Справа № 520/6287/22
Суддя: Любчич Л.В.
Дата ухвалення: 2023-10-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Головуючий І інстанції: Бадюков Ю.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2023 р. Справа № 520/6287/22
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді Любчич Л.В.,

Суддів: Присяжнюк О.В. , Спаскіна О.А. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 11.10.2022, майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 11.10.22 по справі № 520/6287/22

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області

про визнання неправомірним рішення та зобов`язання вчинити певні дії.,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі за текстом також - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (далі за текстом також відповідач, ГУ ПФУ в Івано-Франківській області), в якому просив:

- визнати неправомірним рішення ГУ ПФУ в Івано-Франківській області 09.04.2022 № 67 щодо відмови йому у призначенні пенсії за віком;

- зобов`язати ГУ ПФУ в Івано-Франківській області зарахувати періоди роботи з 01.07.1982 по 05.01.1983 у Ширяєвській станції по боротьбі з хворобами тварин та з 01.01.2004 по 25.08.2014 в ОАО «Автодормехбаза» (м. Москва, Російська Федерація) до його страхового стажу;

- зобов`язати ГУ ПФУ в Івано-Франківській області зарахувати заробітну плату за період роботи з 01.09.1996 по 25.08.2014 в ОАО «Автодормехбаза» (м. Москва, Російська Федерація) на підставі довідок № 01, № 02, №03, № 04 від 22 серпня 2014 року до розрахунку розміру пенсії ОСОБА_1 ;

- зобов`язати ГУ ПФУ в Івано-Франківській області призначити йому пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з 18 лютого 2022 року та провести відповідні виплати з урахуванням фактично сплачених сум пенсії.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 11 жовтня 2022 року адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправним рішення ГУ ПФУ в Івано-Франківській області 09.04.2022 № 67 щодо відмови у призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 .

Зобов`язано ГУ ПФУ України в Івано-Франківській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком, з урахуванням висновків, викладених в рішенні суду.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог, позивач оскаржив його в апеляційному порядку, оскільки вважає, що рішення прийняте з порушенням норм матеріального і процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач зазначає про те, що для забезпечення його права на дійсний та ефективний засіб захисту своїх прав та запобігання можливого порушення їх у майбутньому суд першої інстанції мав прийняти рішення про зобов`язання зарахувати період роботи з 01.07.1982 по 05.01.1983 у Ширяєвській станції по боротьбі з хворобами тварин, оскільки позивач вже звертався до відповідача із зазначеним питанням (в межах заяви про призначення пенсії), проте відповідач протиправно не зарахував відповідний період до стажу. Разом з тим, суд першої інстанції визнавши, що дії відповідача щодо незарахування до його стажу періоду роботи з 01.01.2004 по 25.08.2014 у ВАТ «Автодормехбаза» є неправомірними, необґрунтовано не прийняв рішення про зобов`язання зарахувати такий період до стажу роботи позивача. Вважає, що вимога про зобов`язання врахувати заробітну плату за період роботи з 01.09.1996 по 25.08.2014 у ВАТ «Автодормехбаза» (м. Москва, Російська Федерація) на підставі довідок № 01, № 02, № 03, № 04 від 22 серпня 2014 р до розрахунку розміру пенсії не можна вважати передчасною. Вказує, що задоволення позовних вимог у цій справі не є втручанням суду у дискреційні повноваження відповідача, а є обґрунтованим способом захисту порушеного права позивача, оскільки позивач протиправно не зарахував відповідні періоди до стажу, заробітної плати та відмовив у призначенні пенсії за віком.

За результатами апеляційного розгляду позивач просить скасувати оскаржуване рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу позивача, в якому він зазначає, що в частині відмови у задоволенні позовних вимог судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи, рішення ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, з дослідженням усіх доказів та встановленням усіх обставин у справі. Вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим в цій частині, а тому апеляційну скаргу просить залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

У відповіді на відзив на апеляційну скаргу позивач вказує на необґрунтованість доводів відповідача, викладених у відзиві на апеляційну скаргу.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку, оскільки вважає, що рішення прийняте з порушенням норм матеріального права.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач зазначив про неврахування судом першої інстанції того, що обчислення стажу здійснюється згідно із законодавством сторони, на території якої відбувалася трудова діяльність, а довідки про заробітну плату за спірний період не підтверджені первинними документами.

За результатами апеляційного розгляду відповідач просить скасувати оскаржуване рішення суду в частині задоволення позовних вимог та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Позивач правом на подання відзиву на апеляційну скаргу відповідача не скористався.

Відповідно до пункту третього частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Колегія суддів, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, вважає, що апеляційна скарга відповідача не підлягає задоволенню, апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що 23.02.2022 позивач звернувся до ГУ ПФУ в Харківській області за призначенням пенсії за віком, котра була опрацьована за принципом екстериторіальності відповідачем.

Рішенням ГУ ПФУ в Івано-Франківській області від 09 квітня 2022 року № 67 у призначенні пенсії ОСОБА_1 відмовлено.

У вказаному рішенні зазначено, що при розгляді питання про призначення пенсії ОСОБА_1 не враховано період роботи на території Російської Федерації з 01.01.2004 по 25.08.20140 згідно із записами трудової книжки НОМЕР_1 , оскільки даний період не підтверджений компетентними органами Російської Федерації відповідно до угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць СНД в галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року (відсутня інформація про сплату страхових внесків).

З таким рішенням відповідача позивач не погодився та звернувся до суду за захистом своїх прав.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем документально підтверджено період роботи з 01.01.2004 по 25.08.2014 у ВАТ «Автодормехбаза» (м. Москва, Російська Федерація), проте прийняття рішення щодо зарахування вказаних періодів до стажу роботи позивача є виключною компетенцією органів Пенсійного фонду.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про зобов`язання ГУ ПФУ в Івано-Франківській області зарахувати періоди роботи з 01.07.1982 по 05.01.1983 у Ширяєвській станції по боротьбі з хворобами тварин та зобов`язання ГУ ПФУ в Івано-Франківській області зарахувати заробітну плату за період роботи з 01.09.1996 по 25.08.2014 у ВАТ «Автодормехбаза» (м. Москва, Російська Федерація) на підставі довідок № 01, № 02, №03, № 04 від 22 серпня 2014 року до розрахунку розміру пенсії ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов висновку про їх передчасність, оскільки відповідачем фактично не приймалось обґрунтоване та вмотивоване рішення про врахування/неврахування вказаних періодів до страхового стажу та врахування/неврахування заробітної плати.

Надаючи оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, колегія суддів виходить з такого.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Пунктом 6 частини 1 статті 92 Конституції України передбачено, що виключно законами України визначаються основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення, засади регулювання праці і зайнятості, шлюбу, сім`ї, охорони дитинства, материнства, батьківства; виховання, освіти, культури і охорони здоров`я; екологічної безпеки.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України "Про пенсійне забезпечення" (далі за текстом - Закон №1788) громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.

Закон України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 №1058-IV (далі за текстом - Закон № 1058-IV) визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом.

Статтею 8 Закону № 1058-IV закріплено право громадян на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

Так, відповідно до пункту 1 частини першої цієї статті право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Пунктом 1 частини 1 статті 9 Закону № 1058-ІV визначено, що відповідно до цього Закону за рахунок коштів Пенсійного фонду в солідарній системі призначаються у т. ч. пенсія за віком.

Частиною 4 статті 24 Закону № 1058-ІV визначено, що періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Відповідно до ст. 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Відповідно до вимог ст.81 Закону України «Про пенсійне забезпечення» призначення пенсій і оформлення документів для їх виплати здійснюється органами Пенсійного фонду України.

Відповідно до частини 2 ст. 10 Закону України «Про зайнятість населення», права громадян України, які працюють за кордоном, захищаються законодавством України та держави перебування, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з українським законодавством, ратифіковані парламентом міжнародні договори з питань соціального забезпечення, є частиною законодавства про пенсійне забезпечення в Україні.

Відповідно до частин другої та третьої статті 6 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав в галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року для встановлення права на пенсію, в тому числі пенсій на пільгових умовах і за вислугу років, громадянам держав-учасниць Угоди зараховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР за час до вступу в дію цієї Угоди. Обчислення пенсій здійснюється виходячи із заробітної плати (доходу) за періоди роботи, які зараховуються до трудового стажу.

Згідно з частинами другою та третьою статті 6 Угоди між Урядом України і Урядом Російської Федерації про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і Росії, які працюють за межами кордонів своїх країн, від 14 січня 1993 року трудовий стаж, включаючи стаж, який обчислюється у пільговому порядку, і стаж роботи за спеціальністю, набутий у зв`язку з трудовою діяльністю на територіях обох Сторін, взаємно визначається Сторонами. Обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством Сторони, на території якої відбувалась трудова діяльність.

Частиною другою статті 4 Угоди про співробітництво в галузі трудової міграції та соціального захисту трудящих-мігрантів від 15 квітня 1994 року, ратифікованої Законом України від 11 липня 1995 року № 290/95-ВР, трудовий стаж, стаж на пільгових підставах і за спеціальністю, взаємно визнається Сторонами.

Згідно з статтею 2 Федерального Закону Російської Федерації від 17 грудня 2001 року № 173-ФЗ «Про трудові пенсії в Російській Федерації», який застосовувався до 01 січня 2015 року, страховий стаж - стаж, що враховується при визначенні права на трудову пенсію, сумарна тривалість періодів роботи та (або) іншої діяльності, протягом якої сплачувались страхові внески до Пенсійного Фонду Російської Федерації, а також інші періоди, що зараховуються до страхового стажу.

Відповідно до частини першої статті 10 Федерального Закону Російської Федерації від 17 грудня 2001 року № 173-ФЗ «Про трудові пенсії в Російській Федерації» до страхового стажу включаються періоди роботи та (або) іншої діяльності, які виконувались на території Російської Федерації особами, вказаними в частині першій статті 3 даного Федерального закону, за умови, що за ці періоди сплачувались страхові внески до Пенсійного Фонду Російської Федерації.

При підрахунку страхового стажу періоди, що передбачені статтями 11 та 12 даного Федерального закону, до реєстрації громадянина як застрахованої особи відповідно до Федерального закону від 1 квітня 1996 року № 27-ФЗ «Про індивідуальний (персоніфікований) облік в системі обов`язкового пенсійного страхування» підтверджуються на підставі відомостей індивідуального (персоніфікованого) обліку за вказаний період та (або) документів, що видаються роботодавцями або відповідними державними (муніципальними) органами в порядку, який встановлений законодавством Російської Федерації (частина перша статті 13 Федерального Закону Російської Федерації від 17 грудня 2001 року № 173-ФЗ «Про трудові пенсії в Російській Федерації»).

Згідно з частиною другою статті 13 Федерального Закону Російської Федерації від 17 грудня 2001 року № 173-ФЗ «Про трудові пенсії в Російській Федерації» при підрахунку страхового стажу періоди, що передбачені статтями 11 та 12 даного Федерального закону, після реєстрації громадянина як застрахованої особи відповідно до Федерального закону від 1 квітня 1996 року № 27-ФЗ «Про індивідуальний (персоніфікований) облік в системі обов`язкового пенсійного страхування» підтверджуються на підставі відомостей індивідуального (персоніфікованого) обліку.

Отже, страховий стаж за період роботи позивача з 01.01.2004 по 25.08.2014 відповідно до законодавства Російської Федерації має бути підтверджений на підставі відомостей індивідуального (персоніфікованого) обліку за вказаний період та (або) документів, що видаються роботодавцями або відповідними державними (муніципальними) органами в порядку, який встановлений законодавством Російської Федерації. При цьому, обов`язковою умовою для включення зазначеного періоду роботи, яка виконувалась на території Російської Федерації, до страхового стажу є сплата страхових внесків до Пенсійного Фонду Російської Федерації за цей період.

Згідно з вимогами ст.82 Закону України «Про пенсійне забезпечення» документи про призначення пенсій розглядаються органом, що призначає пенсії не пізніше 10 днів з дня їх надходження.

Повідомлення про відмову в призначенні пенсії із зазначенням причин відмови та порядку оскарження орган, що призначає пенсії, видає або надсилає підприємству, організації або заявникові не пізніше 5 днів після винесення відповідного рішення.

Стаття 83 Закону України «Про пенсійне забезпечення» передбачає, що пенсії призначаються з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсії призначаються з більш раннього строку, зокрема, пенсії за віком та по інвалідності призначаються з дня досягнення пенсійного віку або відповідно встановлення інвалідності органами медико-соціальної експертизи, якщо звернення за пенсією надійшло не пізніше 3 місяців з дня досягнення пенсійного віку або встановлення інвалідності.

Згідно зі ст.44 Закону №1058-IV заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Заява про призначення пенсії за віком може бути подана застрахованою особою не раніше ніж за місяць до досягнення пенсійного віку.

Органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію. На такі перевірки не поширюється дія положень законодавства про здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності.

З аналізу вищевказаних правових норм вбачається, що у разі звернення особи до пенсійного органу із заявою про призначення пенсії, останній зобов`язаний перевірити правильність оформлення заяви, розглянути подану заяву із документами та прийняти відповідне рішення щодо призначення (перерахунку) або про відмову в призначенні (перерахунку) пенсії.

Документи, необхідні для призначення пенсії, визначені Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 за № 22-1 (із змінами).

За приписами статті 62 Закону № 1788-XII та підпункту 4 пункту 4.2 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого Постановою Правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року №22-1, при прийманні документів орган, що призначає пенсію: 1) перевіряє правильність оформлення заяви, відповідність викладених у ній відомостей про особу даним паспорта та документам про стаж; 2) перевіряє зміст і належне оформлення наданих документів; 3) перевіряє копії відповідних документів, фіксує й засвідчує виявлені розбіжності (невідповідності).

Орган, що призначає пенсію, має право вимагати від підприємств, установ та організацій, фізичних осіб дооформлення у тримісячний строк з дня подання заяви прийнятих і подання додаткових документів, передбачених законодавством, а також перевіряти обґрунтованість їх видачі.

Як убачається з матеріалів справи, рішенням ГУ ПФУ в Івано-Франківській області від 09 квітня 2022 року № 67 у призначенні пенсії ОСОБА_1 відмовлено з підстав неврахування періоду роботи позивача в Російській Федерації з 01.01.2004 по 25.08.2014, оскільки відсутня інформація про сплату страхових внесків.

Проте колегія суддів зазначає, що позивачем до матеріалів справи надано довідки ВАТ «Автодормехбаза» Північно-Східного адміністративного округу від 22.08.2014 за №1, №2, №3, №4.

Вказані довідки містять інформацію про заробітну плату позивача за період з 01.01.2004 по 25.08.2014 у ВАТ «Автодормехбаза» Північно-Східного адміністративного округу.

Також зазначені довідки містять інформацію про те, що за виплатами у період по 31.12.2009 сплачено єдиний соціальний податок до органів міністерства податків та зборів за встановленими ставками; за виплатами у період з 01.01.2010 сплачені страхові внески у Пенсійний фонд РФ за встановленим ставками.

Підставою для видачі довідок вказано особові рахунки.

Довідки надавалися відповідачу разом із заявою про призначення пенсії.

Враховуючи надані документи, колегія суддів вважає, що відповідачем неправомірно не зараховано період роботи позивача з 01.01.2004 по 25.08.2014 у ВАТ «Автодормехбаза» Північно-Східного адміністративного округу до страхового стажу.

З огляду на встановлені обставини справи, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що рішення ГУ ПФУ в Івано-Франківській області 09.04.2022 № 67 щодо відмови у призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 є протиправним.

Доводи апелянта-відповідача, з урахуванням вище зазначеного, колегія суддів вважає необґрунтованими та такими, що не спростовують правомірності висновків суду першої інстанції в цій частині.

Проте, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції помилково прийшов до висновку про необхідність зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача щодо зарахування до страхового стажу період роботи з 01.01.2004 по 25.08.2014 у ВАТ «Автодормехбаза», оскільки орган Пенсійного фонду з даного питання висловив свою позицію, то належним способом захисту порушеного права буде зобов`язання відповідача зарахувати даний період до страхового стажу позивача. У зв`язку з чим рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає скасуванню.

Щодо посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції не звернув уваги на не зарахування до страхового стажу періоду роботи з 01.07.1982 по 05.01.1983 у Ширяєвській станції по боротьбі з хворобами тварин колегія суддів зазначає.

З рішення ГУ ПФУ в Івано-Франківській області від 09.04.2022 про відмову в призначенні пенсії вбачається, що за результатами розгляду доданих до заяви документів до страхового стажу ОСОБА_1 не враховано лише період роботи з 01.01.2004 по 25.08.2014 у ВАТ «Автодормехбаза». Посилання на не зарахування до страхового стажу період роботи з 01.07.1982 по 05.01.1983 у Ширяєвській станції по боротьбі з хворобами тварин оскаржуване рішення відповідача не містить. Тобто, під час судового розгляду не встановлено порушеного права позивача щодо не зарахування до страхового стажу періоду роботи у Ширяєвській станції по боротьбі з хворобами тварин.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позову в частині зобов`язання відповідача зарахувати до страхового стажу періоду роботи з 01.07.1982 по 05.01.1983 оскільки відповідачем з даного питання рішення не приймалося.

Посилання позивача в апеляційній скарзі на можливе порушення права у майбутньому на зарахування періоду роботи з 01.07.1982 по 05.01.1983 у Ширяєвській станції по боротьбі з хворобами тварин колегія суддів вважає необґрунтованим, оскільки судовому захисту підлягає порушене право.

Звертаючись до суду з позовом позивач просив визнати неправомірним рішення ГУ ПФУ в Івано-Франківській області 09.04.2022 № 67 щодо відмови йому у призначенні пенсії за віком. В той же час, з вимоги про скасування даного рішення ГУ ПФУ в Івано-Франківській області позов не містить.

Частиною 2 статті 9 КАС України передбачено право суду вийти за межі позовних вимог.

Обираючи належний та ефективний спосіб захисту порушеного права позивача, з огляду на встановлені під час судового розгляду обставини справи, колегія суддів, з урахуванням положень ч. 2 ст. 9 КАС України, вважає за наявність підстав для скасування оскаржуваного рішення ГУ ПФУ в Івано-Франківській області 09.04.2022 № 67 щодо відмови у призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 .

Крім того, колегія суддів зазначає, що на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, які зазначені у його трудовій книжці. Працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питання призначення пенсії за віком.

Колегія суддів наголошує, що відповідно до статті 2 КАС України метою адміністративного судочинства є ефективний захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Ця мета перекликається зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Відповідно до неї кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Європейський суд з прав людини у своїх численних рішеннях сформував сталу практику оцінки ефективності засобу юридичного захисту. Засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Навіть якщо якийсь окремий засіб юридичного захисту сам по собі не задовольняє вимоги статті 13, задоволення її вимог може забезпечуватися за допомогою сукупності засобів юридичного захисту, передбачених національним законодавством (рішення у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України", №40450/04, пункт 64).

Засіб юридичного захисту має бути «ефективним» в теорії права та на практиці, зокрема, в тому сенсі, що можливість його використання не може бути невиправдано ускладнена діями або бездіяльністю органів влади держави-відповідача (рішення у справі «Аксой проти Туреччини» (Aksoy v. Turkey), №21987/93, пункт 95).

При оцінці ефективності необхідно враховувати не тільки формальні засоби правового захисту, а й загальний правовий і політичний контекст, в якому вони діють, й особисті обставини заявника (рішення у справі «Джорджевич проти Хорватії» (Djordjevic v Croatia), № 41526/10, пункт 101; рішення у справі «Ван Остервійк проти Бельгії» (Van Oosterwijck v Belgium), №7654/76 пункти 36-40). Отже, ефективність засобу захисту оцінюється не абстрактно, а з урахуванням обставин конкретної справи та ситуації, в якій опинився позивач після порушення.

Відповідно до частини першої статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. При цьому, за своєю суттю правосуддя визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Питання ефективності правового захисту аналізувалося у рішеннях українських судів. Зокрема, у постанові від 16 вересня 2015 року у справі №21-1465а15 Верховний Суд України дійшов висновку, що рішення суду, у випадку задоволення позову, має бути таким, яке б гарантувало дотримання і захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечувало його виконання та унеможливлювало необхідність наступних звернень до суду. Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Верховний Суд у своїй практиці неодноразово посилався на те, що «ефективний засіб правового захисту» повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації - не відповідає положенням Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №705/552/15-а, постанови Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі №826/14016/16, від 11 лютого 2019 року у справі №2а-204/12).

Враховуючи наведене, колегія суддів зазначає, що порушеному праву позивача кореспондує обов`язок відповідача прийняти законне рішення і єдиним правильним, за даних обставин, способом захисту порушеного права позивача, є зобов`язання відповідача зарахувати період роботи позивача з 01.01.2004 по 25.08.2014 в ВАТ «Автодормехбаза» (м. Москва, Російська Федерація) до страхового стажу ОСОБА_1 .

Суд першої інстанції дійшов помилкових висновків про відмову у задоволенні позовних вимог в цій частині.

Доводи апелянта-позивача щодо неефективності обраного способу захисту прав та відмові в задоволенні позовної вимоги про зобов`язання ГУ ПФУ в Івано-Франківській області зарахувати заробітну плату за період роботи з 01.09.1996 по 25.08.2014 у ВАТ «Автодормехбаза» (м. Москва, Російська Федерація) на підставі довідок № 01, № 02, №03, № 04 від 22 серпня 2014 року до розрахунку розміру пенсії ОСОБА_1 , колегія суддів колегія суддів вважає необгрунтованими та погоджується з висновком суду першої інстанції, що така вимога є передчасною, оскільки відповідачем фактично не приймалось обґрунтоване та вмотивоване рішення про врахування/неврахування заробітної плати за даними довідками.

Щодо вимоги апелянта-позивача в частині неправомірної відмови в задоволенні позовних вимог про призначення йому пенсії за віком відповідно до Закону №1058-IV з 18 лютого 2022 року та провести відповідні виплати з урахуванням фактично сплачених сум пенсії, колегія суддів зазначає таке.

Право особи на одержання пенсії установлюється на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх документів органом, що призначає пенсію, які підлягають перевірці в силу п.4.2 Порядку № 22-1.

Питання призначення, перерахунку та виплати пенсії належить до дискреційних повноважень відповідачів за наслідками розгляду поданих особою заяви і документів та з дотриманням встановленої процедури.

Як випливає зі змісту Рекомендації № R (80) 2 Щодо здійснення дискреційних повноважень адміністративними органами, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке надає певний адміністративному органу ступінь свободи під час прийняття рішення, таким чином даючи йому змогу вибрати з кількох юридично допустимих рішень те, яке буде найбільш прийнятним.

Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного судочинства завжди є контроль легальності. Перевірка доцільності переступає компетенцію адміністративного суду і виходить за межі завдання адміністративного судочинства.

Отже, під дискреційним повноваженням суд розуміє таке повноваження, яке надає певний ступінь свободи адміністративному органу при прийнятті рішення, тобто, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибрати один з кількох варіантів рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає правомірними висновки суду першої інстанції про неможливість втручання в дискреційні повноваження відповідача щодо призначення пенсії та відсутності підстав для задоволення позовних вимог в частині зобов`язання ГУ ПФУ в Івано-Франківській області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком відповідно до Закону №1058-IV з 18 лютого 2022 року та провести відповідні виплати з урахуванням фактично сплачених сум пенсії.

Ухвалюючи дане судове рішення колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення Серявін та інші проти України) та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини по справі Серявін та інші проти України(п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вище зазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору по даній справі, колегія суддів дійшла до висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

Згідно із приписами пункту другого частини першої статті 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

За статтею 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Оскільки рішення суду першої інстанції ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, та неправильним застосуванням норм матеріального і процесуального права, що призвело до частково неправильного вирішення справи, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для скасування рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про зобов`язання ГУ ПФУ в Івано-Франківській області зарахувати період роботи з 01.01.2004 по 25.08.2014 у ВАТ «Автодормехбаза» (м. Москва, Російська Федерація) до страхового стажу ОСОБА_1 з прийняттям нового судового рішення про задоволення позовних вимог у цій частині та скасування рішення ГУ ПФУ в Івано-Франківській області від 09.04.2022 № 67 щодо відмови у призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 .

В іншій частині оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін.

Ураховуючи положення статті 139 КАС України, підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 311, 315, 317, 321 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 11 жовтня 2022 року по справі № 520/6287/22 скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області зарахувати період роботи з 01.01.2004 по 25.08.2014 у Відкритому акціонерному товаристві «Автодормехбаза» (м. Москва, Російська Федерація) до страхового стажу ОСОБА_1 .

Прийняти постанову, якою в цій частині задовольнити позовні вимоги. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області зарахувати період роботи з 01.01.2004 по 25.08.2014 у Відкритому акціонерному товаристві «Автодормехбаза» (м. Москва, Російська Федерація) до страхового стажу ОСОБА_1 при вирішенні питання за його заявою від 23 лютого 2022 року про призначення пенсії за віком.

Скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області 09.04.2022 № 67 щодо відмови у призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 .

В іншій частині рішення Харківського окружного адміністративного суду від 11 жовтня 2022 року по справі №520/6287/22 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя-доповідач Л.В. Любчич
Судді О.В. Присяжнюк О.А. Спаскін