Справа № 520/6067/2020
Суддя: Мельнікова Л.В.
Дата ухвалення: 2023-10-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Головуючий І інстанції: Біленський О.О.

26 жовтня 2023 р. Справа № 520/6067/2020
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Мельнікової Л.В.,

Суддів: Бегунца А.О. , Рєзнікової С.С. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду у місті Харкові адміністративну справу за апеляційною скаргою Державної міграційної служби України на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20 вересня 2020 року по справі за адміністративним позовом громадянина Ісламської Республіки ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа: Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області про скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії, -

В с т а н о в и в:

14.05.2020 громадянин Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_2 звернувся до суду з позовною заявою до Державної міграційної служби України (далі - ДМС України), третя особа Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області (далі - ГУ ДМС в Харківській області), у якому просить суд:

- скасувати рішення Державної міграційної служби України від 10.03.2020 № 65-20;

- зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_2 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Вимоги мотивував тим, що рішенням відповідача від 10.03.2020 № 65-20 йому відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту як особі, стосовно якої встановлено відсутність умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Таке рішення відповідача вважає протиправним з підстав того, що він перебуває за межами країни свого походження Ісламської Республіки Афганістан і знаходиться в України з огляду на об`єктивні побоювання, які виникають у нього за своє життя та здоров`я, оскільки не бажає бути втягнутим у військовий конфлікт та воювати. Окрім того, позивач стверджує, що представники Талібану висловлювали на його адресу та адресу його родини погрозу насильством, небезпечним для життя, бажаючи долучити його до своїх лав.

Переслідування за релігійною ознакою позивач обґрунтовує тим, що він є мусульманином-шиїтом, тоді як представники Талібану є мусульманами-сунітами; а також переслідування за етнічною ознакою позивач обґрунтовує своєю приналежністю до хазарейців.

Заперечуючи вимоги адміністративного позову, відповідачі зазначили, що під час прийняття оспорюваного рішення відповідач діяв у спосіб та у межах, визначених чинним законодавством, оскільки у позивача при поверненні до країни громадської належності не існує об`єктивних підстав для побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, віросповідання, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 24.07.2020 відмовлено у задоволенні позовної заяви ОСОБА_3 .

Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 03.02.2021 апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, рішення Харківського окружного адміністративного суду від 24.07.2020 по справі № 520/6067/2020 залишено без змін.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 23.02.2022 по справі № 520/6067/2020, касаційну скаргу громадянина Ісламської Республіки Афганістану ОСОБА_2 задоволено. Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 24.07.2020 і постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 03.02.2021 в справі № 520/6067/2020 скасовано, а справу направлено на новий розгляд до Харківського окружного адміністративного суду.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 20.09.2022 (розгляд справи відбувся за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) задоволено частково адміністративний позов громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_3 .

Судовим рішенням скасовано рішення ДМС України від 10.03.2020 № 65-20 в частині відмови ОСОБА_2 у визнанні особою, яка потребує додаткового захисту.

Державну міграційну службу України зобов`язано повторно розглянути заяву ОСОБА_2 про визнання особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням висновків суду.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Судове рішення вмотивовано тим, що зважаючи на проведений судом аналіз інформації про країну походження особи, яка шукає притулку, суд прийшов до висновку про наявність у позивача підстав для ініціювання перед відповідачем питання визнання його особою, яка потребує додаткового захисту. Щодо позовної вимоги зобов`язати ДМС України повторно розглянути заяву ОСОБА_2 про визнання біженцем, судом встановлено, що за результатами розгляду відомостей, наведених в анкеті позивача та співбесіди із посадовими особами відповідача, не встановлено об`єктивного підтвердження наявності обґрунтованих побоювань позивача та реальної небезпеки для останнього стати в Афганістані жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, що свідчить про відсутність у заявника умов, передбачених пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», відповідно підстави для задоволення позовних вимог в цій частині - відсутні.

Не погоджуючись із судовим рішенням, в апеляційній скарзі ДМС України, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач зазначає, що заявник не був змушений прибути в Україну або залишитись в Україні внаслідок загрози життю, безпеці чи свободі в країні походження, через побоювання застосування смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, а був керований особистими проблемами (аналіз та доводи пункту 4 цього Висновку).

Посилається на те, що у разі повернення до країни походження, життю, безпеці чи свободі заявника не буде загрожувати смертна кара або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширене насильство в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, тобто заявник не підпадає під перелік підстав, викладених у пункті 13 частини першої ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» для надання додаткового захисту.

Аргументи, наведені контролюючим органом в обґрунтування вимог апеляційної скарги, фактично аналогічні наведеному у відзиві на позов.

Відзив на апеляційну скаргу від позивача не надходив, що не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

За приписами ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги (ч. 1 ст. 308). Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язкової підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 2 ст. 308).

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а судове рішення відповідно до положень ст. 316 КАС України слід залишити без змін, з наступних підстав.

Установлено, що ОСОБА_2 , громадянин Ісламської Республіки Афганістану прибув до України з метою навчання (віза типу D-13) і вперше прямував до України 06.12.2018 з міста Кабул (Афганістан) транзитом через місто Дубай (Об`єднані Арабські Емірати) та місто Стамбул (Туреччина), де перебував 14 годин.

07.12.2018 позивач прилетів авіарейсом з міста Стамбул до міста Харків (Україна). Після прибуття до міста Харкова у 2018 році та до теперішнього часу, позивач працює вантажником в ТРЦ «Барабашово», який знаходиться у місті Харків.

Вперше із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до відділу з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції УСІОБГ ГУ ДМС України в Харківській області позивач звернувся 31.01.2019.

До відділу з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції УСІОБГ ГУ ДМС України в Харківській області до заяви-анкети 31.01.2019 надав оригінал паспорту № Р00743818, виданий 16.01.2018 і дійсний до 16.01.2023, з нотаріально завіреними перекладом на українську мову.

Позивач повідомив, що основною причиною, яка перешкоджає його поверненню до країни громадянської належності, є побоювання за своє життя, а саме: через те, що заявнику загрожує небезпека від представників радикального ісламістського руху Талібан. Одночасно заявник повідомив, що за етнічним походженням є хазарейцем і у зв`язку з цим він був позбавлений своїх законних громадських прав в Афганістані. До того ж, позивач повідомив, що після закінчення навчання в школі, він повернувся до свого рідного села Дариджарф, де зазнав переслідування з боку радикального ісламістського руху Талібан. Позивач пояснив що, представники руху Талібан хотіли, щоб він приєднався до них, проте зі слів заявника, він не хоче цього робити.

Головним управлінням Державної міграційної служби України у Харківській області сформовано повідомлення № 16 від 18.03.2020 про те, що відповідно до ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі рішення Державної міграційної служби України від 10.03.2020 № 65-20 як особі, стосовно якої встановлено відсутність умов передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Погоджуючись з висновком суду першої інстанції, колегія суддів зазначає, що відповідно до частини другої ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною другою статті 2 КАС України визначено, що в справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 14 Загальної декларації прав людини від 10.12.1948, кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах і користуватися цим притулком.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначено Законом України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту від 08.07.2011 № 3671-VI (далі - Закон України № 3671-VI)

Згідно з пунктом 1 частини першої ст. 1 цього Закону біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 частини першої ст. 1 Закону України № 3671-VI установлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Як передбачено у частині п`ятій ст. 5 Закону України № 3671-VI особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Згідно із частиною першою ст. 7 Закону України № 3671-VI оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Частиною одинадцятою ст. 9 Закону України № 3671-VI передбачено, що після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до частини п`ятої ст. 10 Закону України № 3671-VI за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Пункт 42 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця (згідно Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року, що стосуються статусу біженців) Управління Верховного комісару ООН у справах біженців, видання 1992 року (далі «Керівництво») передбачає, що знання умов країни походження прохача - якщо не основна мета, то вельми важливий елемент в оцінці достовірності відомостей, наданих прохачем. Загалом, побоювання прохача повинні вважатися цілком обґрунтованими, якщо він може довести в межах розумного, що його тривале перебування в країні походження стало нестерпним для нього з причин, вказаних у визначенні, чи з тих же причин було б нестерпним, якби він повернувся назад.

Відповідно до пунктів 45 та 66 Керівництва для того, щоб уважитися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Відповідно до пункту 195 Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані, в першу чергу, самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Відповідно до частини першої статті 5 Директиви 2011/95/EU від 13.12.2011 «Про стандарти для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту, єдиного статусу для біженців, або для осіб, які підпадають під додатковий захист, а також змісту цього захисту» обґрунтовані побоювання зазнати переслідування або ризику постраждати від серйозної шкоди можуть ґрунтуватися на подіях, які сталися після виїзду заявника з країни походження.

Суд зазначає, що Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року визначено, що поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Отже, при вирішенні питання щодо визнання або відмови у визнані біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, мають враховуватися усі чотири підстави, наведені вище.

Відповідно до Положень Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара ООН у справах біженців (1992 рік) (далі «УВКБ ООН»), особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками (пункти 45, 66).

Відповідно до статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту (29.04.2004) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Відповідно до пункту 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Пункт 37 Керівництва визначає, що для надання статусу біженця, в першу чергу, важлива оцінка клопотання шукача, а не судження про ситуацію, яка склалася у країні походження.

Відповідно до Позиції Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй (далі «УВКБ ООН») у справах біженців «Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців» (1998) факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Отже, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доведення реалізовується заявником у формі надання правдивих фактів, що стосується його заяви, щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте відповідне рішення. Проте у зв`язку із особливостями ситуації біженців, посадова особа розділяє обов`язок встановлювати чи оцінювати всі факти, які стосуються справи. Це досягається у найбільшій мірі тим, що посадова особа володіє об`єктивною інформацією щодо відповідної країни походження, щодо питань загальновідомого характеру, направляє заявника в процесі наданням ним відповідної інформації та адекватно перевіряє допустимі факти, які можуть бути обґрунтовані.

Отже, у заяві про надання статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби у правдивості своїх фактичних тверджень.

Побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем. При цьому, об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Оцінка таким побоюванням обов`язково повинна була надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку. Факти обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, зі звітів Міністерства закордонних справ України тощо.

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема з пояснень, наданих міграційному органу на співбесіді від 06.02.2019, заявник повідомив, що представники руху Талібан хотіли, щоб заявник приєднався до них, проте заявник не хотів цього робити.

Далі заявник повідомив, що у зв`язку з тим, що до нього та його батьків почали надходити погрози від представників терористичного угрупування Талібан, його батько вирішив з родиною втекти до м. Кабул, але зі слів заявника, представники руху Талібан дізналися, що вони знаходяться м.Кабул, та їм довелося знову переїхати, до Пакистану. Згодом батьки заявника вирішили відправити його до іншої країни, тобто до України.

Крім того в своєму зверненні від 31.01.2019 заявник вказує, що під час навчання та проживання в м. Кабул (Афганістан), з 2006 по 2017 рік, загалом 11 років, заявник неодноразово їздив на канікули до батьків до села Дариджарф (Афганістан), де всього один раз, з далеку бачив представника Талібан. Також в співбесіді від 06.03.2019 повідомив, що за період з 2006 по 2017 рік йому нічого не загрожувало та з ним нічого не траплялося.

Щодо погроз з боку Талібан, то з пояснень заявника в співбесіді від 06.02.2019 слідує, що погрози надходили до його батька і в тому числі листами, а не заявнику особисто, також заявник не зміг пояснити скільки разів надходили погрози, і надати як доказ ці листи.

Відповідно до Позиції УВКБ ООН Про обов`язки та стандарта доказів у біженців 1998 факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Тобто, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Проте заявником не надано жодних доказів та фактів здійснення над ним фізичного насилля чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання що унеможливлювало б його перебування на території країни походження.

Одночасно, в співбесідах від 06.02.2019, заявник повідомляє що, за етнічним походженням є хазареєць, та у зв`язку з цим органи влади Ісламської Держави Афганістан знищують хазарейців (хазара), і позбавляють їх законних громадських прав в Афганістані.

Матеріалами справи встановлено, що заявник 11 років проживав в місті Кабул (Афганістан), де мав змогу отримати освіту, отримати національний паспорт, оформити документи для виїзду за кордон, виїхати та в`їхати до Афганістану після отримання візи в Пакистані. Також в співбесіді від 06.03.2019 заявник повідомив, що під час проживання в місті Кабул він мав змогу отримати медичну допомогу, міг вільно переміщатися по місту, та йому вистачало їжі та води.

Таким чином, аналіз повідомлених заявником відомостей та інформації по країні походження вказує на відсутність дискримінації за етнічною приналежністю, що свідчить про цілеспрямований виїзд, прибуття та перебування заявника в Україні в пошуках кращих умов для життя.

При цьому позивачем в обґрунтування заяви про визнання біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту, не було надано доказів його переслідування за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної етнічної та соціальної групи або політичних переконань, які б дозволяли дійти висновку про наявність підстав вважати позивача біженцем у розумінні Закону України № 3671-VI.

Пояснення позивача про переслідування його рідних чи іншу небезпеку для їх життя викликають сумнів, оскільки позивач зазначив, що добровільно 07.12.2018 покинув країну походження для проходження навчання, і лише 31.01.2019, тобто майже через 2 місяці після приїзду до України звернувся до територіального підрозділу ДМС із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Отже, факт тривалого зволікання із зверненням за міжнародним захистом ставить під сумнів реальність загрози життю позивача та вказує на те, що дані звернення до територіального органу ДМС із заявою про набуття міжнародного захисту обумовлено лише потребою у легалізації на території України.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 23.02.2022 по справі № 520/6067/2020 зазначено, що із обсягу встановлених у цій справі обставин колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанції, що за результатами розгляду відомостей, наведених в анкеті позивача та співбесіди із посадовими особами відповідача, не встановлено об`єктивного підтвердження наявності обґрунтованих побоювань позивача та реальної небезпеки для останнього стати в Афганістані жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, що свідчить про відсутність у заявника умов, передбачених пунктом 1 ч. 1 ст. 1 Закону України № 3671-VI.

Відповідно до приписів ч.5 ст.353 КАС України, висновки і мотиви, з яких скасовані рішення, є обов`язковими для суду першої або апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

Одночасно, Верховний Суд вказав, що суди не перевірили, чи була проведена відповідачем оцінка доводів позивача в аспекті наявності умов для визнання його особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до пункту 13 частини 1 статті 1 Закону України № 3671-VI, у зв`язку з посиланням позивача у анкеті на наявність військових дій на території країни, що розцінюється міжнародною спільнотою як загальнопоширене насилля та порушення прав людини.

Судом досліджено посилання на зібрану та проаналізовану відповідачем та самостійно використану інформацію по країні походження позивача (Афганістан), в аспекті умов, зазначених у пункті 13 частини першої статті 1 Закону України № 3671-VI, внаслідок чого встановлено наступне.

Таліби під керівництвом мулли Омара реорганізувалися і в 2003 році розпочали повстання проти нового уряду Афганістану. Повстанці з Талібану та інших груп перейшли до формату асиметричної війни, шляхом здійснення партизанських рейдів, організації засідок у сільській місцевості, атаками терористів-самогубців на визначені цілі, вбивствами військових та цивільних представників коаліційних сил, а також репресіями проти колабораціоністів. Згодом насильство досягло такого рівня, що до 2007 таліби знову захопили значну частину Афганістану; МССБ у свою чергу відповіли масовим збільшенням військ для боротьби з повстанцями, щоб «розчистити та утримати» села, досягнувши свого піку в 2011 році, коли приблизно 140 000 іноземних військ діяли під командуванням МССБ та США в Афганістані.

З 01.05.2021, після початку масової евакуації сил НАТО, Талібан розпочав широкомасштабний наступ по всій країні, в ході якого вони, практично не зустрічаючи спротиву з боку сил безпеки Ісламської республіки Афганістан, захопили більшу частину країни. 15.08.2021 таліби опанували Кабул. Того ж дня президент Афганістану Ашраф Гані втік з країни; таліби оголосили перемогу і переможне завершення війни. Відновлення правління талібів було підтверджено Сполученими Штатами, і 30 серпня останній американський військовий літак вилетів з Афганістану, припинивши майже 20-річну військову присутність Заходу в країні.

За аналітичними даними проєкту «Витрати війни», війна в Афганістані забрала життя 176 000 осіб; 46 319 мирних жителів, 69 095 військових та поліцейських та щонайменше 52 893 бійців руху опору. За даними ООН, після вторгнення 2001 в Афганістан повернулося понад 5,7 млн колишніх біженців. Проте, після поновлення наступу талібів у 2021 році 2,6 мільйона афганців залишаються біженцями або втекли, переважно до Пакистану та Ірану, а ще 4 мільйони афганців залишаються внутрішньо переміщеними особами всередині країни.

Колегія суддів зазначає, що бажання шукача захисту оформити своє легальне перебування на території України не є беззаперечним доказом відсутності загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження та не є умовою, вичерпний перелік яких наведено у статті 6 Закону України № 3671-VI, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Побоювання особи є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася у її країні. Ситуація у країні походження є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні.

При цьому, побоювання можуть ґрунтуватися не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової, соціальної чи політично групи тощо).

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Оцінка таким побоюванням обов`язково повинна була надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку. Факти обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, зі звітів Міністерства закордонних справ України тощо.

Ситуація в країні походження при визнанні статусу біженця чи особою, яка потребує додаткового захисту є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні.

Вказані висновки узгоджуються із позицією Верховного Суду, яка викладена у постанові від 20.04.2023 по справі № 520/5107/19.

Необхідно зауважити, що в умовах зростаючої інтенсивності триваючого військового конфлікту в Афганістані та нестабільності ситуації в сфері безпеки у країні, загроза небезпеки для життя особи може виникнути як після виїзду з країни походження так і після виїзду особи з третьої безпечної країни, а отже ситуація в країні походження та твердження заявника про існування побоювань переслідувань чи неналежного поводження повинні оцінюватися на момент звернення до органів ДМС в Україні.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що приймаючи оскаржуване рішення, ДМС України не проаналізував належним чином інформацію, повідомлену позивачем у заяві про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, анкеті та протоколах співбесід, а також не врахував поточної та актуальної інформації по ситуації в Афганістані й не спростував можливість загрози життю позивача, його безпеці чи свободі в країні походження в разі повернення. Об`єктивно існують загальновизнані офіційні документи, які підтверджують обґрунтованість побоювань позивача щодо можливості стати жертвою переслідувань в разі повернення до Афганістану, ситуація в якій докорінно змінилась під час його перебування в Україні.

Із врахуванням вищевикладених обставин, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що про наявність підстав для скасування рішення Державної міграційної служби України від 10.03.2020 № 65-20 в частині відмови ОСОБА_2 у визнанні особою, яка потребує додаткового захисту та зобов`язання Державної міграційної служби України повторно розглянути заяву ОСОБА_2 про визнання особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням висновків суду.

Згідно із ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Також, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що належним способом захисту порушених прав позивача буде зобов`язання Державну міграційну службу повторно розглянути заяву позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про те, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим і не підлягає скасуванню, оскільки суд, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, повно і всебічно з`ясовані обставини в адміністративній справі з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, а доводи апеляційної скарги їх не спростовують з наведених вище підстав.

Інші доводи апеляційної скарги та заперечення сторін на висновки колегії суддів не впливають.

При цьому, колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (№ 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (№ 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

У відповідності до ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 292, 293, 308, 310, 313, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України залишити без задоволення, а рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20 вересня 2020 року, - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Л.В. Мельнікова
Судді А.О. Бегунц С.С. Рєзнікова