Справа № 300/4753/23
Суддя: Гомельчук С.В.
Дата ухвалення: 2023-10-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"25" жовтня 2023 р. справа № 300/4753/23
м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі:
судді Гомельчука С.В.,
розглянувши у порядку письмового провадження за правилами загального провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Бобик Юрій Ігорович, до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -

Адвокат Бобик Юрій Ігорович в інтересах ОСОБА_1 (далі -позивачка) звернувся до суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач), в якому просить:
- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо непроведення нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні;
- стягнути з відповідача на користь позивачки середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 06.05.2023 по 05.07.2023 в розмірі 47 822,17 грн;
- стягнути витрати на правову допомогу.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач з 2008 року проходила військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 . Наказом від 05.05.2023 за №135 командира військової частини НОМЕР_1 старшого сержанта ОСОБА_1 , фельдшера медичного пункту (з фондом на 25 ліжок), звільнено наказом командира 11 окремої бригади армійської авіації "Херсон'' від 05.05.2023 №10-РС з військової служби у запас згідно підпункту "г" пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", (через такі сімейні обставини або інші поважні причини - один із подружжя, обоє з яких проходять військову службу і мають дитину (дітей) віком до 18 років), а з 05 травня 2023 року виключено зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення та направлено для зарахування на військовий облік до Івано-Франківського територіального центру комплектування та соціальної підтримки. Проте усі належні позивачці суми при звільненні відповідачем не виплачено. 12.06.2023 позивачка звернулася із заявою про виплату їй всіх належних сум при звільненні згідно із наказом від 05.05.2023 №135, зокрема і одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. 05.07.2023 ОСОБА_1 на картковий рахунок виплачено кошти в розмірі 139888,37 грн. Однак, відповідачем не було виплачено позивачці середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, тобто за період з 06.05.2023 по 05.07.2023.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 25.07.2023 відкрито провадження у цій адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи.
Відповідач скористався правом на подання відзиву на позовну заяву, який надійшов на адресу суду 08.08.2023. Проти заявлених позовних вимог заперечив, вказавши, що особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу, військової частини має бути забезпечена грошовим, продовольчим та речовим забезпеченням. При звільненні з позивачкою проведений повний розрахунок. Вказав, що відповідно до Положення № 1153/2008 визначено, що військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини. Позивачка своїм правом, встановленим вказаним Положенням № 1153/2008, не скористалася. Вважає, що відсутні підстави для застосування до спірних відносин положень ст. 117 КЗпП України, оскільки позивачка проходила військову службу і отримувала грошове забезпечення, а не заробітну плату і відповідні гарантії щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачені Законом України "Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей". Зазначив, що вказаним Законом та іншими нормативно - правовими актами, які регулюють питання прийняття, проходження та звільнення з військової служби не врегульовані питання порушення роботодавцем строків проведення розрахунку при звільненні, а також наслідків такого порушення. Зауважив, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України, таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми. Щодо стягнення витрат на правничу допомогу зазначив, що в матеріалах справи відсутні належні докази їх понесення. В зв`язку із наведеним просить суд в задоволенні позову відмовити повністю.
Ухвалою суду 19.09.2023 суд перейшов до розгляду справи в порядку загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на 04.10.2023.
25.09.2023 представником позивачки надано відповідь на відзив, яку обґрунтовано тим, що спеціальним законодавством, яким врегульовано оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальності роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, на його думку, обґрунтованим є висновок про те, що до спірних відносин слід застосовувати норми статтей 116, 117 КАС України. Крім того, вважає, що використання критеріїв зменшення розміру відшкодування в даному випадку не може застосовуватись.
Ухвалою суду від 04.10.2023 підготовче провадження у справі закрито. Вирішено подальший розгляд справи по суті здійснювати в порядку письмового провадження.
Дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.
Згідно з витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_2 від 05.05.2023 №135 фельдшера медичного пункту (з фондом на 25 ліжок) старшого сержанта ОСОБА_1 , звільнено наказом командира 11 окремої бригади армійської авіації "Херсон" (по особовому складу) від 05.05.2023 №10-РС з військової служби у запас відповідно до п. 3 ч. 5 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" за пп. "г" (через сімейні обставин або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу) один з подружжя, обоє з яких проходять військову службу і мають дитину (дітей) віком до 18 років), вважати, що справи і посаду здала, 05.05.2023 виключено із списків особового складу частини, зі всіх видів забезпечення та направлено до зарахування на військовий облік до Івано-Франківського міського територіального центру комплектування та соціальної підтримки Івано-Франківської області.
Крім того, вказаним наказом передбачено виплату позивачці премії, надбавки за кваліфікацію, надбавки за особливості проходження військової служби, надбавки за вислугу років, одноразової грошової допомоги при звільненні за 14 років календарної служби, грошової компенсації за невикористані дні відпустки, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, грошової компенсації вартості не отриманого речового майна (а.с. 16).
12.06.2023, у зв`язку з неотриманням повного розрахунку, позивачка звернулась до відповідача із заявою щодо виплати їй усіх належних сум при звільненні відповідно до наказу від 05.05.2023 №135, зокрема, одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 50% місчного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби .
З довідки про рух коштів "Приват24" вбачається цільове надходження позивачці 05.07.2023 об 11:34 год заробітної плати в розмірі 139888,37 грн, ВЧ НОМЕР_1 (а.с.13).
Вважаючи, що відповідач протиправно не виплатив середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, позивачка, в інтересах якої діє представник, звернулася до суду з позовом за захистом своїх прав.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Закон України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 №2232-XII (далі - Закон №2232-XII) здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.
Пунктом 1 статті 2 Закону України №2232-XII встановлено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Проходження військової служби здійснюється громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.
Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами (п. 4 ст. 2 Закону України №2232-XII).
Відповідно ч.1 ст.9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 №2011-XII (далі по тексту - Закон №2011-XII), держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Згідно ч.2 ст.9 Закону №2011-XII до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Пунктом 7 Положення про проходження громадянами військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008 встановлено, що військова служба закінчується в разі звільнення військовослужбовця з військової служби в запас або у відставку, загибелі (смерті), визнання судом безвісно відсутнім або оголошення померлим.
Відповідно до п. 3 ст. 24 Закону України №2232-XII, закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
За змістом розділу 1 пункту ХХХІ Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженим наказом Міністерства оборони України 07 червня 2018 року № 260 встановлено, що грошове забезпечення у разі звільнення з військової служби виплачується військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби) - у розмірі грошового забезпечення, передбаченого для займаної посади з дня одержання військовою частиною наказу чи письмового повідомлення про звільнення до дня виключення наказом зі списків особового складу включно, але не більше ніж до дня здавання справ та посади (в межах установлених Міністром оборони України строків) або до дня закінчення щорічної відпустки, яка надається після здавання справ та посади.
Отже, закінченням проходження військової служби є день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо), про що приймається наказ. Тобто, до моменту прийняття наказу про виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини, останній вважається таким, що проходить військову службу.
Матеріалами справи, зокрема наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 05.05.2023, підтверджується, що ОСОБА_1 звільнено з військової служби у запас за підпунктом "г" пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу та виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення 05.05.2023 (а.с.16).
Роботодавець відповідно до частини 1 статті 47 КЗпП України зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.
Приписами статті 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.
Згідно з частинами 1 і 2 статті 117 КЗпП України, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Закріплені у статтях 116,117 Кодексу законів про працю України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.
За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні з військової служби не врегульовані положеннями спеціального законодавства. Це питання врегульовано Кодексом законів про працю України.
Досліджуване судом питання неодноразово було предметом правової оцінки і формування висновків Верховним Судом.
Частиною 5 статті 242 КАС України встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Так, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 14.03.2019 у справі № 820/660/17 вказав:
" … за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини";
"… непоширення норм Кодексу законів про працю України на рядовий і начальницький склад органів внутрішніх справ/міліції стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.
Суд звертає увагу, що питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні з військової служби не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення. Вказані питання врегульовані Кодексом законів про працю України".
Велика палата Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 у справі №821/1083/17 зробила наступний висновок: "Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.
За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.
Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.
Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.
Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливу відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення. Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.
Беручи до уваги коментований висновок Великої Палати Верховного Суду, не проведення з вини відповідача розрахунку із позивачем у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України.
Відповідно ч. 2 ст.116 КЗпП України відповідач зобов`язаний був здійснити з позивачкою повний розрахунок у день виключення позивачки зі списків особового складу військової частини, тобто 06.05.2023. Водночас, остаточний розрахунок з позивачкою проведено 05.07.2023.
Суд зазначає, що першим днем, з якого слід обраховувати середній заробіток ОСОБА_1 за час затримки розрахунку є день наступний за днем виключення зі списків особового складу військової частини, а саме 06.05.2023.
Аналогічний правовий висновок вказано у постанові Верховного Суд у справі № 240/9951/19 від 22.06.2023.
Як слідує з матеріалів справи, із позивачкою проведено остаточний розрахунок, зокрема, виплачено суму грошового забезпечення у розмірі 139888,37 грн - 05.07.2023.
Відтак, остаточна виплата всіх належних ОСОБА_1 сум здійснена військовою частиною з порушенням строків, установлених статтею 116 КЗпП України, тому суд робить висновок про наявність підстав, визначених статтею 117 КЗпП України, для стягнення з відповідача на користь позивачки середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 06.05.2023 по 05.07.2023.
Щодо розрахунку середнього заробітку за час затримки виплати належних позивачці при звільненні з роботи сум, судом встановлено таке.
Згідно зі ст.27 Закону України «Про оплату праці», порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Обчислення середнього заробітку працівників здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати№100 від 08.02.1995 року" (далі - постанова №100).
Відповідно до п.2 цієї постанови, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.
Згідно п.5 цього ж Порядку, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.
Пунктом 8 цього ж Порядку визначено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Кількість днів, впродовж яких затримано виплату грошової компенсації позивачці з 06.05.2023 (дня, наступного після виключення позивача зі списків особового складу військової частини) по 05.07.2023 включно (день виплати заборгованості) становить 61 день.
Суд звертає увагу, що позивачем невірно пораховано суму, яка підлягає стягненню за затримку розрахунку при звільненні.
Ураховуючи викладене, суд доходить висновку щодо часткового задоволення позовних вимог.
Щодо доводів відповідача, що позивач не заявляв скарг чи зауважень при звільненні з військової служби, суд зазначає, що вважає їх необґрунтованими, оскільки відсутність скарг чи зауважень з боку ОСОБА_1 при звільненні не позбавляють її права на отримання виплат, які відповідно до норм чинного законодавства мають їй бути нараховані та виплачені.
Щодо посилання відповідача на можливість застосування критеріїв зменшення розміру відшкодувань у даній справі, слід зазначити про таке.
Так, у відзиві на позовну заяву відповідач посилається на висновки судів, у яких правовідносини виникли ще до внесення змін статті 117 КЗпП України, у якій не зазначалися будь-які періоди, за які необхідно виплачувати компенсацію за затримку розрахунку при звільненні. Також у вказаних справах строки затримки виплати середнього заробітку складали більше ніж 1,5-2 роки. Відтак, судами у вказаних спорах були застосовані критерії зменшення розміру відшкодувань та співмірності.
Проте, відповідно чинна з 19.07.2022 редакція частини 1 статті 117 КЗпП України передбачає відповідальність роботодавця за затримку розрахунку при звільненні, зокрема, виплату працівнику його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, однак не більш як за шість місяців.
Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно із нормами частини другої статті 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до положень статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
При цьому, в силу положень частини 2 статті 77 вказаного Кодексу, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Водночас, всупереч наведеним вимогам, відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не довів в повному обсязі правомірності своїх дій.
Щодо стягнення за рахунок бюджетних асигнувань військової частини НОМЕР_1 витрат на правову допомогу, суд зазначає таке.
Суд враховує правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (№11-562ас18) про те, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Позивачкою, її представником не надано відповідних документів та здійснення таких витрат.
На підставі вищенаведеного, суд доходить висновку, що підстави для вирішення питання щодо стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу відсутні.
Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд зазначає, що при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволення позовних вимог (частина 3 статті 139 КАС України).
Позаяк позовні вимоги належать до часткового задоволення, а позивачка згідно з квитанцією від 20.07.2023 підтвердила сплату судового збору на суму 1073,60 гривень, то на користь ОСОБА_1 слід стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача 858,88 гривень судових витрат, що пропорційно становить 80% від задоволених позовних вимог.
На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

Позов задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо непроведення нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 , АДРЕСА_2 ) сплачений судовий збір у розмірі 858,88 гривень (вісімсот п`ятдесят вісім гривень вісімдесят вісім копійок).
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Гомельчук С.В.