Справа № 620/2236/23
Суддя: Оксененко Олег Миколайович
Дата ухвалення: 2023-10-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 620/2236/23 Суддя (судді) першої інстанції: Житняк Л.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2023 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Оксененка О.М.,

суддів: Аліменка В.О.,

Мельничука В.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 04 травня 2023 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Чернігівського окружного адміністративного суду з позовом ІНФОРМАЦІЯ_1, в якому просив:

- визнати протиправними дії відповідача по призову позивача, не військовозобов`язаного на військову службу під час мобілізації, яка оголошена з 24.02.2022 Указом Президента України від 24.02.2022 №69/2022, у відповідності до абзацу 12 частини першої статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»;

- зобов`язати відповідача надати відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації;

- виключити старшого солдата, який займає посаду стрільця на підставі наказу від 28.09.2022 №217 зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 .

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що він взагалі не підлягає мобілізації, як інвалід та як близький родич загиблого під час воєнного стану.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 04 травня 2023 року у задоволенні позовних вимог - відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати вказане судове рішення та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги - задовольнити.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що він добровільно за власною згодою став на захист міста Чернігова у складі територіальної оборони, а доказів того, що здійнювався призов позивача відповідачем до суду надано не було, що свідчить про обгрунтованість позовних вимог.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідачем зазначено про те, що процес відстрочки не є автоматичним та передбачає вчинення від особи активних дій, тому враховуючи, що зарахування до сил територіальної оборони ЗСУ відбулось за власною згодою позивача, відтак підстави для задоволення пдозовних вимог - відсутні.

Згідно п.3 частини першої ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) також у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач є інвалідом 3 групи загального захворювання з ураженням опорно-рухового апарату, що підтверджується довідкою до акту огляду МСЕК серії 12 ААВ №371872, якому протипоказана важка фізична праця.

Згідно з копією військового квитка серії НОМЕР_2 призовною комісією ІНФОРМАЦІЯ_1 22.01.2004 ОСОБА_1 зарахований в запас абз. 2 частини першої статті 18 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу».

З 25.02.2023 по 25.04.2023, на підставі Указу Президента України від 24.02.2022 №69/2022, проходив службу у військовій частині НОМЕР_3 поза штатом, про що міститься запис у військовому квитку (розділ 17).

21 травня 2022 року позивач склав присягу та згідно записів військово квитка з 26.04.2022 по 27.09.2022 проходив службу у військовій частині НОМЕР_4 на посаді старшого стрільця.

На підставі наказу від 28.09.2022 №217 ОСОБА_1 зарахований до списків військової частини НОМЕР_1 , в якій на даний час проходить службу.

У той же час, у період проходження військової служби позивач декілька разів проходив лікування, що підтверджується виписним епікризом №1876, випискою із медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого, виписним епікризом №12007 та №65 (а.с.14, 15, 19, 20).

З медичної характеристики позивача вбачається, що він звертався до медичного пункту військової частини НОМЕР_1 зі скаргами на самопочуття та здоров`я, внаслідок чого заступником командира військової частини НОМЕР_1 зроблено висновок про направлення позивача на медичний огляд ВЛК з метою визначення придатності до проходження подальшої військової служби.

Аналогічний висновок міститься і у службовій характеристиці для проведення медичного огляду військово-лікарською комісією.

Начальником травматологічного відділення майором м/с ОСОБА_2 зроблено висновок про обмежену придатність позивача до військової служби на підставі ст.64 Б графи ІІ Розкладу хвороб.

ОСОБА_1 за довідкою військово-лікарської комісії на підставі ст.64 Б графи ІІ Розкладу хвороб визнаний обмежено придатним до служби. Протипоказана служба у високомобільних десантних військах, плавскладі, морській піхоті, спец спорудах. Придатний до служби в частинах (підрозділах) забезпечення, військових комісаріатах, установах, організаціях, навчальних закладах.

Враховуючи все вищенаведене, а також втрату брата під час захисту міста Чернігова від вогнепального поранення, про що свідчить витяг з протоколу ВЛК від 16.08.2022, та одиноку мати, яка залишилась без підтримки і опіки, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що у спірних правовідносинах відповідач діяв у межах повноважень, та у спосіб, що передбачений чинним законодавством, що свідчить про необгрунтованість позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України передбачено, що Президент України приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.

Так, у відповідності до Указу Президента України №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» постановлено ввести в Україні воєнний стан.

У свою чергу, Закон України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» №3543-XII (далі- Закон №3543-XII) закріплює правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, визначає засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності (далі - підприємства, установи і організації), повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів.

За правилами статті 1 вищезазначеного Закону мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, в Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

Згідно частини другої статті 4 Закону №3543-XII загальна мобілізація проводиться одночасно на всій території України і стосується національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту, підприємств, установ і організацій.

У відповідності до частин п`ятої та шостої статті 4 Закону №3543-XII передбачено, що вид, обсяги, порядок і строк проведення мобілізації визначаються Президентом України в рішенні про її проведення. Рішення про проведення відкритої мобілізації має бути негайно оголошене через засоби масової інформації.

Статтею 22 Закону №3543-XII встановлені обов`язки громадян щодо мобілізаційної підготовки та мобілізації.

Так, згідно абзацу першого частини першої вищевказаної статті громадяни зобов`язані, зокрема з`являтися за викликом до територіального центру комплектування та соціальної підтримки (військовозобов`язані, резервісти Служби безпеки України - за викликом Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України, військовозобов`язані, резервісти Служби зовнішньої розвідки України - за викликом Служби зовнішньої розвідки України) для взяття на військовий облік військовозобов`язаних чи резервістів, визначення їх призначення на особливий період.

Частиною третьої статті 22 Закону №3543-XII встановлено, що під час мобілізації громадяни зобов`язані з`явитися до військових частин або на збірні пункти територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строки, зазначені в отриманих ними документах (мобілізаційних розпорядженнях, повістках керівників територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки), або у строки, визначені командирами військових частин (військовозобов`язані, резервісти Служби безпеки України - за викликом керівників органів, в яких вони перебувають на військовому обліку, військовозобов`язані, резервісти Служби зовнішньої розвідки України - за викликом керівників відповідних підрозділів Служби зовнішньої розвідки України, військовозобов`язані Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - за викликом керівників відповідних органів управління центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері цивільного захисту).

Частиною п`ятою статті 22 вищевказаного Закону передбачено, що призов громадян на військову службу під час мобілізації або залучення їх до виконання обов`язків за посадами, передбаченими штатами воєнного часу, здійснюють територіальні центри комплектування та соціальної підтримки за сприяння місцевих органів виконавчої влади або командири військових частин (військовозобов`язаних, резервістів Служби безпеки України - Центральне управління або регіональні органи Служби безпеки України, військовозобов`язаних, резервістів Служби зовнішньої розвідки України - відповідний підрозділ Служби зовнішньої розвідки України, військовозобов`язаних Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - відповідні органи управління центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері цивільного захисту).

Статтею 23 Закону №3543-XII встановлена відстрочка від призову на військову службу під час мобілізації.

Зокрема, положеннями статті 23 вказаного Закону встановлено, що не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані, зокрема визнані відповідно до висновку військово-лікарської комісії тимчасово непридатними до військової служби за станом здоров`я на термін до шести місяців (з наступним проходженням військово-лікарської комісії).

З аналізу вищевикладених норм вбачається, що чинним законодавством було встановлено обов`язки громадян щодо мобілізаційної підготовки та мобілізації, у той же час не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані: зокрема визнані відповідно до висновку військово-лікарської комісії тимчасово непридатними до військової служби за станом здоров`я на термін до шести місяців (з наступним проходженням військово-лікарської комісії).

Як свідчать матеріали справи, згідно військового квитка, позивач з 22.01.2004 визнаний непридатним до військової служби із зняттям з військового обліку за гр.І ст.86а Розкладу хвороб і знятий з військового обліку.

При цьому, згідно з записів даного військового квитка позивач з 25.02.2023 по 25.04.2023 проходив службу у військовій частині НОМЕР_3 - поза штатом у складі сил ТРО.

Відповідно до Закону України від 16.07.2021 №1702-IX «Про основи національного спротиву» (надалі - Закон №1702-IX) (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) цей Закон визначає правові та організаційні засади національного спротиву, основи його підготовки та ведення, завдання і повноваження сил безпеки та сил оборони та інших визначених цим Законом суб`єктів з питань підготовки і ведення національного спротиву.

За визначенням, наведеним у цьому Законі терміни вживаються в такому значенні: доброволець Сил територіальної оборони Збройних Сил України - громадянин України або іноземець чи особа без громадянства, який перебуває в Україні на законних підставах впродовж останніх п`яти років та на добровільній основі зарахований до проходження служби у складі добровольчого формування Сил територіальної оборони Збройних Сил України.

У силу вимог статті 3 Закону № 1702-IX складовими національного спротиву є територіальна оборона, рух опору та підготовка громадян України до національного спротиву. Метою національного спротиву є підвищення обороноздатності держави, надання обороні України всеохоплюючого характеру, сприяння забезпеченню готовності громадян України до національного спротиву.

Статтею 4 Закону №1702-ІХ закріплено, що територіальна оборона ґрунтується на принципах територіальності, масовості, мінімального часу на розгортання та приведення підрозділів територіальної оборони у готовність до дій, єдиноначальності, централізації управління та децентралізації і контрольованої автономності застосування сил і засобів територіальної оборони, активності, рішучості та безперервності ведення територіальної оборони, наполегливості у досягненні мети територіальної оборони, узгодженого, спільного застосування сил і засобів, залучених до ведення територіальної оборони, безперервності взаємодії сил і засобів територіальної оборони, всебічного врахування і повного використання моральних та психологічних факторів.

Територіальна оборона складається з військової, цивільної та військово-цивільної складових.

Військова складова територіальної оборони включає органи військового управління, військові частини Сил територіальної оборони Збройних Сил України, інші сили і засоби сил безпеки та сил оборони, які залучаються до виконання завдань територіальної оборони.

Військово-цивільна складова територіальної оборони включає штаби зон (районів) територіальної оборони та добровольчі формування територіальних громад, які залучаються до територіальної оборони.

В основу побудови територіальної оборони закладається територіально-зональний принцип з урахуванням військово-адміністративного поділу території України.

З аналізу вищевикладених норм вбачається, що під час воєнного стану до проходження служби у складі добровольчого формування Сил територіальної оборони Збройних Сил України, можуть бути зараховані особи виключно за власною згодою.

Як свідчать матеріали справи, позивач добровільно за власною згодою став на захист міста Чернігова у складі ТРО, у свою чергу відповідачем зазначеного факту спростовано не було.

Доказів того, що призов позивача здійнювався відповідачем суду не надано, як і не надано доказів того, що зарахуванням до Сил ТРО відбувалось без його згоди.

При цьому, наявність у позивача інвалідності не суперечить положенням Закону №1702-IX, враховуючи, що зарахування до сил ТРО відбувається у відповідності до Указу Президента України від 24.02.2022 №69/2022 добровільно за власною згодою.

У той же час, колегія суддів враховує, що Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо звільнення від військової служби осіб з інвалідністю та осіб, які доглядають за особами з інвалідністю і хворими дітьми» від 15.03.2022 №2122-IX (надалі - Закон №2122-IX) викладено пункт 3 частини першої статті 23 Закону №3543-XII з 21.03.2022 у новій редакції наступного змісту: «не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані: визнані в установленому порядку особами з інвалідністю або відповідно до висновку військово-лікарської комісії тимчасово непридатними до військової служби за станом здоров`я на термін до шести місяців (з наступним проходженням військово-лікарської комісії)».

Відтак, враховуючи викладене, на час проходження позивача у період з 26.04.2022 по 27.09.2022 у військовій частині НОМЕР_4 на посаді старшого стрільця та з 28.09.2022 у військовій частині НОМЕР_1 , підстави для визнання протиправними дії відповідача по призову позивача на військову службу під час мобілізації, яка оголошена з 24.02.2022 Указом Президента України від 24.02.2022 №69/2022, у відповідності до абзацу 12 частини першої статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» - відсутні.

При цьому, позовні вимоги про зобов`язання відповідача надати відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації, є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки на даний час позивач є діючим військовослужбовцем, тому для надання йому відповідної відстрочки останнього спочатку має бути звільнено з військової служби, а у подальшому така особа має подати до територіального центру комплектування та соціальної підтримки відповідні документи, що свідчать про наявність підстав для такої відстрочки.

Щодо позовних вимог виключити старшого солдата, який займає посаду стрільця на підставі наказу від 28.09.2022 №217 зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 колегія суддів зазначає наступне.

Закон України «Про військову службу і військовий обов`язок» (далі Закон №2232-XII) здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.

Частинами п`ятою та сьомою статті 1 вищевказаного Закону передбачено, що від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом. Виконання військового обов`язку громадянами України забезпечують державні органи, органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до законів України військові формування, підприємства, установи та організації незалежно від підпорядкування і форм власності в межах їх повноважень, передбачених законом, та районні (об`єднані районні), міські (районні у містах, об`єднані міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва та Севастополя (далі - територіальні центри комплектування та соціальної підтримки).

Пунктом 6 статті 2 Закону №2232-XII передбачені наступні види військової служби: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів); військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.

При цьому, підстави звільнення з військової служби передбачені статтею 26 Закону №2232-XII.

Відповідно до пп. «б» «г» п.2 частини четвертої статті 26 Закону №2232-XII військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби, під час воєнного стану, на підставах:

- за станом здоров`я - на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби з виключенням з військового обліку;

- через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу): у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я; у зв`язку з наявністю дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю та/або одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи; у зв`язку з необхідністю здійснення опіки над особою з інвалідністю, визнаною судом недієздатною; у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю I групи; у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю II групи або за особою, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд.

Пунктом 233 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008 (далі - Положення №1153/2008) передбачено, що військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення.

У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

Абзацом 2 пункту 14.10 Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі - Інструкція) визначено, що звільнення з військової служби через сімейні обставини або інші поважні причини здійснюється за наявності оригіналів документів, що підтверджують таку підставу звільнення.

Згідно з пунктом 225 Положення №1153, звільнення з військової служби військовослужбовців на підставах, передбачених частинами шостою та сьомою статті 26 Закону України від 25.03.1992 №2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу», здійснюється у військових званнях до старшого солдата включно - командирами полків, бригад та посадовими особами, які мають рівні або вищі з ними права щодо видання наказів по особовому складу.

Отже, чинним законодавством України передбачені підстави для звільнення з військової служби військовослужбовців, призваних на військову службу під час мобілізації, втім такі підстави мають бути підтверджені наданими військовослужбовцем відповідними документами.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 22.03.2012 року по справі «Konstantin Markin v. Russia» (заява N 30078/06), Європейський суд з прав людини вказував, що держава може встановлювати певні обмеження прав військовослужбовців, якщо існує реальна загроза боєздатності збройних сил, оскільки належне функціонування армії навряд чи можливо уявити без правових норм, покликаних попереджати її підрив військовослужбовцями. Суд, однак, уточнив, що національні органи влади не можуть посилатися на такі норми для позбавлення сенсу здійснення окремими членами збройних сил свого права на повагу їхнього сімейного або особистого життя, яке може бути застосовано до військовослужбовців в такій же мірі, як і до інших осіб, які перебувають під юрисдикцією держави.

З огляду на вказане, позивач має звернутися з відповідним рапортом та копіями документів до командира військової частини (бригади) НОМЕР_1 , в якій він проходить на даний час військову службу, чого здійснено не було, тому підстави для задоволення вказаних вимог - також відсутні.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що позивачем не було визначено військову частину НОМЕР_1 як другого відповідача, тобто позовні вимоги в цій частині заявлено та вирішено до неналежної особи, яка має відповідати за даним позовом.

Так, положення частини третьої статті 48 КАС України передбачають, що якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до ухвалення рішення у справі за згодою позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі, якщо це не потягне за собою зміни підсудності адміністративної справи. Суд має право за клопотанням позивача до ухвалення рішення у справі залучити до участі у ній співвідповідача.

Якщо позивач не згоден на заміну відповідача іншою особою, суд може залучити цю особу як другого відповідача. У разі відмови у задоволенні позову до такого відповідача понесені позивачем витрати відносяться на рахунок держави (частина четверта статті 48 КАС України).

Отже, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

У даному випадку, з матеріалів справи не вбачається, що позивачем або іншою стороною у справі не було заявлено клопотання про залучення другого відповідача, а суд у свою чергу позбавлений можливості здійснити зазначене без згоди на це позивача.

При цьому, суд апеляційної інстанції, переглядаючи рішення суду першої інстанції в порядку апеляційного провадження, позбавлений можливості в межах наданої йому Кодексом адміністративного судочинства України компетенції виправити такий недолік та розглянути вказану справу по суті, оскільки частиною сьомою статті 48 вказаного Кодексу визначено, що заміна відповідача допускається до ухвалення рішення судом першої інстанції. Іншого процесуальним законодавством не передбачено.

Такий висновок суду узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 26 грудня 2019 року у справі №724/716/16, від 17 червня 2020 року у справі №127/6881/17 та від 17 вересня 2020 року у справі №742/2298/17.

Тобто, можливість заміни неналежного відповідача або залучення другого співвідповідача може здійснюватися виключно під час розгляду справи в суді першої інстанції.

У той же час, колегія суддів зауважує, що відмова у задоволенні адміністративного позову, заявленого до неналежного відповідача, враховуючи неможливість його заміни на стадії перегляду судового рішення в апеляційному порядку, не позбавляє позивача права на повторне звернення до суду з тим самим позовом, проте, вже до належного відповідача.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.

Інші доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки не спростовують докази, досліджені та перевірені в суді першої інстанції та не впливають на висновки суду, викладені в оскаржуваному рішенні.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, і доводи апелянта, викладені у скарзі, не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, які могли б призвести до неправильного вирішення справи.

Отже при ухваленні оскаржуваної постанови судом першої інстанції було дотримано всіх вимог законодавства, а тому відсутні підстави для її скасування.

За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242, 250, 308, 310, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 04 травня 2023 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та не підлягає касаційному оскарженню, відповідно до п. 2 частини п`ятої ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя О.М. Оксененко

Судді В.О. Аліменко

В.П. Мельничук