Справа № 420/23028/23
Суддя: Іванов Е.А.
Дата ухвалення: 2023-10-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2023 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі судді Іванова Е.А. розглянувши в письмовому провадженні в приміщенні суду в м.Одесі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного Фонду України в Херсонській області про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Головного управління Пенсійного Фонду України в Херсонській області (далі - відповідач), в якому просить суд визнати протиправною бездіяльність відповідача в формі відмови викладену в рішенні №5576/03-16 від 20.07.2023 у призначенні та виплаті їй страхової виплати відповідно до п.1 ч.5 ст.36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон № 1105) у сумі, що дорівнює сорока розмірам мінімальної заробітної плати, встановленої законом на день настання права на страхову виплату, яка виплачується сім`ї потерпілого у зв`язку із смертю її сина ОСОБА_2 , яка сталася ІНФОРМАЦІЯ_1 в наслідок нещасного випадку на виробництві, зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити їй страхову виплату відповідно до п.1 ч.5 ст.36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон № 1105) у сумі, що дорівнює сорока розмірам мінімальної заробітної плати, встановленої законом на день настання права на страхову виплату яка виплачується сім`ї потерпілого у зв`язку із смертю її сина ОСОБА_2 , яка сталася ІНФОРМАЦІЯ_1 в наслідок нещасного випадку на виробництві, мотивуючи, це тим, що вона є матір померлого в наслідок нещасного випадку на виробництві ОСОБА_2 , який проживав разом з нею як член родини, та відповідач неправомірно оскаржуваним рішенням відмовив їй у страховій виплаті у сумі, що дорівнює сорока розмірам мінімальної заробітної плати.

Ухвалою суду від 11.09.2023 відкрито позовне провадження та вирішено, що справа буде розглядатися за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

27.09.2023 року представник відповідача надав до суду відзиві на позовну заяву у якому просив відмовити у задоволенні позову, мотивуючи це тим, що відповідачем було розглянуто заяву ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 , від 16.05.2023р. про призначення страхової виплати : одноразової допомоги сім`ї загиблого; одноразової страхової виплати кожній особі, яка мала право на одержання утримання від потерпілого; щомісячна страхова виплата особам, які мають на неї право в разі смерті потерпілого у зв`язку зі смертю годувальника ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 під час виконання трудових обов`язків в період роботи в АТ «Херсонобленерго». Матеріалами справи було встановлено, що позивач є матір загиблого ОСОБА_2 , та являється особою з інвалідністю яка не працює. На день смерті позивач та ОСОБА_2 зареєстровані за однією адресою: АДРЕСА_1 , таким чином позивач має право на призначення щомісячної страхової виплати відповідно до ч.1 ст.35 Закону України №1105, як непрацездатна матір, яка мала право на одержання утримання від загиблого сина відповідно до ст.202 Сімейного кодексу України. На запит до Департаменту адміністративних послуг Херсонської міської ради було отримано Витяг про осіб місце проживання яких зареєстровано, або було зареєстровано в період з 01.01.1951 по 29.06.2023 року за адресою АДРЕСА_1 в якому у зазначений період зареєстровано 5 осіб без визначення родинних стосунків. У зв`язку з відсутністю підтверджуючих документів, про те, що Позивач є єдиним членом сім`ї потерпілого (відсутні дані про створення або не створення сім`ї потерпілим та про наявність або відсутність дітей, про ведення спільного господарства, тощо) право на одноразову виплату відповідно до п.1 ч.5 ст35 Закону України №1105 у позивача відсутнє. Тому було прийнято рішення про призначення позивачу як непрацездатній матері (особі з інвалідністю), яка мала право на одержання утримання від загиблого сина одноразову страхову виплату, що дорівнює восьми розмірам мінімальної заробітної плати, призначено позивачу, як непрацездатній особі щомісячну страхову виплату згідно ч.1 ст.35 Закону України №1105, відмовлено у призначенні одноразової допомоги передбаченої пунктом 1 ч.5 ст.35 Закону України №1105 у сумі що дорівнює сорока розмірам мінімальної заробітної плати, оскільки наявними документами не підтверджено факт, що позивач є єдиним членом сім`ї померлого ОСОБА_2 .

Від представника позивача до суд 12.20.2023 року надійшла відповідь на відзив.

12.10.2023 року від представника відповідача до суду надійшли заперечення на відповідь на відзив.

Дослідивши заяви по суті справи, надані до суду письмові докази у справі, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному і об`єктивному дослідженні, проаналізувавши положення чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, суд доходить висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

ОСОБА_1 1966р.н. є особою з інвалідністю 3 групи(а.с.32), не працює, перебуває на пенсії по інвалідності (а.с.33).

ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 був сином позивачки (копія свідоцтво про народження а.с.41) та як вбачається з Акту форми Н1/П від 17.04.2023 року спеціального розслідування групового нещасного випадку, що стався 31.03.2023 року в АТ «Херсонобленерго» помер від чисельних осколкових поранень тіла внаслідок вибуху 31.03.2023 року.

На підтвердження смерті ОСОБА_2 Заводським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м.Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) видано свідоцтво про смерть від 05.04.2023 року(а.с.18).

16.05.2023 року позивач звернулась до відповідача з заявою про призначення страхових виплат : -одноразової допомоги сім`ї загиблого; -одноразової страхової виплати кожній особі, яка мала право на одержання утримання від потерпілого;- щомісячної страхової виплати особам, які мають на неї право в разі смерті потерпілого у зв`язку зі смертю годувальника ОСОБА_2 .

Рішенням відповідача від 20.07.2023 року №5576/03-16 вирішено призначити позивачу як непрацездатній матері (особі з інвалідністю), яка мала право на одержання утримання від загиблого сина одноразову страхову виплату, що дорівнює восьми розмірам мінімальної заробітної плати, встановленої Законом на день настання права на страхову виплату, згідно п.2 ч.5 ст.35 Закону; призначено позивачу, як непрацездатній особі щомісячну страхову виплату згідно ч.1 ст.35 Закону України №1105; відмовлено у призначенні одноразової допомоги передбаченої пунктом 1 ч.5 ст.35 Закону України №1105 у сумі що дорівнює сорока розмірам мінімальної заробітної плати, оскільки наявними документами не підтверджено ведення спільного господарства позивачем та померлим ОСОБА_2 , та не підтверджений факт, що гр.. ОСОБА_1 є єдиним членом сім`ї померлого ОСОБА_2 (а.с.19-22).

Сторонами визнається, що на час смерті ОСОБА_2 , він проживав за адресою: АДРЕСА_1 .

За даною адресою крім позивачки також зареєстровані ОСОБА_3 1987р.н., ОСОБА_4 1965р.н., ОСОБА_5 2002 р.н. (а.с.45-47).

Та з копій довідок про склад сім`ї або зареєстрованих №209 від 25.08.2015р. та б/н від 26.10.2013р. (а.с.26.27) вбачається, що до складу сім`ї /осіб зареєстрованих за адресою АДРЕСА_1 входили ОСОБА_1 (мати померлого), ОСОБА_4 1965р.н. (батько померлого), та ОСОБА_6 1987р.н. (сестра померлого)( свідоцтва про шлюб та народження а.с.42,43).

Як вбачається з копії довідки АТ «Сенс-банк» вих. №31542-17.5 від 07.08.2023 року позивачу у вказаному банку відкрито рахунок у валюті «гривня» та випущено карту, та до цього рахунку випущено додаткову карту з правом використання коштів на рахунку на ім`я ОСОБА_7 (а.с.66).

Житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 належить на правах спільної часткової власності з якої 9/100 часток належить ОСОБА_8 , який отримав її у власність за договором дарування від ОСОБА_9 та ОСОБА_10 від 24.07.2020р. (копія знаходиться в матеріалах справи), ОСОБА_11 є власником 36/100 частин, згідно договору купівлі-продажу від 20.09.1996р., ОСОБА_12 є власником 45/100 частин згідно договору купівлі-продажу від 20.12.2005 року (згідно відповіді КП «Херсонське бюро технічної інвентаризації» від 06.10.2023р. вих..№1247, копія якого знаходиться в матеріалах справи).

Не погодившись з рішенням відповідача позивач звернулась до суду з позовом.

Джерела право та висновки суду.

Приписами частини 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Так, відповідно до преамбули Закону №1105-XIV, цей Закон відповідно до Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування визначає правові, фінансові та організаційні засади загальнообов`язкового державного соціального страхування, гарантії працюючих громадян щодо їх соціального захисту у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, вагітністю та пологами, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, охорони життя та здоров`я.

Приписами статті 9 Закону України №1105-XIV визначено, що основними завданнями Фонду та його робочих органів, зокрема, є надання матеріального забезпечення, страхових виплат та соціальних послуг відповідно до цього Закону.

Згідно зі статтею 36 Закону України №1105-ХІV страховими виплатами є грошові суми, які Фонд виплачує застрахованому чи особам, які мають на це право, у разі настання страхового випадку.

Частиною п`ятої статті 36 Закону України №1105-ХІV встановлено, що у разі смерті потерпілого внаслідок нещасного випадку на виробництві його сім`ї виплачуються:

1) одноразова допомога його сім`ї у сумі, що дорівнює сорока розмірам мінімальної заробітної плати, встановленої законом на день настання права на страхову виплату;

2) одноразова страхова виплата кожній особі, яка мала право на одержання утримання від потерпілого, а також його дитині, яка народилася протягом не більш як десятимісячного строку після смерті потерпілого, у сумі, що дорівнює восьми розмірам мінімальної заробітної плати, встановленої законом на день настання права на страхову виплату.

Згідно ч.1,2,3 ст. 35 Закону України №1105 у разі смерті потерпілого право на одержання щомісячних страхових виплат мають непрацездатні особи, які на день смерті потерпілого мали право на одержання від нього утримання, а також дитина, яка народилася протягом не більш як десятимісячного строку після смерті потерпілого.

Непрацездатними особами, передбаченими частиною першою цієї статті, є:

1) діти, які не досягли 18 років;

2) повнолітні діти, які є здобувачами освіти за денною формою навчання (у тому числі у період між завершенням навчання в одному закладі освіти та вступом до іншого закладу освіти або у період між завершенням навчання за одним освітньо-кваліфікаційним рівнем та продовженням навчання за іншим освітньо-кваліфікаційним рівнем, за умови що такий період не перевищує чотири місяці), - до закінчення ними навчання, але не довше ніж до досягнення 23 років, або визнані особами з інвалідністю з дитинства;

3) особи, які досягли пенсійного віку, передбаченого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", якщо вони не працюють;

4) особи з інвалідністю - члени сім`ї потерпілого на час інвалідності.

Право на одержання страхових виплат у разі смерті потерпілого мають також дружина (чоловік) або один із батьків померлого чи інший член сім`ї, якщо він не працює та доглядає дітей, братів, сестер або онуків потерпілого, які не досягли восьмирічного віку.

Відповідно до ст. 37 Закону України №1105 для призначення страхових виплат потерпілий або особи, які мають право на такі виплати у разі смерті потерпілого, подають до уповноваженого органу управління в електронній формі через Єдиний державний вебпортал електронних послуг або веб-портал електронних послуг Пенсійного фонду України заяву про призначення виплати (особисто або через уповноваженого представника) за формою, затвердженою правлінням Пенсійного фонду України.

За малолітніх або неповнолітніх осіб заяву подає один із батьків або інший законний представник.

Заява може бути подана до Пенсійного фонду України у формі паперового документа.

Територіальні органи уповноваженого органу управління приймають рішення про призначення страхових виплат на підставі заяви та отриманих шляхом автоматизованого обміну наявними даними між інформаційно-комунікаційними системами органів державної влади, підприємств, установ, організацій:

1) акта розслідування нещасного випадку або акта розслідування професійного захворювання за встановленими формами;

2) даних про встановлення інвалідності та ступеня втрати професійної працездатності;

3) даних Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження особи, яка має право на виплати, та її походження, шлюб, розірвання шлюбу, зміну імені, смерть потерпілого та інших актів цивільного стану, необхідних для призначення страхових виплат;

4) даних реєстру застрахованих осіб та реєстру страхувальників Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування про працевлаштування, нараховану заробітну плату (дохід) і сплату страхових внесків та інших даних, необхідних для призначення виплат;

5) наявних даних Єдиного державного демографічного реєстру про реєстрацію місця проживання;

6) даних органів реєстрації про реєстрацію місця проживання;

7) даних Єдиної державної електронної бази з питань освіти про навчання;

8) даних Державного реєстру боржників про виплату аліментів;

9) даних Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб щодо статусу внутрішньо переміщеної особи;

10) даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань про юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців.

Потерпілий або особи, які мають право на страхові виплати, у разі відсутності необхідної інформації в державних реєстрах і базах даних мають право надати додаткові документи, необхідні для призначення страхових виплат.

Та як встановлено судом відповідач скористався своїм правом та вважав достатнім зробити запит до двух суб`єків - відділу державної реєстрації актів цивільного стану у м.Херсон Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) та Департаменту адміністративних послуг Херсонської міської ради, які мають доступ до частини з вищевказаних Реєстрів.

Та з наданих на запит відповідей не міститься інформації, яка спростовує те, що позивач та померлий були членами сім`ъ.

Проте, після отримання відповідей від цих осіб відповідач не повідомив позивача, про відсутність необхідної інформації, якої на його думку не вистачає, та не запропонував позивачу надати її, а прийняв оскаржуване рішення.

Відповідно до ст.38 Закону України №1105 територіальні органи уповноваженого органу управління розглядають справу про страхові виплати на підставі заяви потерпілого або заінтересованої особи і приймають відповідні рішення протягом 10 календарних днів, не враховуючи дня надходження зазначених документів.

Рішення оформлюється постановою, в якій зазначаються дані про осіб, які мають право на страхові виплати, розміри виплат на кожного члена сім`ї та строки їх здійснення або обґрунтування відмови у виплатах; до постанови додаються копії необхідних документів.

Територіальні органи уповноваженого органу управління можуть затримати страхові виплати до з`ясування підстав для виплат, якщо документи про нещасний випадок оформлені з порушенням установлених вимог.

Статтею 39 Закону України №1105 передбачений вичерпний перелік підстав, коли уповноважений орган управління відмовляє у здійсненні страхових виплат і наданні соціальних послуг застрахованому, проте підстави відмови у виплаті особам, які мають право на отримання страхової виплати за померлого, якою є позивач, Закон не містить.

Ключовим питанням у цій справі є визначення кола осіб (членів сім`ї), які мають право на отримання страхових виплат у разі смерті потерпілого внаслідок нещасного випадку на виробництві.

Суд вважає за необхідне звернути увагу, що Закон №1105-XIV не містить визначення поняття сім`ї та її членів, відтак з урахуванням предмету спору, Сімейний кодекс України є спеціальним законом, який має враховуватись при визначені поняття сім`ї та її членів при вирішенні питання щодо наявності права на отримання допомоги, передбаченої Законом №1105-XIV.

Визначення поняття сім`ї та її членів закріплено в Сімейному кодексі України, відповідно до статті 3 якого сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає.

Права члена сім`ї має одинока особа.

Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Рішенням Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99, визначено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт тощо.

Аналіз вищезазначених правових норм, з урахуванням рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року №5- рп/99, вказує на те, що до членів сім`ї належать не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

Матеріали справи не містять відомостей того, що померлий ОСОБА_2 був одружений або мав неповнолітніх дітей, чи знаходився у незареєстрованому шлюбі.

Також матеріали справи не містять відомостей про те, що хтось інший з членів сім`ї звернувся до відповідача за отриманням вказаної одноразової допомоги.

При цьому факт прийняття чи не прийняття спадщини після померлого спадкоємцями для визначення кількості членів сім`ї померлого відповідно до положень ст. 37 Закону України №1105 повинен був перевірити саме відповідач шляхом отримання інформації з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження особи, яка має право на виплати, та її походження, шлюб, розірвання шлюбу, зміну імені, смерть потерпілого та інших актів цивільного стану, необхідних для призначення страхових виплатне, а не перекладати цей тягар на позивача в оскаржуваному рішенні.

При цьому суд критично ставиться до аргументу відповідача щодо не отримання на запит відомостей від Департаменту адміністративних послуг Херсонської міської ради про ведення спільного господарства позивачем з потерпілим, так як вичерпний перелік інформації про особу, яка вноситься до Єдиного державного демографічного реєстру визначений ст.7 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус», та не передбачає такої інформації про особу як «з ким ведеться спільне господарство».

З наявних матеріалів справи вбачається, що неодружений померлий син позивачки ОСОБА_2 проживав разом з нею за однією адресою, був пов`язана з нею спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, та позивач є членом сім`ї загиблого. Відтак має беззаперечне право на отримання передбаченої п.1 ч.5 статті 36 Закону №1105-XIV одноразової допомоги у сумі, що дорівнює 40 розмірам мінімальної заробітної плати, встановленої законом на день настання права на страхову виплату.

Керуючись принципом верховенства права, гарантованим ст.8 Конституції України та ст.6 КАС України, суд на підставі статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовує практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Так, ЄСПЛ у п. 52, 56 рішення від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України» зазначив, що тлумачення й застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Суд, однак, зобов`язаний переконатися в тому, що спосіб, у який тлумачиться й застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних із принципами Конвенції з погляду тлумачення їх у світлі практики Суду. На думку ЄСПЛ, відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості та точності, які передбачали можливість різного тлумачення, порушує вимогу «якості закону», передбачену Конвенцією, і не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади в майнові права заявника. Таким чином, у випадку існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві, органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.

Водночас положеннями статті 6 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики ЄСПЛ. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Враховуючи наявність у національному законодавстві правових «прогалин» щодо захисту прав людини та основних свобод, відсутність чіткого нормативного регулювання якими документами особа повинна підтвердити, що вона як матір була з померлим повнолітнім сином членами сім`ї для отримання страхових виплат, суд дійшов висновку, що суб`єктивне тлумачення правових норм відповідачем призвело до безпідставного звуження прав позивача, а тому протиправною є відмова відповідача щодо призначення та виплати позивачу страхової виплати, як матері померлого працівника, смерть якого настала під час виконання професійних обов`язків викладена у оскаржуваному рішенні від 20.07.2023р..

Обставин щодо наявності будь-яких інших законних підстав, які б перешкоджали позитивно вирішити питання про надання страхової виплати, відповідачем наведено не було.

Таким чином, заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню з урахуванням необхідності застосування ефективного способу захисту порушених прав.

Спосіб відновлення порушеного права позивача має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Дискреція - це елемент управлінської діяльності. Вона пов`язана з владними повноваженнями і їх носіями - органами державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами. Дискрецію не можна ототожнювати тільки з формалізованими повноваженнями - вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб`єкта.

Повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Отже, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

Умови, за яких орган відмовляє у наданні дозволу, визначені законом. Якщо такі умови відсутні, орган повинен надати дозвіл. Ці повноваження та порядок їх реалізації передбачають лише один вид правомірної поведінки відповідного органу - надати дозвіл або не надати (відмовити). За законом у цього органу немає вибору між декількома можливими правомірними рішеннями, а тому зазначені повноваження не є дискреційними.

При цьому, Верховний Суд сформував сталу правову позицію у вказаних правовідносинах у ряді постанов (зокрема від 17.02.2021 у справі № П/811/397/18, від 27.05.2021 у справі №442/3936/17, від 15.06.2021 у справі № 804/881/18, від 23.11.2021 у справі №580/704/21 та ін) де ВС дійшов такого висновку: "…повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким".

Під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект, повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.

Отже дискреційними є повноваження суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом таких повноважень є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова "може".

У такому випадку дійсно суд не може зобов`язати суб`єкта владних повноважень обрати один з правомірних варіантів поведінки, оскільки який би варіант реалізації повноважень не обрав відповідач, кожен з них буде правомірним, а тому це не порушує будь-чиїх прав.

Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях, аналізуючи національні системи правового захисту на предмет дотримання права на ефективність внутрішніх механізмів в аспекті забезпечення гарантій, визначених ст. 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, вказував, що для того, щоб бути ефективним, засіб захисту має бути незалежним від будь-якої вжитої на розсуд державних органів дії, бути безпосередньо доступним для тих, кого він стосується (див. рішення від 06.09.2005 р. у справі «Гурепка проти України» (Gurepka v. Ukraine), заява №61406/00, п. 59); спроможним запобігти виникненню або продовженню стверджуваному порушенню чи надати належне відшкодування за будь-яке порушення, яке вже мало місце (див. рішення від 26.10.2000 р. у справі «Кудла проти Польщі» (Kudla v. Poland), заява №30210/96, п. 158) (п. 29 рішення Європейського суду з прав людини від 16.08.2013 р. у справі «Гарнага проти України» (Garnaga v. Ukraine), заява №20390/07).

Позивач у позовній заяві просить суд визнати протиправною бездіяльність у формі відмови відповідача викладену у рішенні від 20.07.2023р., проте - , ' ? ?. - , , , ? - ' ( ). ' ? ?, (, ), ? .

- №5576/03-16 від 20.07.2023р., яким відмовив позивачу частково у призначенні одноразової допомоги, тобто вчинив дію, а не бездіяльність.

Підсумовуючи наведене, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог шляхом визнання протиправним та скасування рішення відповідача №5576/03-16 від 20.07.2023р. та зобов`язання відповідача прийняття рішення про призначення та виплату ОСОБА_1 страхової виплати, передбаченої пунктом 1 частини 5 статті 36 Закону України ««Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» у сумі, що дорівнює сорока розмірам мінімальної заробітної плати, встановленої законом на день настання права на страхову виплату, яка виплачується сім`ї потерпілого у зв`язку із смертю її сина ОСОБА_2 , яка сталася ІНФОРМАЦІЯ_1 в наслідок нещасного випадку на виробництві.

Покладення такого обов`язку на відповідача не є перебиранням функцій іншого суб`єкта владних повноважень в реалізації відповідних управлінських функцій і вирішенні питань, віднесених до виключної компетенції такого суб`єкта та зобов`язанням його приймати рішення, які входять до його компетенції чи до компетенції іншого органу, з огляду на обов`язковість ефективного механізму захисту порушеного права.

У рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Згідно із пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Згідно з приписами частини 1 статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною 1 статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (частина 2 статті 77 КАС України).

Враховуючи, те що позивач звільнений від сплати судового збору, то суд розподіл судових витрат не проводить.

Керуючись ст.ст. 2, 6-8, ч.2 ст.9, ст.ст.10, 77, 90, 242-246 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного Фонду України в Херсонській області задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного Фонду України в Херсонській області №5576/03-16 від 20.07.2023 у призначенні та виплаті ОСОБА_1 страхової виплати відповідно до п.1 ч.5 ст.36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» у сумі, що дорівнює сорока розмірам мінімальної заробітної плати, встановленої законом на день настання права на страхову виплату, яка виплачується сім`ї потерпілого у зв`язку із смертю її сина ОСОБА_2 , яка сталася ІНФОРМАЦІЯ_1 в наслідок нещасного випадку на виробництві.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного Фонду України в Херсонській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 страхову виплату відповідно до п.1 ч.5 ст.36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» у сумі, що дорівнює сорока розмірам мінімальної заробітної плати, встановленої законом на день настання права на страхову виплату яка виплачується сім`ї потерпілого у зв`язку із смертю її сина ОСОБА_2 , яка сталася ІНФОРМАЦІЯ_1 в наслідок нещасного випадку на виробництві.

Рішення набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами встановленими ст..ст.293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Позивач : ОСОБА_1 АДРЕСА_1 рнокпп НОМЕР_1 .

Відповідач: Головне управління Пенсійного Фонду України в Херсонській області код ЄДРПОУ 2195057 м.Херсон вул..28 Армії 6.

Суддя Іванов Е.А.