Справа № 486/1691/23
Суддя: Волкова О. І.
Дата ухвалення: 2023-10-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 486/1691/23
Провадження № 2-а/486/16/2023
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2023 року Южноукраїнський міський суд Миколаївської області

у складі: головуючої - судді Волкової О.І.,

за участю: секретаря судового засідання - Толкач С.А.,

представника позивача - Покрови Ю.А.,

відповідача - ОСОБА_1 ,

представника відповідача - Коробкової О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Южноукраїнськ, Миколаївської області адміністративну справу за позовом Южноукраїнського відділу Управління Державної міграційної служби України в Миколаївській області до громадянина російської федерації ОСОБА_1 про продовження строку затримання в Державній установі «Миколаївський пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, ДМС» з метою забезпечення примусового видворення за межі території України,-

В С Т А Н О В И В:

До Южноукраїнського міського суду Миколаївської області звернулась представник позивача Южноукраїнського відділу УДМС України в Миколаївській області Покрова Ю.А. з адміністративним позовом до громадянина російської федерації ОСОБА_1 про продовження строку затримання в ДУ «Миколаївський пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, ДМС» з метою забезпечення примусового видворення за межі території України.

Позовні вимоги мотивовані тим, що рішенням Южноукраїнський міський суд Миколаївської області від 28.04.2023 затримав громадянина російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з метою забезпечення ідентифікації та примусового видворення за межі території України. Після опрацювання документів встановлено, що ОСОБА_1 документований паспортом громадянина російської федерації серії/номер НОМЕР_1 від 23.10.2009 та паспортом громадянина російської федерації для виїзду за кордон серії/номер НОМЕР_2 від 01.06.2017 терміном дії до 01.06.2027. При щодекадному опитуванні відповідач виявив бажання виїхати в третю країну. Позивачем обговорювалось та розглядалось питання щодо ймовірного використання території Республіки Молдова задля транзитного проїзду, без обтяження дружньої країни на прийом та забезпечення зазначеного іноземця. 14.09.2023 позивачем направлено лист до Генерального консульства Республіки Молдова в м. Одеса з питаннями щодо порядку дій відносно відповідповідача. У відповідь на цей лист було рекомендовано керуватись ст. 8 Угоди між Урядом Республіки Молдова та КМУ про реадмісію осіб, а також Виконавчим протоколом з реалізації цієї угоди, укладеного в м. Кишинів 06.10.2017. Крім того, позивач додаткового направив лист до Південного регіонального управління (м.Одеса) Державної прикордонної служби України. Як результат, роз`яснення з цієї установи не отримані, а лише отримана відповідь про те, що законодавство не уповноважує згаданий орган надавати роз`яснення. Також було направлено лист до Департаменту у справах іноземців та осіб без громадянства. За результатми отримано роз`яснення щодо організації ідентифікації та примусового видворення громадян російської федерації, які незаконно перебувають в України.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 підтримала позовну заяву та суду пояснила, що за час перебування відповідача в ПТПІ були виявлені його паспорта, а саме: паспорт громадянина російської федерації та паспорт громадянина російської федерації для виїзду за кордон, які перебували в матеріалах кримінального провадження в Київскому районному суді м. Одеса. На сьогодні в країні введений воєнний стан та відсутні авіасполучення з території України. Уповноваженими органами розглядалось питання щодо видворення відповідача через третю країну, а саме: через територію Республіки Молдова. З огляду на відстуність фінансування це питання вирішити не вдалось. Посилалась на звернення до Департаменту у справах іноземців та осіб без громадянства України, Управління міжнародних зв`язків, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, Міжнародної організації з міграції в Україні, Агентство ООН з питань міграції. Пояснила, що відповідно до інформації з Департаменту консульської служби Міністерства закордонних справ України, через повномасштабну агресію російської федерації проти нашої держави дипломатичні відносини з країною-агресором розірвані. Представлення інтересів російської федерації дипломатичними представництвами третьої держави в Україні не здійснюється. На її думку, відповідач зарекомендував себе з негативної сторони: порушував громадський порядок, зловживав алкогольними напоями, вів асоціальний спосіб життя, а тому, він націлений на продовження злочинної діяльності, а саме: вчинення злочинів на території України. Крім того, пояснила, що відповідач самоусунувся та не співпрацював з позивачем. Просила задовольнити позов та продовжити термін дії утримання відповідача в ПТПІ до 6 місяців.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_1 заперечував проти задоволення позову та суду пояснив, що рішенням суду 28.04.2023 його було затримано у зв`язку з відсутністю документів, за допомогою яких його можна було ідентифікувати після звільнення з місць позбалення волі. Стверджував, що він пояснював працівникім міграційної служби про те, що його паспорти знаходяться в матеріалах кримінального провадження. 20.06.2023 аналітик ПТПІ йому повідомив під розписку, що його паспорти надійшли. Вважає, що позивач протягом тривалого часу ніяких заходів щодо виконання рішення про його передачу в країну походження не вживав. На його думку, працівники це робили навмисно, так як мають до нього упереджене ставлення. Стверджував, що протягом перебування в ПТПІ працівники відділу з ним не зв`язувались, будь-яких пояснень в нього не відбирали. Пропозиції щодо його виїзду від них не надходили. Стверджував, що він самостійно зв`язувався з Червоним Хрестом, посольством рф в Республіці Молдова з приводу перетину кордону з метою повернення додому. На сьогодні у нього є домовленність з представниками Червоного Хреста про його супровід до КПП. В російській федерації він має близьких родичів, які готові йому придбати квиток в електронному вигляді на літак через ОСОБА_3 . Вважає посилання позивача на те, що в них відсутні кошти на відрядження та придбання йому квитка, безпідставними, так як він може вирішити це самостійно за допомогою Червоного Хреста та близьків родичів. На його думку, позивач звернувся до суду незаконно, без правових підстав та без попереднього спілкування з ним. Він усвідомлює, що країна, в якій він перебуває, знаходиться в стані війни з країною його походження. Але це не дає право позивачеві ставити питання про продовження строку його затримання, оскільки таким чином він безпідставно буде позбавлений волі. 20.06.2023 позивач його ідентифікував і зобов`язаний був вирішити питання про його передачу. Не зважаюче на це, позивач лише через чотири місяці почав направляти запити до різних установ щодо роз`яснень цієї процедури. Просив відмовити у задоволенні позову, стверджував за допомогою своїх рідних та ОСОБА_4 він покине країну, в якій незаконно перебуває.

У судовому засіданні представник відповідача - адвокат Коробкова О.О. заперечувала проти задоволення позовних вимог та просила відмовити у їх задоволенні, оскільки особу відповідача ідентифіковано. Вважає, що позивач без законних на те підстав звернувся з позом, яким намагається позбавити волі громадянина російської федерації. Посилання позивача щодо кримінального минулого відповідача та припущення з приводу його поведінки в майбутньому не можуть бути підставю для задоволення позову. Крім того, розірвання дипломатичних відносин з російською федерацією у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України та закриття пунктів пропуску через державний кордон свідчать про те що, питання про повернення громадян країни-агресора, які поміщенні в ПТПІ, ймовірно, вирішаться не скоро, з огляду на факти, встановленні в судовому засіданні.

За клопотанням представника позивача у судовому засіданні допитувалась свідок в.о.начальника відділу організації запобігання нелегальній міграції, реадмісії та видворення Управління ДМС України в Миколаївській області ОСОБА_5 , яка суду пояснила, що вона безпосередньо займалась виконанням рішення щодо відповідача. 19.06.2023 ДУ «Миколаївський пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, ДМС» проінформувала, що на адресу ПТПІ надійшли оригінали паспортів ОСОБА_1 , копії яких були направлені їй в електронному вигляді. 14.09.2023 вона зробила запит до Управління ДМС в Миколаївській області щодо можливості доставлення іноземця до кордону Республіки Молдова для його подальшого транзитного проїзду до країни походження, в якому просила роз`яснити порядок та умови перетину кордону. Посилалась на запити та відповіді на запити з Департаменту у справах іноземців та осіб без громадянства ДМС України, які пов`язані з військовою агресією з боку російської федерації та введення воєнного стану в країні, закриттям пунктів пропуску через державний кордон та пункту контролю, а також розірванням дипломатичних відносин з російською федерацією. Відповідно до цих відповідей Україна позбавлена можливості повернути громадян країни-агресора, які на сьогодні утримуються в ПТПІ, в тому числі і відповідача. На її думку, характеристика відповідача, який незаконно перебуває на території України та який відбув покарання за вчинення злочину на території України, свідчить про те, що він може продовжити свою злочинну діяльність на території нашої держави. До того ж, відповідач щодо його повернення на російську федерацію з позивачем не співпрацював. Свідок пояснила, що протягом чотирьох місяців: з 19.06.2023 по 14.09.2023, з моменту ідентифікації ОСОБА_1 , працівниками відділу організації запобігання нелегальній міграції, реадмісії та видворення Управління ДМС України в Миколаївській області не вживались відповідні заходи, через те, що часові рамки виконання рішення законодавством не визначені. Нарікала на те, що у відділі у зв`язку з введенням воєнного стану в країні залишилось працювати лише два працівники, замість восьми. Пояснила, що, окрім рішення відносно ОСОБА_1 , у них на розгляді знаходилися ще десять таких рішень. Свідок не змогла пояснити, чому паспорти відповідача надійшли не до відділу, в якому вона працює, а до установи, в якій перебував відповідач. Будь-які письмові докази щодо направлення Київським районним судом м. Одеса оригіналів паспортів відповідача до ПТПІ у відділі відсутні. Крім того, відсутні докази того, що відповідач погодився виїхати через третю країну Республіку Молдову за власний рахунок. Також пояснила, що у відділі, в якому вона працює, відсутні письмові щодекадні опитування ОСОБА_1 щодо його бажання виїхати в третю країну під час перебування в ПТПІ.

Судом встановлено, що рішенням Южноукраїнський міський суд Миколаївської області від 28.04.2023, затримав громадянина російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з метою забезпечення ідентифікації та примусового видворення за межі території України строком на шість місяців до 27.10.2023 з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України.

28.07.2023 ухвалою П`ятий апеляційний адміністративний суд апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 28.04.2023 у справі № 486/668/23 повернув особі, яка її подала, оскільки апеляційна скарга була подана недержавною мовою.

У судовому засіданні встановлено, що особа відповідача ідентифікована 19.06.2023 за допомогою паспорта громадянина російської федерації серії/номер НОМЕР_1 від 23.10.2009 та паспорта громадянина російської федерації для виїзду за кордон серії/номер НОМЕР_2 від 01.06.2017 терміном дії до 01.06.2027, які, зі слів в.о. начальника відділу організації запобігання нелегальній міграції, реадмісії та видворення Управління ДМС України в Миколаївській області ОСОБА_5 , яка допитувалась судом як свідок, надійшли до ПТПІ з Київського районного суду м. Одеса. Проте представником позивача будь-яких доказів надходження паспортів саме з Київського районного суду м. Одеса суду не надано.

Відповідач не звертався із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на території України.

Суд критично оцінює твердження представника позивача, що відповідач самоусунувся від співпраці з ним, так як це спростовуються поясненнями відповідача, його захисника та наданими доказами про його звернення до посольства російської федерації в Республіці Молдова та до Міжнародного Комітету Червоного Хреста.

Крім того, позивачем до матеріалів справи не долучено жодного документа, який підтверджував би факт відмови відповідача від співпраці з позивачем. Звернення відповідача до посольства російської федерації в Республіці Молдова та до Міжнародного Комітету Червоного Хреста свідчать про його бажання залишити країну. Також ці звернення свідчать про те, що відповідач як іноземець, який перебує в Україні незаконно та поміщенний на підставі рішення суду до ПТПІ, після його ідентифікації не зустрічався з позивачем, що не знімає відповідальності з позивача щодо виконання ним своїх службових обов`язків. З огляду на те, що ОСОБА_1 фактично позбавлений волі та перебуває в ПТПІ, тобто під контролем держави України, позивач мав би вжити всіх заходів щодо виконання рішення про його видворення.

Посилання позивача з приводу щодекадних опитувань відповідача в судовому засідання не знайшли свого підтвердження.

В судовому засіданні встановлено, що у зв`язку із дією Указа Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні" та Указа Президента України від 26.07.2023 № 451/2023, відповідно до якого строк дії воєнного стану продовжено до 15 листопада 2023 року, неможливо забезпечити видворення за межі України відповідача, який є громадянином російської федерації.

В судовому засіданні встановлено, що позивач посилається, що УДМС у Миколаївській області здійснювалися заходи щодо забезпечення примусового видворення за межі території України громадянина росії, тому розглядалося питання щодо можливості доставлення іноземця до пункту пропуску з Республікою Молдова для перетину кордону та подальшого транзитного проїзду до країни походження.

Крім того, працівники УДМС у Миколаївській області зверталися за роз`ясненнями до Управління міжнародних зв`язків, Директора Департаменту у справах іноземців та осіб без громадянства.

Також, позивачем долучено до матеріалів справи звернення від 30.05.2023 Директора Департаменту у справах іноземців та осіб без громадянства України до Управління міжнародних зв`язків, звернення від 19.06.2023 до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, та звернення від 14.02.2023 до Голови Представництва Міжнародної організації з міграції в Україні Агентство ООН з питань міграції.

В ході розгляду справи встановлено, на підставі інформації, наданої з Департаменту консульської служби Міністерства закордонних справ України, що через повномасштабну агресію російської федерації проти нашої держави дипломатичні відносини з країною-агресором розірвано. Представлення інтересів рф дипломатичними представництвами третьої держави в Україні не здійснюється, що унеможливлює надання органами дипломатичної служби України будь-якого сприяння у підтвердження особи і документування громадян країни-агресора. ДМС зверталися до Міждународної організації з міграції (МОМ) з проханням долучитися до вирішення питання про повернення громадян країни-агресора, з огляду на те, що станом на 30.05.2023 в ПТПІ перебувало 55 осіб, відносно яких потрібно виконати рішення про примусове видворення.

У зв`язку з військовою агресією з боку російської федерації та введенням Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 воєнного стану в Україні, а також відповідно до розпорядження КМУ від 26.02.2022 № 188 з 28 лютого 2022 року закрито пункти пропуску через державний кордон та пункти контролю, а також розірвано дипломатичні відносини із російською федерацією, що позбавляє можливості повернення 55 осіб громадян країни-агресора, які утримуються у ПТПІ, та призводить до значних витрат бюджетних коштів на їх утримання.

Суд проаналізував вищезазначену інформацію та приходить до висновку, що Україна несе тягар утримання громадян країни-агресора в ПТПІ, а продовження строку тримання таких осіб після їх ідентифікації через відсутність механізму їх видворення призводять до порушення ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

На переконання суду, неприйняття позивачем в межах своєї компетенції у відповідні строки рішення про примусове видворення відповідача не може бути підставою для продовження строку затримання відповідача та покладати на особу негативні наслідки невчинення суб`єктом владних повноважень дій в межах своєї компетенції.

Разом з тим, відділу організації запобігання нелегальній міграції, реадмісії та видворення Управління ДМС України в Миколаївській області нічого не заважало зробити висновок про неможливість видворення відповідача, відповідно до Інструкції про порядок утримання іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, затвердженої наказом МВС України від 29.02.2016 № 141, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 19.05.2016 за № 748/28878.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 р. (Європейська конвенція з прав людини), яка ратифікована Україною 17 липня 1997 р., а також додаткові протоколи до неї (всі з яких ратифіковані Україною), підлягає застосуванню в Україні як частина її національного законодавства згідно із статтею 9 Конституції України. Вона має вищу юридичну силу по відношенню до всіх актів національного законодавства, за винятком Конституції України.

Відповідно до статті 46 Конвенції, держави-учасниці зобов`язуються виконувати остаточні рішення Суду у будь-яких справах в яких вони є сторонами. Аналогічне положення міститься в ч. 1 ст. 2 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини». Таким чином, безумовно обов`язковими для виконання є лише рішення Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), ухвалені у конкретній справі щодо даної країни.

Водночас, ґарантування прав, передбачених Конвенцією, неможливе без використання тлумачення Конвенції, що надається ЄСПЛ в рішеннях. Так, відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України), суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, частиною якого є визнання найвищої цінності прав людини, що визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Аналогічні положення містяться в інших процесуальних кодексах. Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25.06.2009 № 1237, суди повинні застосовувати практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

При ухваленні рішення суд бере до уваги рішення Європейського суду з прав людини: справа «Дубовик проти України» (Заяви №№ 33210/07 і 41866/08) від 2010 року; справа «Мокаллал проти України» (Заява № 19246/10) від 10 листопада 2011 року; справа «Баз проти України» (Заява № 40962/13) від 05 листопада 2020 року.

Відповідно до п "f" частини 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім як відповідно до процедури, встановленої законом, у випадку законного арешту або затримання особи з метою запобігання її недозволеному в`їзду в країну чи особи, щодо якої провадиться процедура депортації або екстрадиції.

Тримання особи під вартою, у тому числі у пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, є таким серйозним заходом, що він є виправданим лише тоді, коли інші, менш суворі заходи, було розглянуто і визнано недостатніми для гарантування інтересів особи або суспільства, що можуть вимагати того тримання відповідної особи під вартою. Це означає, що відповідність позбавлення волі національному законодавству є недостатньою умовою; воно також має бути необхідним за конкретних обставин (для застосування цих принципів у контексті підпункту "e" пункту 1 статті 5 Конвенції рішення у справах "Вітольд Литва проти Польщі", заява N 26629/95, п. 78, ЄСПЛ 2000-III та "Станєв проти Болгарії" [ВП], заява N 36760/06, п. 143, ЄСПЛ 2012 , п. 103 рішення ЄСПЛ від 17 квітня 2014 року "Справа "Анатолій Руденко проти України", яке стало остаточним 17 липня 2014 року (№ 50264/08)).

Проголошуючи право на свободу, пункт статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод має на увазі фізичну свободу особи, і мета цього положення полягає в недопущенні свавільного позбавлення такої свободи. Перелік винятків із права на свободу, яке гарантує пункт 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, є вичерпним, і лише вузьке тлумачення цих винятків відповідатиме меті положення пункту 1 статті 5 про захист прав людини і основоположних свобод. Застосування адміністративного затримання для забезпечення доступності особи для подальшого кримінального провадження становить свавільне позбавлення свободи.

Отже, право на свободу та особисту недоторканність не є абсолютним і може бути обмежене, але тільки на підставах та в порядку, які чітко визначені в законі (рішення ЄСПЛ у справі "Ливада проти України" (рішення від 26 червня 2014 року).

З огляду на це, право на свободу та особисту недоторканність не є абсолютним і може бути обмежене, але тільки на підставах та в порядку, які чітко визначені в Законі.

Строк затримання іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, становить шість місяців. За наявності умов, за яких неможливо ідентифікувати іноземця або особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи у зазначений строк або прийняти рішення за заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, цей строк може бути продовжений, але не більш як на вісімнадцять місяців.

Про продовження строку затримання не пізніш як за п`ять днів до його закінчення орган (підрозділ), за клопотанням якого затримано іноземця або особу без громадянства, кожні шість місяців подає відповідний адміністративний позов. У такому позові зазначаються дії або заходи, що вживалися органом (підрозділом) для ідентифікації іноземця або особи без громадянства, забезпечення виконання рішення про примусове видворення (реадмісію) або для розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні (ч. ч. 11, 12 ст. 289 КАС України).

При цьому, спеціальною нормою, яка визначає підстави для продовження строку затримання іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні є саме ч. 11 ст. 289 КАС України, зміст якої розкривається ч. 13 вказаної статті.

Зокрема, ч. 13 ст. 289 КАС України регламентовано дві умови, наявність хоча б однієї з яких надає підстави для прийняття адміністративним судом рішення про продовження затримання такої особи в межах максимально можливого строку (18 місяців), а саме: 1) відсутність співпраці з боку іноземця або особи без громадянства під час процедури його ідентифікації; 2) неодержання інформації з країни громадянської належності іноземця або країни походження особи без громадянства чи документів, необхідних для ідентифікації особи.

Зазначений перелік умов є вичерпним, що також зазначено у постанові Верховного Суду від 28 січня 2021 року в справі № 743/1046/20.

Як вбачається з матеріалів справи, підстави, які можуть бути враховані судом для продовження строку затримання відповідача, зазначені у ч. 13 ст. 289 КАС України, на даний час відсутні.

З позовної заяви та доданих до неї документів вбачається, що особа відповідача на день пред`явлення позову до суду позивачем ідентифікована за дпомогою паспорта громадянина російської федерації та паспорта громадянина російської федерації для виїзду за кордон терміном дії до 01.06.2027; а саме: 19.06.2023, тобто приблизно через два місцяці з дня ухвалення рішення суду.

Разом з тим, позивачем більше, ніж чотири місяці не вживались заходи щодо прийняття рішення про неможливість видворення за межі території України відповідача через введенням воєнним станом та причини, які ним зумовлені.

Крім того, в судовому засіданні встановлено, що в даному випадку відповідач виявив своє бажання співпрацювати з органами міграційної служби, під час процедури його ідентифікації, проінформувавши про місце знаходження паспортів та зазначив про своє бажання повернутися до країни походження, а, отже, судом виключається наявність обставин, передбачених п. 1 ч. 13 ст. 289 КАС України, як підстава для можливості продовження строку затримання іноземця, відповідно до положень закону.

Суд звертає увагу на те, що, особу відповідача було ідентифіковано 19.06.2023 за допомогою його паспортів, однак через введення воєнного стану в країні, розірвання дипломатичних відносин із російською федерацією, закритття пунктів пропуску через державний кордон та пунктів контролю, відсутність авіасполучення з території України, відсутність державних коштів; рішення про видворення відповідача за межі території України позивачем виконано не було.

Посилання позивача на введення воєнного стану в країні та інші вищеперераховані причини, зумовлені ним; не є підставами для продовження строку затримання відповідача, оскільки наведене не відноситься до обставин, передбачених статтею 289 КАС України, які є вичерпними.

Варто зауважити, що наявність у відповідача паспорта громадянина російської федерації та паспорта громадянина російської федерації для виїзду за кордон терміном дії до 01.06.2027, виключає наявність обставин обумовлених п. 2 ч. 13 ст. 289 КАС України.

Також, суд звертає увагу, що відсутність можливості виконати судове рішення про примусове видворення відповідача за межі України з незалежних від сторін причин протягом тривалого часу не може бути підставою для звернення до суду з позовом про продовження строку затримання ОСОБА_1 .

Крім того, продовження строку затримання відповідача без належних та вичерпних на те підстав не відповідає статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, адже покладає на відповідача додаткові обов`язки, що мають наслідком обмеження свободи пересування, які відповідно до законодавства, мають забезпечуватись саме з боку держави - відповідним міграційним органом.

З врахування вищевикладеного, беручи до уваги встановлені судом обставини справи та враховуючи те, що чинним законодавством наведено вичерпний перелік підстав, які передбачають неможливість примусового видворення особи, а продовження строку затримання іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні можливе лише за їх наявності, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Керуючись Конституцією України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини, Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», статтями 2, 5, 7-9, 72-79, 90, 241, 242, 243, 246, 250, 255, 289 КАС України, суд

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову Южноукраїнського відділу Управління Державної міграційної служби України в Миколаївській області до громадянина російської федерації ОСОБА_1 про продовження строку затримання в Державній установі «Миколаївський пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, ДМС» з метою забезпечення примусового видворення за межі території України; - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя Южноукраїнського

міського суду О.І. Волкова