Справа № 755/11676/23
Суддя: Коваленко І. В.
Дата ухвалення: 2023-10-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №:755/11676/23

Провадження №: 2-а/755/286/23

"27" жовтня 2023 р. м.Київ

Суддя Дніпровського районного суду м. Києва Коваленко І.В., вивчивши матеріали адміністративного позову громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у місті Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення до країни походження, -

в с т а н о в и в :

10.08.2023 року до Дніпровського районного суду м. Києва надійшла позовна заява громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у місті Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення, яка 11.08.2023 року передана у провадження судді Коваленко І.В. в порядку визначеному ст. 18 КАС України.

15.08.2023 року ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва позов громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у місті Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення - залишено без руху.

24.08.2023 року на виконання вимог ухвали суду від 15.08.2023 року представник позивача Газізова Юлія Леонідівна направила до суду заяву про усунення недоліків.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 28 серпня 2023 року позовну заяву повернуто позивачу на підставі п. 3 ч. 4 ст. 169 КАС України, оскільки позовна заява підписана особою, яка не має права її підписувати.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 09 жовтня 2023 року апеляційну скаргу громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 задоволено. Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 28 серпня 2023 року про повернення позовної заяви скасовано, а справу та направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

23 жовтня 2023 року справа передана у провадження судді Коваленко І.В., згідно протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду.

Згідно положень п. 1 ст. 123 КАС України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 15.08.2023 року дану позовну заяву залишено без руху та запропонувати позивачу в п`ятиденний строк з дня отримання копії ухвали усунути вищезазначені недоліки.

Для усунення недоліків позовної заяви позивачу, серед іншого, було запропоновано подати до суду заяву про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, в якій вказати підстави для поновлення строку, долучивши докази на підтвердження поважності такого пропуску.

24.08.2023 року на виконання вимог ухвали суду від 15.08.2023 року представник позивача Газізова Юлія Леонідівна направила до суду заяву про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, обґрунтоване тим, що примірник рішення про примусове повернення в день його винесення - 12 квітня 2022 року, позивачу вручено не було, лише вдома зі штампу в паспорті дізнався про прийняте рішення, однак своєчасно його не оскаржив через те, що зазнав упередженого ставлення до себе за національною приналежністю до громадянства Російської Федерації з боку адвокатів, а в подальшому через надання некваліфікованих адвокатських послуг не зміг відновити порушене право. В подальшому, лише уклавши угоду з адвокатом Газізовою Ю.Л. 04 серпня 2023 року зміг отримати на адвокатський запит копію оскаржуваного рішення.

24.08.2023 року представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Газізова Ю.Л. подала до суду позовну заяву в новій редакції, згідно якої позивач просить суд: визнати протиправним та скасувати рішення №120 від 12.04.2022 року Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м.Києві та Київській області про примусове повернення ОСОБА_1 із забороною в`їзду на територію України строком на 3 роки.

Відповідно до частини другої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно із частиною першою статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною першою статті 5 КАС України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист у спосіб, визначений у цій статті.

За приписами пункту 1 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Право на судовий захист реалізується особою шляхом подання позовної заяви до суду, яку відповідно до частини першої статті 122 КАС України може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Частиною другою статті 122 КАС України встановлено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

За частиною першою статті 118 КАС України передбачено, що процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом.

Відповідно до частини першої статті 121 КАС України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Таким чином, строк, передбачений частиною другою статті 122 КАС України, є процесуальним строком, встановленим законом, який суд може поновити, якщо визнає причини його пропуску поважними.

Установлення законом процесуальних строків передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених КАС України певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності в публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними. Недотримання встановлених законом строків зумовлює чітко визначені юридичні наслідки.

Згідно зі статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

ЄСПЛ у пунктах 37 та 38 рішення від 18 листопада 2010 року у справі «Мушта проти України» нагадав, що право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення. Однак такі обмеження не можуть обмежувати реалізацію цього права у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено. Ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету, і має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями. Норми, які регламентують строки подання скарг, безумовно, передбачаються для забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані. Водночас такі норми або їх застосування мають відповідати принципу юридичної визначеності та не повинні перешкоджати сторонам використовувати наявні засоби.

У рішенні від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» ЄСПЛ указав, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією з таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні проміжки часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні в часі, ні в підставах для поновлення строків (пункт 41).

Отже, за практикою ЄСПЛ, застосування судами наслідків пропущення строків звернення до суду не є порушенням права на доступ до суду.

Оцінюючи обставини звернення з позовом до суду з урахуванням наведених вище висновків ЄСПЛ, а також положень частини другої статті 122 КАС України, Велика Палата Верховного Суду (зокрема в Постанові від 27.07.2023 у справі №990/154/22) дійшла висновку, що вказаною нормою встановлено строки звернення до суду адміністративної юрисдикції, які не ставлять під сумнів саму суть права доступу до суду, а переслідують легітимну мету якнайскорішого поновлення порушених прав добросовісного позивача. При цьому не порушується пропорційність між застосованими законодавцем засобами (строком звернення до суду за захистом порушеного права протягом шести місяців з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів) та метою звернення до суду.

Строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору в публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. Початок перебігу строку звернення до суду починається з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були об`єктивно непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

За загальним правилом перебіг строку на звернення до адміністративного суду починається від дня виникнення права на звернення з позовом, тобто коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності в публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними. Тривалість строку звернення до суду не змінюється залежно від того, коли було реалізоване право на позов.

Такий правовий висновок викладений у Постанові Верховного Суду від 27.07.2023 у справі №990/154/22.

З доданих до позовної заяви в новій редакції документів убачається, що 12 квітня 2022 року ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області було прийнято рішення про примусове повернення громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до країни походження або третьої країни та встановлено заборону в`їзду на територію України терміном на 3 (три) роки; зобов`язано покинути територію України до 21.04.2022 року (а.с.879).

Про прийняте рішення у паспорті громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 того ж дня було проставлено відповідні штампи та відмітки про заборону в`їзду в Україну терміном на 3 роки.

З огляду на встановлені обставини слід дійти висновку про те, що звернення ОСОБА_1 із цим позовом 10 серпня 2023 року відбулось із пропуском установленого процесуальним законом шестимісячного строку.

Посилання представника позивача на те, що позивач пропустив строк оскарження даного рішення по причині упередженого ставлення до нього адвокатів, у зв`язку з наявністю у позивача громадянства Російської Федерації, і в подальшому надання йому некваліфікованих адвокатських послуг, не заслуговують на увагу та являються надуманими. Це підтверджується відсутністю скарг з боку позивача на дії (бездіяльність) адвокатів, чи на їхні некваліфіковані, з точки зору позивача, послуги.

Такі посилання не вказують на поважність причин пропуску строку звернення з позовом до суду. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Розумні строки в адміністративному судочинстві - це найкоротші за конкретних обставин строки (якщо інше не визначено законом або встановлено судом), протягом яких сторона повинна вжити певних дій, демонструючи свою зацікавленість у їх результатах, і які об`єктивно оцінюються судом стосовно відповідності принципам добросовісності та розсудливості, а також на предмет дотримання прав інших учасників (забезпечення балансу інтересів).

Поважними причинами пропуску процесуального строку є причини, які унеможливлюють або ускладнюють можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк, є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду, та підтверджені належними і допустимими доказами. Пасивна поведінка позивача щодо реалізації процесуальних прав і небажання їх реалізувати в повній мірі в цьому випадку не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

Отже, при належному добросовісному відношенні до своїх прав та виконанні своїх обов`язків позивач не був би позбавлений можливості подати адміністративний позов у межах строку, встановленого статтею 122 КАС України, проте таким правом не скористався.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала, що поважними визнаються лише обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення сторони і пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення сторонами у справі процесуальних дій. Натомість у справі, яка переглядається, скаржник як у заяві про поновлення строку звернення до суду, так і в апеляційній скарзі не вказав, які саме об`єктивні поважні (непереборні) причини унеможливили його звернення до суду у встановлений процесуальним законодавством строк. Позивач не навів змістовних і вагомих доводів щодо вчинення ним усіх необхідних і можливих дій, які вказують на бажання реалізувати його процесуальні права з метою їх захисту в судовому порядку; не довів, що в цій справі можливість вчасного подання ним позовної заяви не мала суб`єктивного характеру, тобто не залежала від його волевиявлення. Натомість пропуск строку на звернення до суду через пасивну поведінку скаржника щодо реалізації процесуальних прав і небажання їх реалізувати в повній мірі в цьому випадку не є поважною причиною пропуску строку.

Аналогічні висновки щодо порядку обчислення строків звернення до суду у справах з подібними спірними правовідносинами, а також оцінки поважності причин їх пропуску викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 9901/518/19 (провадження № 11-1190заі19), від 05 лютого 2020 року у справі № 901/520/19 (провадження № 11-1191заі19), від 30 вересня 2020 року у справі № 9901/68/20 (провадження № 11-157заі20), від 09 лютого 2022 року у справі № 9901/473/21 (провадження № 11-515заі21), від 27 липня 2023 року у справі №990/154/22 (провадження № 11-10заі23).

За змістом ч.2 ст. 123 КАС України якщо вказані особою підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

З огляду на вищевикладене, суддя приходить до висновку про наявність визначених законом підстав для повернення позовної заяви Російської Федерації ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у місті Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни.

На підставі викладеного та керуючись статтями 122, 123, 248, 294 КАС України, суд -

постановив:

Відмовити ОСОБА_1 у поновленні пропущеного строку звернення до адміністративного суду.

Адміністративний позов Російської Федерації ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у місті Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни - повернути позивачеві.

Апеляційну скаргу на судове рішення може бути подано у десятиденний строк з дня його проголошення до Шостого апеляційного адміністративного суду.

Інформацію по справі можна отримати на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі інтернет http://dn.ki.court.gov.ua.

Суддя: