Справа № 480/3796/23
Суддя: Калиновський В.А.
Дата ухвалення: 2023-10-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2023 р. Справа № 480/3796/23
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Калиновського В.А.,

Суддів: Мінаєвої О.М. , Кононенко З.О. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 28.07.2023, головуючий суддя І інстанції: С.М. Глазько, м. Суми, по справі № 480/3796/23

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до суду з позовом, в якому просив:

- визнати протиправним і скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області від 17.02.2023 № 41 про відмову йому в призначенні пенсії за вислугу років відповідно до статті 86 Закону України «Про прокуратуру»;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області призначити йому з 11.02.2023 пенсію за вислугу років відповідно до статті 86 Закону України «Про прокуратуру».

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 28.07.2023 задоволено позов.

Визнано протиправним і скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області від 17.02.2023 №41 про відмову в призначенні ОСОБА_1 пенсії за вислугу років відповідно до статті 86 Закону України «Про прокуратуру»;

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області призначити ОСОБА_1 з 11.02.2023 пенсію за вислугу років відповідно до статті 86 Закону України «Про прокуратуру».

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області на користь ОСОБА_1 суму судового збору в розмірі 1073,60 грн.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій він просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти постанову, якою в задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач посилається на порушення судом першої інстанції, при прийнятті рішення, норм матеріального та процесуального права, з обставин і обґрунтувань, викладених в апеляційній скарзі. Зазначив, що оскаржуване рішення є правомірним, оскільки на момент звернення з заявою про призначення пенсії відповідно до статті 86 Закону України «Про прокуратуру» позивач мав вислугу років менше ніж 25 років, що не є достатнім для призначення пенсії. Також зазначає, що суд не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому він, наполягаючи на законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції, просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, справа розглядається в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що 11.02.2023 позивач, через портал електронних послуг, звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області з заявою про призначення йому пенсії за вислугу років відповідно до ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» №1697-VII від 14.10.2014.

Вказану заяву розглянуто Головним управлінням Пенсійного фонду України в Донецькій області, рішенням якого від 17.02.2023 №41 позивачу відмовлено в призначенні пенсії.

Вказане рішення відповідача мотивоване тим, що на дату звернення стаж роботи за вислугу років становить 24 роки 01 місяць 13 днів, у тому числі на посадах прокурорів 22 роки 01 місяць 12 днів. Права на призначення пенсії за вислугу років заявник не має, так як відсутній стаж роботи за вислугу років 25 років.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач безпідставно зарахував до стажу роботи позивача, який надає йому право на призначення пенсії за вислугою років лише половину строку з 15.08.1996 по 25.07.2000.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Приписами статті 86 Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.2014, який набрав чинності 15.07.2015 (далі Закон України № 1697-VІІ) визначено засади пенсійного забезпечення працівників прокуратури, зокрема: прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше: з 1 жовтня 2020 року і пізніше - 25 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 15 років (частина перша статті 86 Закону України № 1697-VІІ).

Відповідно до частини 6 статті 86 Закону України № 1697-VІІ до вислуги років, що дає право на пенсію згідно з цією статтею, зараховується, серед іншого, час роботи на прокурорських посадах, зазначених у статті 15 цього Закону, стажистами, на посадах помічників і старших помічників прокурорів; слідчими, суддями; військова служба, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах денної форми навчання або на юридичних факультетах вищих навчальних закладів денної форми навчання.

Згідно з положеннями частини 8 статті 86 Закону України № 1697, право на пенсію за вислугу років мають особи, які безпосередньо перед зверненням за призначенням такої пенсії працюють в органах прокуратури чи в науково-навчальних закладах Генеральної прокуратури України, а також особи, звільнені з прокурорських посад органів прокуратури за станом здоров`я, у зв`язку з ліквідацією чи реорганізацією органу прокуратури, в якому особа обіймає посаду, або у зв`язку із скороченням кількості прокурорів, у зв`язку з обранням їх на виборні посади в органах державної влади чи органах місцевого самоврядування. Ветеранам війни, які мають необхідний стаж роботи для призначення пенсії за вислугу років, така пенсія призначається незалежно від того, чи працювали вони в органах прокуратури перед зверненням за призначенням пенсії.

В той же час, відповідачем на обґрунтування позиції пенсійного органу здійснено розрахунок страхового стажу позивача у відповідності до ч. 1 ст. 24 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 № 1058- IV та стажу за вислугу років згідно ст. 86 Закону України "Про прокуратуру" № 1697-VІІ.

Так, страховий стаж позивача на дату звернення становить 25 років 11 місяців 12 днів, стаж роботи за вислугу років 24 роки 01 місяць 13 днів, в т.ч. на посадах прокурорів стаж становить 22 роки 01 місяць 12 днів. В той же час, з матеріалів справи вбачається, що пенсійним органом при обрахунку стажу роботи за вислугу років позивача періоду з 15.08.1996 по 25.07.2000 зараховано половину відповідного періоду.

Отже, в даному випадку пенсійним органом не враховано до стажу за вислугу років навчання в Українській академії внутрішніх справ і такий час навчання (3 роки 11 місяців 11 днів).

Так, нормами частини 6 статті 86 Закону України "Про прокуратуру" № 1697-VІІ передбачено, що до стажу роботи, що дає право на пенсію згідно зі статтею 86 Закону України "Про прокуратуру" має зараховуватися зокрема, строкова військова служба.

Згідно частини 1 статті 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 № 2232-ХІІ (в редакції, чинній на час навчання позивача) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Частиною 6 статті 2 вищевказаного Закону визначено види військової служби, а саме; строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних, закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів); військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу.

Частиною 1 статті 25 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 № 2232-ХІІ передбачалося, що громадяни, які навчаються у військово-навчальних закладах, перебувають на військовій службі і не мають звань прапорщиків чи мічманів та офіцерського складу, є курсантами, а ті, що мають такі звання, - слухачами. Навчання у військово-навчальних закладах зараховується курсантам як строкова військова служба.

Постановою Кабінету Міністрів України "Про створення єдиної системи військової освіти" від 15.12.1997 № 1410 затверджено перелік вищих навчальних закладів, що входять до єдиної системи військової освіти", до якого включено вищі навчальні заклади МВС, у тому числі Українська академія внутрішніх справ, де позивач проходив навчання у період з 15.08.1996 по 25.07.2000.

Відповідно до п. 1 Порядку № 393 у редакції, чинній в період навчання ОСОБА_1 , зокрема, установлено, що для призначення пенсій за вислугу років відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення військовослужбовців та осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ" особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ до вислуги років зараховуються: служба в органах внутрішніх справ України на посадах начальницького і рядового складу з дня призначення на відповідну посаду.

Крім того, відповідно до частин 2 та 3 статті 18 Закону України "Про міліцію" від 20.12.1990 №565-ХІІ (в редакції, яка діяла на час навчання позивача у навчальному закладі системи МВС України), особи, прийняті на службу до міліції, в тому числі слухачі й курсанти шкіл міліції, які перебувають на військовому обліку, на час служби знімаються з нього і перебувають у кадрах Міністерства внутрішніх справ України. Навчання у школах Міністерства внутрішніх справ України після здобуття середньої освіти прирівнюється до проходження військової служби.

Системний аналіз вищенаведених нормативних приписів дозволяє стверджувати, що навчання в Українській академії внутрішніх справ, зокрема, у період з 1996 по 2000 роки, прирівнюється до проходження військової служби.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів звертає увагу на те, що оскільки у період з 15.08.1996 року по 25.07.2000 року позивач навчався в Українській академії внутрішніх справ і такий час навчання (3 роки 11 місяців 11 днів), у відповідності до вищевикладених правових норм, прирівнюється до військової служби, то він підлягає зарахуванню до вислуги років (загальної) у порядку статті 86 Закону № 1697-VІІ.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку про те, що відповідач безпідставно зарахував до стажу роботи позивача, який надає йому право на призначення пенсії за вислугою років лише половину строку з 15.08.1996 по 25.07.2000, що слідує з відзиву на позовну заяву, та як наслідок неправильно обрахував його загальний стаж роботи за вислугою років.

Отже, з урахуванням вказаного періоду (3 роки 11 місяців 11 днів) позивач на момент звернення з заявою про призначення пенсії мав стаж роботи за вислугу років більше 26 років, що дозволяє стверджувати про наявність у позивача необхідної загальної вислуги років для призначення йому пенсії у порядку статті 86 Закону № 1697-VІІ (наявність стажу на посадах прокурорів 22 роки 1 місяці 12 днів не є спірним у даній справі).

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що позивач на день звернення до відповідача з відповідною заявою мав право на призначення пенсії за вислугу років.

Щодо задоволення позовних вимог про зобов`язання відповідача призначити призначити ОСОБА_1 з 11.02.2023 пенсію за вислугу років відповідно до статті 86 Закону України «Про прокуратуру», колегія суддів зазначає наступне.

Суб`єктами публічної адміністрації своїх повноважень, які є законодавчо визначеними, що випливає з положень частини другої статті 19 Конституції України, здійснюється в межах відповідної законної дискреції.

У свою чергу, під дискреційними повноваженнями слід розуміти надання органу або посадовій особі повноважень діяти на власний розсуд в межах закону. Зокрема, дискреційні повноваження полягають у тому, що суб`єкт владних повноважень може обирати у конкретній ситуації альтернативне рішення, яке є законним.

Дискреційні повноваження - це комплекс прав і зобов`язань представників влади як на державному, так і на регіональному рівнях, у тому числі представників суспільства, яких уповноважили діяти від імені держави чи будь-якого органу місцевого самоврядування, що мають можливість надати повного або часткового визначення і змісту, і виду прийнятого управлінського рішення.

Обмежуючим фактором для рішень представників влади згідно з визначенням владних дискреційних повноважень є закон і справедливість.

Відповідно до Рекомендацій Комітету Ради Європи № R(80)2 щодо здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятих Комітетом Ради 11.03.1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Відповідно до статті 13 "Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод" кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Обираючи спосіб захисту порушеного права, суд зважує на його ефективність з точки зору статті 13 "Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод" та враховує положення "Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень", прийняті Комітетом Міністрів 11.03.1980 року, а саме суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем.

Разом з тим, пунктом 4 частини 1 статті 5 КАС України передбачено, що адміністративний позов може містити вимоги про зобов`язання відповідача - суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії.

Відповідно до пункту 4 частини 2 статті 245 КАС України, у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти рішення про зобов`язання відповідача вчинити певні дії.

Згідно позиції Верховного Суду, яка сформована у постановах від 13 лютого 2018 року у справі № 361/7567/15-а, від 07 березня 2018 року у справі № 569/15527/16-а, від 20 березня 2018 року у справа № 461/2579/17, від 20 березня 2018 року у справі № 820/4554/17, від 03 квітня 2018 року у справі № 569/16681/16-а та від 12 квітня 2018 року у справі № 826/8803/15, дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчинити конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).

Тобто, дискреційними є право суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом такого права є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова "може".

Суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність, закріпленим у ч. 2ст. 2 КАС України, критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем.

Наведене повністю відповідає змісту ст. 245 КАС України, частиною 4 якої визначене, що у випадку, визначеному п. 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Тобто, у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

При цьому, у випадку, коли закон встановлює повноваження суб`єкта публічної влади в імперативній формі, тобто його діяльність чітко визначена законом, то суд зобов`язує відповідача прийняти конкретне рішення чи вчинити певну дію.

У випадку, коли ж суб`єкт наділений дискреційними повноваженнями, то суд може лише вказати на виявлені порушення, допущені при прийнятті оскаржуваного рішення (дій), та зазначити норму закону яку відповідач повинен застосувати при вчиненні дії (прийнятті рішення) з урахуванням встановлених судом обставин, оскільки адміністративний суд не вправі перебирати на себе повноваження суб`єкта публічної адміністрації, реалізуючи за нього процедурні дії, ухвалювати рішення чи проводити адміністративну процедуру.

Таке втручання може мати місце лише у випадку, якщо судом буде встановлено, що в адміністративній процедурі фізична (юридична) особа виконала всі приписи закону, а суб`єкт владних повноважень у відповідь необґрунтовано й незаконно не вчинив належну дію чи не ухвалив необхідне рішення.

Аналізуючи даний адміністративний спір суд наголошує, що суб`єкт владних повноважень, яким в даному випадку є Головне управління Пенсійного фонду в Донецькій області, здійснив реалізацію дискреційних повноважень шляхом відмови в призначенні пенсії.

З огляду на вищенаведені норми права, враховуючи, що невчинення відповідачем відповідних дій призвело до порушення права позивача у спірних правовідносинах, колегія суддів вважає належним способом захисту порушеного права ОСОБА_1 зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області призначити ОСОБА_1 з 11.02.2023 пенсію за вислугу років відповідно до статті 86 Закону України «Про прокуратуру».

За встановлених обставин та наведеного правового регулювання, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо протиправності рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області від 17.02.2023 № 41 та наявності підстав для зобов`язання органу Пенсійного фонду призначити позивачу пенсію на підставі статті 86 Закону № 1697-VІІ як ефективного та належного захисту порушених прав позивача.

Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області - залишити без задоволення.

Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 28.07.2023 по справі № 480/3796/23 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя В.А. Калиновський
Судді О.М. Мінаєва З.О. Кононенко