ не передбачено.

Більш того, позивачем надано до суду заяву та копії податкових декларацій про майновий стан і доходи за період 2017-2023 р.р., згідно яких вказану звітність ним подано контролюючому органу 14.07.2023 р.

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_1 в частині визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 30.08.2021 р. № Ф-3008-50 підлягають частковому задоволенню, а оскаржувана підлягає скасуванню на суму 12791,63 грн.

В той же час позовна вимога про визнання протиправними дій Головного управління ДПС в Одеській області задоволенню не підлягає, оскільки протиправність дій позивач пов`язує з відображення у ІКП заборгованості по єдиному внеску в сумі 40509,92 грн. При цьому, жодних обґрунтувань в цій частині позовна заява не містить.

Між тим, суд зауважує, що вказана сума заборгованості відображена в ІКП на підставі сформованої відповідачем вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 30.08.2021 р. № Ф-3008-50, яка станом на момент звернення до суду не була оскаржена ні в адміністративному, ні в судовому порядку, а тому такі дії контролюючого органу не містять ознак протиправності.

Стосовно вимоги позивача про зобов`язання відповідача здійснити коригування даних в інтегрованій картці платника податку шляхом виключення суми заборгованості у розмірі 40509,92 грн., суд зазначає наступне.

Оперативний облік податків, зборів, платежів та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування контролюючими органами здійснюється відповідно до Порядку ведення податковими органами оперативного обліку податків, зборів, платежів та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - Порядок), який затверджено наказом Міністерством фінансів України від 12.01.2021 р. № 5.

Приписами пункту 4 розділу V Порядку встановлено, що працівники підрозділів адміністративного/судового оскарження податкового органу, до компетенції яких належать розгляд скарг під час проведення процедури адміністративного оскарження або супроводження справ у судах, під час проведення процедури судового оскарження прийнятих податкових повідомлень-рішень / рішень / вимог та/або рішень щодо єдиного внеску, в установленому порядку відповідно до вимог регламентів використання відповідних інформаційних систем вносять дані до інформаційних систем, які забезпечують відображення результатів адміністративного та/або судового оскарження, у день отримання чи складання відповідних документів або отримання інформації з подальшим збереженням даних та встановленням зв`язків записів зазначених інформаційних систем із записами підсистеми, що відображає результати контрольно-перевірочної роботи.

Відображенню в інформаційній системі підлягають матеріали, які зареєстровані в інформаційних системах, що забезпечують відображення результатів адміністративного та/або судового оскарження, та мають безпосередній зв`язок з матеріалами, внесеними до підсистеми, що забезпечує відображення результатів контрольно-перевірочної роботи в ході виконання її функцій. Такими матеріалами є: скарга (заява) платника податків; рішення про результати розгляду скарги (заяви); ухвала суду про відкриття провадження; рішення суду, прийняте по суті.

Cтатус податкових повідомлень-рішень / рішень / вимог та/або рішень щодо єдиного внеску змінюється відповідно до суті рішення (постанови) ("Скасовується в судовому порядку" / "Вручено, судовий розгляд").

У підсистемі, що забезпечує відображення результатів контрольно-перевірочної роботи, статус податкових повідомлень-рішень / рішень / вимог та рішень щодо єдиного внеску змінюється на "Скасовується в судовому порядку" / "Вручено, судовий розгляд".

У разі якщо за результатами судового оскарження донарахована/зменшена сума з урахуванням її складових (платіж, санкція, пеня) у повному обсязі скасовується (статус податкових повідомлень-рішень /рішень / вимог та/або рішень щодо єдиного внеску в підсистемі, що забезпечує відображення результатів контрольно-перевірочної роботи, змінюється на "Скасовується в судовому порядку"), то в ІКП відображення облікових показників (операцій) щодо донарахування/зменшення суми не проводиться.

Інформація, внесена та збережена працівниками підрозділів адміністративного/судового оскарження до інформаційної системи податкових органів, яка забезпечує відображення результатів судового оскарження, та інформаційної системи податкових органів, яка забезпечує відображення результатів адміністративного оскарження, щоденно автоматично відображається в реєстрі "Апеляційне та судове оскарження" підсистеми, що забезпечує відображення результатів контрольно-перевірочної роботи.

Працівники підрозділів, які проводять контрольно-перевірочні заходи, щоденно опрацьовують інформацію, завантажену в підсистему, що забезпечує відображення результатів контрольно-перевірочної роботи з інформаційних систем, які забезпечують відображення результатів адміністративного та/або судового оскаржень.

Тож, в силу положень вищевказаного порядку, працівники контролюючого органу можуть виключати з ІКП суми донарахувань та змінювати стан рішень контролюючого органу, якими визначено вказані суми зобов`язань.

Аналіз наведених положень свідчить про те, що відображення контролюючим органом в інтегрованій картці платника податків відомостей щодо своєчасного нарахування та сплати податкових зобов`язань створює певні наслідки для платника податків та наявність у останнього матеріально-правового інтересу, щоб дані інтегрованих карток правильно відображали фактичний стан розрахунків з бюджетом. Відповідно контролюючий орган повинен вчинити дії щодо відображення/коригування у особовій картці позивача дійсного стану зобов`язань перед бюджетом.

Подібна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 19 лютого 2019 року у справі № 825/999/17, від 26 лютого 2019 року у справі № 805/4374/15-а, від 25 березня 2020 року у справі № 826/9288/18, від 28 жовтня 2022 року у справі № 200/5487/21, від 02 березня 2023 року у справі № 826/23604/15.

Суд зазначає, що спосіб захисту прав та інтересів осіб, повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п.75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 05 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

"Ефективний засіб правого захисту" в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Таким чином, ефективним та таким, що відповідає вимогам законодавства способом відновлення порушеного права позивача суд вважає зобов`язання відповідача здійснити коригування даних в інтегрованій картці "Єдиний соціальний внесок, що сплачується фізичними особами підприємцями, у тому числі тими, які обрали спрощену систему оподаткування, та особами, які провадять незалежну професійну діяльність" шляхом виключення нарахованої Головним управлінням ДПС в Одеській області заборгованості з єдиного внеску по спірній вимозі у сумі 12791,63 грн.

Згідно ч.1 ст.9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За приписами ч.1 ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч.2 ст.77 КАС України).

З огляду на викладене, позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню.

Згідно ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених вимог (ч.3 ст.139 КАС України).

Позивачем заявлено дві позовні вимоги: одну майнову (визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) та одну немайнову (визнання протиправними дій), за які сплачено судовий збір у розмірі 2147,20 грн. (по 1073,60 грн. за кожну вимогу).

За результатами розгляду справи суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовної вимоги немайнового характеру та часткове задоволення вимоги майнового характеру.

Так, розмір судового збору за позовну вимогу майнового характеру на суму 40509,92 грн. (сума заборгованості за вимогою від 30.08.2021 р. № Ф-3008-50) складає 1073,60 грн., а судом задоволено позовну вимогу на суму 12791,63 грн., що становить 31,58 % від загальної суми.

Таким чином, розмір судового збору, який підлягає стягненню з відповідача за рахунок його бюджетних асигнувань на користь позивача складає 339,04 грн. (1073,60 грн. х 31,58 % / 100 %).

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу у розмірі 7000 грн., суд зазначає наступне.

Згідно положень ст.132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ст.134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката (ч.2 ст.134 КАС України).

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно ч.ч.1, 7, 9 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

З викладеного вбачається, що розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Документально підтверджені судові витрати підлягають компенсації сторін, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень. При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату обґрунтованого гонорару та інші витрати, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку.

Аналогічний висновок міститься у постановах Верховного Суду від 21.03.2018 р. у справі № 815/4300/17, від 11.04.2018 р. у справі № 814/698/16.

Рішенням Європейського суду з прав людини у справі "East/West Alliance Limited" проти України", оцінюючи вимоги заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10 % від суми справедливої сатисфакції, виходить з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Так, позивачем надано договір про надання правової допомоги від 29.06.2023 р. № 114, який укладено між Адвокатським бюро "ЛАРИСИ ЧЕКМАРЬОВОЇ" та ОСОБА_1 , відповідно до якого Клієнт доручає, а Бюро приймає на себе зобов`язання надавати правову допомогу в обсязі та на умовах, передбачених даним Договором. Безпосереднє представництво інтересів Клієнта від імені Бюро за цим договором здійснює адвокат Чекмарьова Лариса Юріївна (п.2.3 договору).

07.08.2023 р. між сторонами укладено додаткову угоду № 2 до договору № 114 про надання правової допомоги від 29.06.2023 р., згідно якої Клієнт оплачує Бюро 7000 грн. за підготовку та подання позовної заяви Клієнта до Головного управління ДПС в Одеській області про визнання протиправною та скасування вимоги, зобов`язання вчинити певні дії. Опис наданих послуг Бюро та порядок сплати Клієнтом гонорару зазначається в Акті приймання-передачі наданої правової допомоги.

Відповідно до акту приймання-передачі наданої правової допомоги від 07.08.2023 р. Бюро надало правові послуги, передбачені договором № 114 від 29.06.2023 р., а Клієнт прийняв зазначені послуги: усна консультація 500 грн.; підготовка та подання адвокатського запиту від 05.07.2023 р. та від 14.07.2023 р. - 1500 грн.; підготовка та подання заяви із податковими деклараціями та звітами - 1000 грн.; підготовка, складання та подання позовної заяви про визнання протиправною та скасування вимоги, зобов`язанні вчинити певні дії - 3000 грн.; підготовка та подання процесуальних документів (відзиву, заяв, клопотань, тощо) - 1000 грн., всього - 7000 грн.

Дослідивши обґрунтованість заявлених до відшкодування витрат на правничу допомогу у розмірі 7000 грн., суд зазначає, що частина з них не підтверджена належними доказами щодо відношення вказаних у акті робіт з розглядом даної справи.

Зокрема, підготовка та подання заяви із податковими деклараціями та звітами на суму 1000 грн. стосується виконання позивачем своїх обов`язків як платника єдиного внеску, а не розгляду даної справи, а тому вони не є неминучими.

У суму витрат щодо підготовка та подання адвокатського запиту у розмірі 1500 грн. включено підготовка та подання адвокатського запиту від 14.07.2023 р., який не надано до суду та відсутні будь-які докази подання такого запиту контролюючому органу. Не надано до суду і адвокатський запит від 05.07.2023 р.

Також у загальну суму виконаних робіт включено підготовка та подання процесуальних документів (відзиву, заяв, клопотань, тощо) у розмірі 1000 грн., в той же час за час розгляду даної справи до суду не подавалося жодних заяв, клопотань, відзиву. Окремо суд вказує на те, що позивач і не міг подати до суду відзив, оскільки подача відзиву за приписами КАС України подається не позивачем, а відповідачем.

Таким чином, суд приходить до висновку про не доведення позивачем понесених витрат у сумі 3500 грн., а тому з відповідача за рахунок його бюджетних асигнувань на користь позивача підлягають стягненню витрати на правничу допомогу у розмірі 3500 грн.

Керуючись ст.ст.9, 14, 73-78, 90, 139, 143, 242-246, 250, 255, 262 КАС України, суд -

вирішив:

Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 ) до Головного управління ДПС в Одеській області (65044, м.Одеса, вул.Семінарська, буд.5, код ЄДРПОУ ВП 44069166) про скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) задовольнити частково.

Визнати частково протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 30.08.2021 р. № Ф-3008-50 на суму 12791,63 грн.

Зобов`язання Головне управління ДПС в Одеській області (65044, м.Одеса, вул.Семінарська, буд.5, код ЄДРПОУ ВП 44069166) здійснити коригування даних в інтегрованій картці ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 ) "Єдиний соціальний внесок, що сплачується фізичними особами підприємцями, у тому числі тими, які обрали спрощену систему оподаткування, та особами, які провадять незалежну професійну діяльність" шляхом виключення нарахованої заборгованості з єдиного внеску по вимозі про сплату боргу (недоїмки) від 30.08.2021 р. № Ф-3008-50 у сумі 12791,63 грн.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з Головного управління ДПС в Одеській області (65044, м.Одеса, вул.Семінарська, буд.5, код ЄДРПОУ ВП 44069166) за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 ) судовий збір у сумі 339 (триста тридцять дев`ять) грн. 04 коп.

Стягнути з Головного управління ДПС в Одеській області (65044, м.Одеса, вул.Семінарська, буд.5, код ЄДРПОУ ВП 44069166) за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 ) витрати на правничу допомогу сумі 3500 (три тисячі п`ятсот) грн.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя О.І. Бездрабко