Справа № 160/12145/23
Суддя: Конєва Світлана Олександрівна
Дата ухвалення: 2023-10-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2023 року Справа № 160/12145/23

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Конєвої С.О.

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами у місті Дніпрі адміністративну справу за адміністративним позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті в особі відділу державного нагляду (контролю) у Дніпропетровській області про визнання протиправною та скасування постанови про накладення адміністративно-господарського штрафу №357565 від 22.03.2023р., -

УСТАНОВИВ:

02.06.2023р. Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся з адміністративним позовом до Державної служби України з безпеки на транспорті в особі відділу державного нагляду (контролю) у Дніпропетровській області і просить:

- визнати протиправною та скасувати постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу №357565 від 22.03.2023р., винесену відповідачем відносно позивача.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що вищенаведеною оспорюваною постановою на позивача було накладено штраф у розмірі 17000 грн. за перевезення вантажу за відсутності документів, передбачених ст.48 Закону України «Про автомобільний транспорт, а саме: не надання на момент проведення рейдової перевірки 23.02.2023р. водієм, на вимогу перевіряючих, посвідчення водія відповідної категорії; ТТН на вантаж; протоколу перевірки технічного стану ТЗ VOLVO НОМЕР_1 , LAMBERET НОМЕР_2 на порушення ст.ст. 34,48 Закону України «Про автомобільний транспорт». Позивач вважає, що оспорювана ним постанова є протиправною та безпідставною посилаючись на те, що позивач не міг бути зупинений інспекторами у зазначеному в акті перевірки місці та у наведений у ньому час, оскільки з 15.02.2023р. до 27.02.2023р. виконував перевезення гуманітарних вантажів з м. Києва до м. Харкова і Лозової згідно листа БО «Благодійний фонд «Восток-СОС» та видаткової накладної №1229 від 27.02.2023р.; у акті перевірки та матеріалах справи містяться ряд розбіжностей, зокрема, у акті зазначено про перевірку причепу - LAMBERET НОМЕР_2 , серія і номер свідоцтва про реєстрацію НОМЕР_3 , однак, зазначені дані про причіп не відповідають фотознімкам, які знаходяться в матеріалах справи, оскільки згадане свідоцтво відноситься до іншого причепу з номерним знаком НОМЕР_4 та виходячи з того, що причіп НОМЕР_2 позивачем довгий час не використовується, тому, на думку позивача, акт №351812 від 23.02.2023р. під час рейдової перевірки інспекторами не складався, а був складений з вигаданих обставин з використанням інформації з доступних їм реєстрів та з використанням фотографій, які колись були зроблені з інших перевірок; за відсутності у водія водійського посвідчення та документів на вантаж, перевезення якого відбувається у військовий час, інспектор мав би викликати патрульну поліцію для складання відповідного протоколу, що, на переконання позивача, свідчить про відсутність події, яка описана в акті перевірки; оспорювана постанова жодними доказами, окрім акту №351812 від 23.02.2023р., не підтверджується, що не відповідає стандартам доказування, тому є невмотивованою, що є самостійною підставою для визнання її протиправною; відповідальність за порушення законодавства про автомобільний транспорт застосовується до автомобільного перевізника, проте, жодних підстав вважати, що позивач має статус автомобільного перевізника в рамках перевезення вантажу, відповідач не має та не зазначає; відповідачем також допущено і порушення процедури розгляду справи, встановленої Порядком №1567, а саме: повідомлення про розгляд справи позивачеві відповідачем не направлялось, не вручалось, такі квитанції про відправку та поштове повідомлення відсутні в матеріалах справи, а, відповідно, відповідачем порушене право позивача на участь у розгляді його справи, оскільки її розглянуто без його участі, що призвело до однобічного розгляду та допущено безпідставне застосування адміністративно-господарського штрафу до позивача. У відповіді на відзив від 18.10.2023р. представник позивача додатково вказує на те, що наданий відповідачем відеозапис відеофіксації рейдової перевірки свідчить про недопустимість як доказу акту №351812 від 23.0.2023р., фальсифікацію з боку інспекторів всіх обставин перевірки, зокрема, про відсутність встановлення транспортного засобу та причепу, внесення завідомо неправдивих даних про відсутність ТТН та документів, про підписання акту інспектором Ляшко Р.В., який не здійснював жодні дії, не складав акт та навіть його не читав, у зв`язку із чим просив задовольнити позов у повному обсязі (а.с.1-7,96-97).

Ухвалою суду від 07.06.2023р. було відкрито провадження у даній адміністративній справі, розгляд даної справи призначений за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами на 06.07.2023р. відповідно до вимог ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України та, зокрема, запропоновано відповідачеві протягом 15 календарних днів після отримання цієї ухвали надати відзив на позов та докази в обґрунтування відзиву з дотриманням вимог ст.ст.162,261 Кодексу адміністративного судочинства України; надати докази направлення та вручення позивачеві повідомлення про розгляд справи у відповідності до вимог п.26 Порядку №1567; надати докази зупинення транспортного засобу Volvo FH480 ( НОМЕР_1 ), що належить позивачеві, на А/Д М-30 Стрий-Умань-Дніпро-Ізварине 23.02.2023р. о 12-50 год., а також докази відеофіксування зупинення цього транспортного засобу посадовими особами відповідача з урахуванням обставин, викладених у позові та з урахуванням того, що даний автомобіль перебував у м. Києві у період з 15.02.2023р. по 27.02.2023р. виходячи з вимог ч.2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України (а.с.24).

На виконання вимог вищенаведеної ухвали суду відповідачем через систему «Електронний суд» 17.06.2023р. був поданий відзив на позов, у якому відповідач просив у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі посилаючись на те, що ст.48 Закону України «Про автомобільний транспорт» на перевізника покладено обов`язок з забезпечення, а водія - пред`явлення для перевірки відповідних документів. Так, згідно акту №351812 від 23.02.2023р. посадовими особами відділу державного нагляду (контролю) у Вінницькій області було проведено рейдову перевірку (перевірку на дорозі) під час якої було виявлено порушення ст.34,48 згаданого вище Закону, а саме: були відсутні посвідчення водія відповідної категорії, товарно-транспортна накладна на вантаж, протоколи перевірки технічного стану транспортних засобів, водій з порушеннями в усній формі ознайомлений. Щодо невідповідності даних про причеп, то відповідно до протоколу технічного стану транспортного засобу, надано під час перевірки станом на 06.11.2021р. марка причепа - Lamberet, державний номер НОМЕР_2 . При цьому, твердження позивача про те, що даний причіп не використовувався ним на даний час у господарській діяльності, будь-якими доказами не підтверджено, а відповідно, дані про причеп в акті жодним чином не впливають на встановленість факту порушення, відтак, не може стати підставою для скасування оскаржуваної постанови, оскільки матеріалами справи підтверджено вчинення адміністративно-господарського правопорушення саме позивачем як суб`єктом господарювання. Щодо тверджень позивача про те, що його не могло бути на місці перевірки 23.02.2023р., так як в цей час він перебував у Києві, то вказані твердження не підтверджені жодними доказами, а лист БО «Благодійний фонд «Восток-СОС» від 28.02.2023р. та видаткова накладна №1229 від 27.02.2023р. такої інформації не містять, також у вказаному листі не зазначено будь-яких дат протягом яких начебто позивачем було отримано та здійснено перевезення гуманітарного вантажу, а твердження позивача про те, що акт складено з вигаданих обставин на підставі старих матеріалів є недостовірними і хибними, оскільки такі докази в матеріалах справи відсутні та інспектори відділу нагляду у Вінницькій області не могли мати жодних старих матеріалів щодо перевірок позивача, так як такі матеріали знаходяться у відділу державного нагляду (контролю) у Дніпропетровській області згідно до вимог п.25 Порядку №1567. Щодо суті порушення, відповідач зазначає, що автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують перевезення, зокрема, водій - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством згідно до вимог ст.48 згаданого вище Закону. Також до інших документів, які повинен мати при собі водій і пред`являти до перевірки віднесено і протокол перевірки технічного стану транспортного засобу згідно до вимог Порядку №137 від 30.01.2012р. За викладеного, відповідач вважає, що доводи позову не підтверджують порушення в діях посадових осіб відповідача під час проведення рейдової перевірки, тому оскаржуваний акт індивідуальної дії є таким, що прийнято у відповідності до вимог чинного законодавства. Додатково, на вимогу суду згідно заяви відповідача від 07.07.2023р. до матеріалів справи додано флеш-носій щодо відеофіксації проведення даної перевірки. Окрім того, у клопотанні від 04.09.2023р. представник відповідача вказує на дотримання відповідачем процедури проведення перевірки, а саме: направлення повідомлення про розгляд справи від 06.03.2023р., яке відбудеться 22.03.2023р. на офіційну електронну пошту позивача: ІНФОРМАЦІЯ_1, яка міститься в Електронному кабінеті позивача як перевізника та системі «Шлях» 15.03.2023р. о 13.43:00, що відповідає вимогам п.26 Порядку №1567, та, відповідно, забезпечувало реальну можливість позивача бути присутнім при такому розгляді (а.с.29-47, 64-66, 74-75).

У відповідності до вимог ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає справу за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Ухвалою суду від 24.08.2023р., у зв`язку із ненаданням позивачем та відповідачем витребуваних ухвалою суду від 07.06.2023р. доказів, було продовжено строк розгляду справи до 29.09.2023р. (а.с.69).

Ухвалою суду від 03.10.2023р. строк розгляду даної справи було продовжено до 03.11.2023р. з метою забезпечення права позивача на надання письмових пояснень (відповіді на відзив) з урахуванням наданих відповідачем матеріалів відеофіксації рейдової перевірки у відповідності до вимог ст.121 Кодексу адміністративного судочинства України (а.с.90).

Таким чином, дана адміністративна справи вирішується 24.10.2023р., тобто, у межах строку, визначеного ст. 258 Кодексу адміністративного судочинства України.

Із наявних в матеріалах справи документів судом встановлені наступні обставини у даній справі.

ОСОБА_1 зареєстрований як фізична особа підприємець за адресою: АДРЕСА_1 , видами діяльності позивача за КВЕД є, зокрема - 49.41 - вантажний автомобільний транспорт (основний), що підтверджується інформацією, наведеною у копії Витягу з ЄДРПОУ, наявного в матеріалах справи (а.с.9).

23.02.2023р. державними інспекторами Укртрансбезпеки, на підставі направлення на рейдову перевірку (перевірку на дорозі) від 17.02.2023р. №02378 об 12 год.50 хв. на 405 км+930м а/д М-30 Стрий-Умань-Дніпро-Ізварине - було здійснено перевірку транспортного засобу - марки - ТЗ VOLVO НОМЕР_1 , LAMBERET НОМЕР_2 , серія і номер свідоцтва про реєстрацію НОМЕР_5 , НОМЕР_3 , відповідно, під керуванням водія ОСОБА_1 та встановлено, що даний автомобіль використовується як перевізником - ФОП ОСОБА_1 та було виявлено наступні порушення:

1) перевезення вантажів (карбомід, зі слів водія) здійснювалося за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених ст.48 Закону України «Про автомобільний транспорт», а саме: посвідчення водія відповідної категорії, ТТН на вантаж, протоколу перевірки технічного стану Т/З VOLVO НОМЕР_1 , LAMBERET НОМЕР_2 , що підтверджується складеним змістом акту №351812 від 23.02.2023р. (а.с.15,51).

Також зі змісту акту перевірки від 23.02.2023р. видно, що у ньому міститься відмітка про те, що водій з порушенням в усній формі ознайомлений (а.с.15,51).

Надалі, 15.03.2023р. відповідачем на офіційну електронну адресу позивача, яка міститься в Електронному кабінеті перевізників та системі «Шлях» - ІНФОРМАЦІЯ_1, було направлено повідомлення про розгляд справи щодо порушення законодавства про автомобільний транспорт, зафіксованого у акті №351812 від 23.02.2023р., яке відбудеться 22.03.2023р., за №14086/23/24-23 від 06.03.2023р., яке було доставлено на зазначену вище електронну адресу позивача 15.03.2023р. о 1:43:00., що підтверджується змістом копії наведеного повідомлення та копією скріншоту з вказаної електронної пошти позивача (а.с.16, 49-50, 82-82 -зворот).

За результатами розгляду вищенаведеного порушення на підставі наведеного акту перевірки посадовою особою відповідача 22.03.2023р. було прийнято постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу №357565 за якою за вищенаведене порушення ст. 48 Закону України «Про автомобільний транспорт» до ФОП ОСОБА_1 (позивача) було застосовано штраф у сумі 17000 грн., що підтверджується копією відповідної постанови (а.с.10, 49).

Позивач, вважаючи протиправною спірну постанову, звернувся до суду з відповідними позовними вимогами про визнання її протиправною та скасування.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд приходить до висновку про відсутність обґрунтованих правових підстав для задоволення позову, виходячи з наступного.

Відносини між автомобільними перевізниками, замовниками транспортних послуг, органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування, пасажирами, власниками транспортних засобів, а також їх відносини з юридичними та фізичними особами - суб`єктами підприємницької діяльності, які забезпечують діяльність автомобільного транспорту та безпеку перевезень регулює Закон України «Про автомобільний транспорт» від 05.04.2001р. № 2344-Ш (далі - Закон № 2344-Ш), Порядок здійснення державного контролю на автомобільному транспорті, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 08.11.2006р. №1567 (далі - Порядок №1567).

Щодо наявності у відповідача повноважень на проведення перевірок на транспорті.

Статтею 6 Закону №2344-Ш передбачено, що центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті, здійснює, у тому числі, державний нагляд і контроль за дотриманням автомобільним перевізником вимог законодавства, норм та стандартів на автомобільному транспорті.

Частинами 14,17 статті 6 Закону №2344-Ш встановлено, що державний контроль автомобільних перевізників на території України здійснюється шляхом проведення планових, позапланової і рейдових перевірок (перевірок на дорозі).

Рейдові перевірки дотримання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом здійснюються шляхом зупинки транспортного засобу або без такої зупинки посадовими особами центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті, та його територіальних органів, які мають право зупиняти транспортний засіб у форменому одязі за допомогою сигнального диска (жезла) відповідно до порядку, затвердженого Кабінетом Міністрів України.

Так, згідно до приписів наведеного Порядку №1567 визначено, що державному контролю підлягають усі транспорті засоби вітчизняних та іноземних суб`єктів господарювання, що здійснюють автомобільні перевезення пасажирів та вантажів на території України.

Органами державного контролю на автомобільному транспорті є Укртрансбезпека, її територіальні органи.

Державна служба України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра інфраструктури і який реалізує державну політику з питань безпеки на наземному транспорті відповідно до п.1 Положення про Державну службу України з безпеки на транспорті, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015р. №103.

Згідно з п.8 вказаного Положення, Укртрансбезпека здійснює свої повноваження безпосередньо, через утворені в установленому порядку територіальні органи.

Отже, із наведених приписів чинного законодавства у сфері державного контролю на автомобільному транспорті видно, що відповідачеві, його територіальним органам, а відповідно, і їх посадовим особам надані повноваження на проведення рейдових перевірок (перевірок на дорозі), тому слід дійти висновку, що рейдова перевірка (перевірка на дорозі), яка відбулася 23.02.2023р. посадовими особами Укртрансбезпеки проведена у межах наданих його повноважень, визначених вищенаведеними приписами Закону №2344-Ш, Порядку №1567 та Положення про Укртрансбезпеку.

Щодо виявлених у ході проведення рейдової перевірки (перевірки на дорозі) порушень вимог законодавства про автомобільний транспорт позивачем, яке мало місце 23.02.2023р. згідно акту №351812 з приводу відсутності у водія при собі та не пред`явлення до перевірки посвідчення водія відповідної категорії та відсутності товарно-транспортної накладної на вантаж, суд зазначає про таке.

Автомобільним перевізником, що здійснює перевезення вантажів на договірних умовах, є суб`єкт господарювання, який відповідно до законодавства надає послугу згідно з договором про перевезення вантажу транспортним засобом, що використовується на законних підставах (ст.33 Закону №2344-Ш).

Згідно вимог ст.34 Закону №2344-Ш визначено, що автомобільний перевізник повинен, зокрема, виконувати вимоги цього Закону та інших законодавчих і нормативно-правових актів України у сфері перевезення пасажирів та/чи вантажів; забезпечувати умови праці та відпочинку водіїв згідно з вимогами законодавства.

Приписами ст.49 згаданого Закону №2344-Ш установлено, що водій транспортного засобу зобов`язаний, зокрема, мати при собі та передавати для перевірки уповноваженим на те посадовим особам документи, передбачені законодавством, для здійснення зазначених перевезень.

Також і у відповідності до вимог ст.48 Закону №2344-Ш передбачено, що автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення.

Документами для здійснення внутрішніх перевезень вантажів є:

- для автомобільного перевізника - документ, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством;

- для водія - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством.

Отже, з аналізу змісту наведених норм слідує, що під час здійснення вантажних перевезень, водій відповідного транспортного засобу, яким здійснюються вантажні перевезення, має обов`язок мати при собі та пред`являти, особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті, документи, на підставі яких виконуються вантажні перевезення, а саме: станом на момент перевірки 23.02.2023р. водій транспортного засобу, що належить позивачеві, повинен був мати при собі та надати до перевірки посвідчення водія відповідної категорії, а також товарно-транспортну накладну на вантаж або інший визначений законодавством документ на вантаж.

Так, як встановлено судом із наявних в матеріалах справи документів та уже зазначалося вище, 23.02.2023р. об 12 год. 50 хв. посадовими особами Укртрансбезпеки під час проведення рейдової перевірки (перевірки на дорозі), на 405 км+930м а/д М-30 Стрий-Умань-Дніпро-Ізварине - було здійснено перевірку транспортного засобу - марки - ТЗ VOLVO НОМЕР_1 , LAMBERET НОМЕР_2 ,серія і номер свідоцтва про реєстрацію НОМЕР_5 , НОМЕР_3 , відповідно, під керуванням водія ОСОБА_1 у ході якої встановлено, що даний автомобіль використовується як перевізником - ФОП ОСОБА_1 та позивачем здійснюються перевезення вантажів (карбомід, зі слів водія) за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених ст.48 Закону України «Про автомобільний транспорт», а саме: посвідчення водія відповідної категорії, ТТН на вантаж, протоколу перевірки технічного стану Т/З VOLVO НОМЕР_1 , LAMBERET НОМЕР_2 , що є порушенням ст.48 Закону №2344-Ш та підтверджується змістом акту від 23.02.2023р. №351812 (а.с.15,51).

Наведений вище і проаналізований судом акт перевірки від 23.02.2023р. №351812 є носієм доказової бази щодо предмета доказування, оскільки містить інформацію щодо предмету спору, а відповідно, є носієм доказової інформації щодо встановлених обставин з приводу відсутності у водія на місці події (зупинки) 23.02.2023р. посвідчення водія відповідної категорії і товарно-транспортної накладної на вантаж (карбомід) у розумінні ст.72-76 Кодексу адміністративного судочинства України.

Окрім цього, факт відсутності у водія при собі та не пред`явлення до перевірки посадовим особам Укртрансбезпеки посвідчення водія відповідної категорії і товарно-транспортної накладної на вантаж (карбомід) на місці події (зупинки) 23.02.2023р. транспортного засобу підтверджується і тим, що у графі акту перевірки №351812 «водій» зазначено: « ОСОБА_1 », а у графі акту - «документ, що посвідчує особу водія» (у якому повинно бути зазначено назва, серія, номер, ким і коли виданий) посадовими особами відповідача зазначено: «Документ, що посвідчує особу не надав» та, відповідно, зазначене вказує на те, що водій не пред`явив до перевірки посвідчення водія на ім`я - ОСОБА_1 (а.с.15,51).

Також водій ОСОБА_1 не мав при собі на момент проведення перевірки на місці зупинки транспортного засобу 23.02.2023р. та не пред`явив до перевірки уповноваженим особам і товарно-транспортної накладної на вантаж (карбомід, зі слів водія), про що міститься відмітка у вищенаведеному акті №351812 (а.с.15,51).

Факт керування вказаним вище транспортним засобом саме водієм ОСОБА_1 у момент проведення перевірки 23.02.2023р., а також і відсутність у водія ОСОБА_1 на момент проведення перевірки під час зупинки наведеного транспортного засобу 23.02.2023р. та не пред`явлення до перевірки уповноваженим особам на перевірку посвідчення водія відповідної категорії та ТТН на вантаж (карбомід, зі слів водія), підтверджується і переглянутим судом відеозаписом фіксації проведення даної перевірки, зі змісту якого судом встановлено, що 23.02.2023р. під час зупинки ТЗ позивача, водій вищенаведеного транспортного засобу - ОСОБА_1 передав перевіряючому на його вимогу два свідоцтва про реєстрацію ТЗ та два протоколи перевірки технічного стану №00774-2626-21 ТЗ LAMBERET номерний знак НОМЕР_2 , та №00774-02625-21 ТЗ VOLVO номерний знак НОМЕР_1 із терміном їх дії до 06.11.2022р. (їх копії відповідачем також додані до відзиву - а.с.52), в той же час, на 12-41 год., 12-42 год. видно, що інспектор вимагає від водія надання таких документів, а саме: посвідчення водія, ТТН на вантаж та протокол перевірки технічного стану ТЗ, оскільки надані протоколи прострочені (до 06.11.2022р.), повідомляє водія про ведення відео фіксації, а водій, в свою чергу, на 12-43 год. підтверджує, що він є сам перевізником і водієм « ОСОБА_2 », інспектор на 12-44 та на 12.46 год. роз`яснює позивачеві, що за відсутність таких документів передбачено штраф 17000 грн. та у разі їх не надання буде складений відповідний акт, а також втретє (повторно) вимагає у водія надання вказаних вище документів та зазначає, що за перевіреними ним базами даних відсутня інформація про проходження вищезгаданими ТЗ позивача техогляду після 06.11.2022р. (а.с.66).

На спростування вказаного відеозапису від 23.02.2023р. про те, що особа, яка фігурує на відеозаписі та спілкується з посадовою особою відповідача не є позивачем - ОСОБА_1 , жодних доказів не надано.

Отже, із наведеного слідує, що аргументи позивача у позові про те, що він не знаходився у вказаному місці та у зазначений у акті перевірки час, не керував ТЗ 23.02.2023р. о 12:50 год. спростовуються вищенаведеним проаналізованим та дослідженим судом відеозаписом.

А, відповідно, із наведених вище встановлених обставин, суд приходить до висновку, що вказані вище досліджені докази підтверджують факти відсутності при собі у водія ОСОБА_1 під час зупинки транспортного засобу на місці події 23.02.2023р. о 12:50 год. та не пред`явлення до перевірки уповноваженим особам до перевірки посвідчення водія відповідної категорії та товарно-транспортної накладної на вантаж (карбомід, зі слів водія), що є порушенням вимог ст.48,49 Закону №2344-Ш.

Вищенаведені встановлені судом факти позивачем не спростовані жодними доказами та належних доказів які б свідчили про наявність у нього як у водія при собі та пред`явлення уповноваженим особам відповідача до перевірки посвідчення водія і товарно-транспортної накладної на вантаж (карбомід, зі слів водія), станом на момент проведення рейдової перевірки (23.02.2023р.), позивачем також суду не надано.

Разом з тим, як уже зазначалося вище, наявність вищезазначених документів на час зупинки транспортного засобу (на момент проведення рейдової перевірки 23.02.2023р.) та пред`явлення їх до перевірки уповноваженим особам відповідача, є обов`язком перевізника та водія, виходячи з вимог ст. 48 Закону №2344-Ш.

Аналогічні висновки щодо застосування наведених правових норм викладено і у постанові Верховного Суду від 11.02.2020р. у справі №820/4624/17, які є обов`язковими для застосування адміністративним судом згідно до ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України.

Окрім того, слід зазначити, що у даному випадку, статус ФОП ОСОБА_1 (позивача у справі) як перевізника підтверджується відомостями із ЄДРПОУ зі змісту яких видно, що основним видом діяльності позивача як перевізника є 49.41 - вантажний автомобільний транспорт, а також і з копії даних Електронного кабінету перевізника за його РНОКПП НОМЕР_6 (а.с.9,79).

Отже, із наведеного слідує, що твердження позивача у позові про те, що відповідачем не встановлено факту, чи є він (позивач) автомобільним перевізником спростовуються вищенаведеними проаналізованими судом доказами.

А у відповідності до вимог абз.3частини 1 ст.60 Закону №2344-Ш передбачено, що за порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників за перевезення вантажів за відсутності на момент перевірки документів, визначених статтями 39 і 48 цього Закону, (у даному випадку відсутність у водія посвідчення водія відповідної категорії, товарно-транспортної накладної на вантаж), застосовуються адміністративно-господарські штрафи, зокрема, у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, тобто, 17000 грн.

Таким чином, за умови встановлення судом факту відсутності документів під час проведення рейдової перевірки 23.02.2023р., зокрема, відсутність у водія - ОСОБА_1 та не пред`явлення до перевірки посвідчення водія відповідної категорії і товарно-транспортної накладної на вантаж (карбомід) зі слів водія на підставі яких виконуються вантажні перевезення, що є порушенням позивачем вимог ст.48 Закону №2344-Ш, суд приходить до висновку, що до суб`єктів господарювання (перевізників), які здійснюють такі перевезення, застосовуються адміністративно-господарські штрафи, а відповідно, застосування до позивача (як перевізника) за наведене порушення адміністративно-господарського штрафу у розмірі 17000 грн. на підставі абз.3 частини 1 статті 60 Закону №2344-Ш є правомірним.

Щодо відсутності при собі у водія ОСОБА_1 протоколів перевірки технічного стану вищенаведених транспортних засобів та не пред`явлення їх до перевірки уповноваженим особам на місці рейдової перевірки 23.02.2023р., чим порушено вимоги ст.48 Закону №2344-Ш, суд виходить з такого.

Як уже зазначалося судом вище, статтею 48 Закону №2344-ІІІ передбачено перелік обов`язкових документів на підставі яких виконуються вантажні перевезення, для водія юридичної особи, що здійснює вантажні перевезення на договірних умовах, є - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством України.

Однак, перелік документів, визначений статтею 48 Закону №2344-ІІІ, не є вичерпним.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 11.02.2020 року по справі №820/4624/17 зазначив, що аналіз положень статті 48 Закону України «Про автомобільний транспорт» дає підстави для висновку, що законодавцем при визначенні документів для здійснення внутрішніх перевезень вантажів не встановлено їх вичерпний перелік, проте зазначено на необхідність наявності інших документів, передбачених законодавством.

Згідно зі статтею 22 Закону України «Про автомобільний транспорт» установлено, що технічне обслуговування і ремонт транспортних засобів та їх складових виконують з метою підтримання їх у належному стані та забезпечення встановлених виробником технічних характеристик під час використання, зберігання або утримання протягом періоду експлуатації.

Відповідно до статті 23 Закону України «Про автомобільний транспорт» контроль технічного стану транспортних засобів включає: обов`язковий технічний контроль транспортних засобів; перевірку технічного стану транспортних засобів автомобільними перевізниками. Перевірку технічного стану транспортних засобів під час обов`язкового технічного контролю транспортних засобів здійснюють суб`єкти господарювання, визначені відповідно до Закону України "Про дорожній рух" в порядку, який встановлює Кабінет Міністрів України. У період між обов`язковими технічними контролями відповідність технічного стану транспортних засобів вимогам законодавства забезпечує перевізник.

Отже, із аналізу наведених норм законодавства слідує, що порядок проведення обов`язкового технічного контролю транспортних засобів визначає Кабінет Міністрів України. Перевірка технічного стану транспортних засобів автомобільними перевізниками здійснюється в порядку, який визначає центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері транспорту.

Відповідно до статті 35 Закону України «Про дорожній рух» транспортні засоби, що беруть участь у дорожньому русі та зареєстровані територіальними органами Міністерства внутрішніх справ України, підлягають обов`язковому технічному контролю відповідно до цієї статті.

Обов`язковий технічний контроль транспортного засобу передбачає перевірку технічного стану транспортного засобу, а саме: системи гальмового і рульового керування, зовнішніх світлових приладів, пневматичних шин та коліс, світлопропускання скла, газобалонного обладнання (за наявності), інших елементів у частині, що безпосередньо стосується безпеки дорожнього руху та охорони навколишнього природного середовища.

Періодичність проходження обов`язкового технічного контролю становить, зокрема, для вантажних автомобілів вантажопідйомністю більше 3,5 тони, причепів до них та таксі незалежно від строку експлуатації - щороку.

На кожний транспортний засіб, що пройшов обов`язковий технічний контроль і визнаний технічно справним, суб`єкт проведення обов`язкового технічного контролю складає протокол перевірки його технічного стану, який видається водію транспортного засобу. У протоколі зазначається строк чергового проходження обов`язкового технічного контролю транспортного засобу відповідно до періодичності проходження, встановленої частиною восьмою цієї статті.

Відповідно до пункту 1 Порядку проведення обов`язкового технічного контролю та обсяги перевірки технічного стану транспортних засобів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №137 від 30 січня 2012 року, порядок проведення обов`язкового технічного контролю та обсяги перевірки технічного стану транспортних засобів (далі - Порядок №137) визначає процедуру проведення обов`язкового технічного контролю та обсяги перевірки технічного стану транспортних засобів, зареєстрованих уповноваженими органами МВС (далі - транспортні засоби), за результатами якої встановлюється їх придатність до експлуатації або неможливість експлуатації.

Згідно з абзацом 3 пункту 3 Порядку №137 визначено, що періодичність проходження обов`язкового технічного контролю становить для вантажних автомобілів вантажопідйомністю більше 3,5 тони, причепів до них та таксі незалежно від строку експлуатації - щороку.

Пунктом 18 Порядку №137 встановлено, що, перевірка конструкцій і технічного стану транспортних засобів проводиться згідно з Вимогами до перевірки. У разі позитивного результату після проведення обов`язкового технічного контролю транспортного засобу замовникові видається протокол перевірки технічного стану.

Отже, виходячи з аналізу вищевказаних норм, суд приходить до висновку, що в контексті статей 34, 48 Закону України «Про автомобільний транспорт» протокол перевірки технічного стану є іншим документом, передбаченим законодавством, а саме: Порядком №137, відповідно, такий документ (протокол перевірки технічного стану транспортного засобу) повинен бути пред`явлений особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху.

Так, як встановлено судом із наявних в матеріалах справи копій документів, 23.02.2023р. на місці зупинки вищенаведених ТЗ під керуванням водія, який одночасно є і перевізником - Фізичною особою -підприємцем ОСОБА_1 , здійснювалося вантажне перевезення карбоміду, зі слів водія, у водія - ОСОБА_1 були відсутні протоколи технічного стану вищезгаданих ТЗ, про що свідчить зміст копії акту перевірки №351812 від 23.02.2023р. (а.с.15,51).

Також факт здійснення позивачем перевезення вантажів автомобільним транспортом без наявності у водія - ОСОБА_1 при собі протоколів перевірки технічного стану ТЗ підтверджується і тим, що згідно наданих позивачем до перевірки, які були і додані відповідачем до відзиву на позов, копій протоколів технічного стану ТЗ №00774-2626-21 ТЗ LAMBERET номерний знак НОМЕР_2 , та №00774-02625-21 ТЗ VOLVO номерний знак НОМЕР_1 видно, що у них вказано дату черговості проходження обов`язкового технічного контролю даних ТЗ - 06.11.2022р., про що свідчить і зміст дослідженого судом відеозапису фіксування перевірки (а.с.52,66).

Окрім того, і протокол перевірки технічного стану ТЗ з номерними знаками НОМЕР_4 , яким, за словами позивача, нібито здійснювалося перевезення вантажу, взагалі водієм ОСОБА_1 не надавався ні уповноваженим особам до перевірки, ні суду, таких доказів матеріали справи не містять.

Доказів проходження перевірки технічного стану згаданих ТЗ після 06.11.2022р. та наявності таких протоколів перевірки технічного стану ТЗ дійсних саме станом на 23.02.2023р. (момент перевірки) матеріали справи не містять, судом не встановлено, а позивачем не підтверджено жодними іншими доказами.

Тобто, із наведеного, можна дійти висновку, що станом на 23.02.2023р. (на момент проведення рейдової перевірки на дорозі) позивачем використовувалися вищенаведені транспортні засоби за відсутності протоколів перевірки технічного стану ТЗ, що утворює склад порушення автомобільним перевізником вимог абз.3 ч.1 ст.60 Закону №2344-Ш.

Абзацом 3 частини 1 статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт» визначено, що за порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників застосовуються адміністративно-господарські штрафи за надання послуг з перевезень пасажирів та вантажів без оформлення документів, перелік яких визначений статтями 39 та 48 цього Закону в розмірі ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, тобто, 17000 грн.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що за відсутності документів, зокрема, в даному випадку, протоколу перевірки технічного стану транспортного засобу, на підставі яких виконуються вантажні перевезення, до фізичних або юридичних осіб, які здійснюють на комерційній основі чи за власний кошт перевезення вантажів транспортними засобами, застосовуються адміністративно-господарські штрафи.

За викладених обставин та враховуючи, що судом встановлено порушення позивачем, як автомобільним перевізником, законодавства про автомобільний транспорт, яке полягає у відсутності на момент перевірки документів, визначених ст.48 Закону №2344-Ш (протоколів перевірки технічного стану ТЗ НОМЕР_1 , НОМЕР_4 , НОМЕР_2 ), яке підтверджене вище дослідженими доказами, позивачем не спростоване, суд приходить до висновку про правомірність застосування до позивача адміністративно-господарського штрафу у розмірі 17000 грн. за порушення позивачем законодавства про транспорт на підставі абз.3 ч.1 ст.60 Закону №2344 за оспорюваною постановою №357565.

Стосовно позовних вимог позивача в частині не дотримання відповідачем процедури розгляду справи (не повідомлення позивача про дату, час і місце розгляду, та як наслідок, порушення права позивача та участь у розгляді справи), встановленої п.26 Порядку №1567, відмовляючи у задоволенні позову у цій частині, суд виходить з наступного.

Відповідно до п.25 Порядку №1567 передбачено, що справа про порушення розглядається в територіальному органі Укртрансбезпеки за місцезнаходженням автомобільного перевізника або за місцем виявлення порушення (за письмовою заявою уповноваженої особи автомобільного перевізника) не пізніше ніж протягом двох місяців з дня його виявлення.

Згідно до вимог п.26 наведеного Порядку №1567 встановлено, що справа про порушення розглядається у присутності уповноваженої особи автомобільного перевізника.

Про час і місце розгляду справи про порушення уповноважена особа автомобільного перевізника повідомляється під розписку чи рекомендованим листом із повідомленням або надсилається на офіційну електронну адресу (за наявності).

Отже, законодавець передбачив альтернативну можливість надсилання повідомлення про розгляд справи про порушення перевізнику, зокрема, шляхом надсилання такого повідомлення на офіційну електронну адресу (за наявності).

А зі змісту п.27 Порядку №1567 слідує, що у разі неявки уповноваженої особи автомобільного перевізника справа про порушення розглядається без її участі.

Так, судом із матеріалів справи встановлено, що 15.03.2023р. відповідачем на офіційну електронну адресу позивача, яка міститься в Електронному кабінеті перевізників та системі «Шлях» - ІНФОРМАЦІЯ_1, (ця ж електронна адреса зазначена позивачем і у позові) було направлено повідомлення про розгляд справи щодо порушення законодавства про автомобільний транспорт, зафіксованого у акті №351812 від 23.02.2023р., яке відбудеться 22.03.2023р., за №14086/23/24-23 від 06.03.2023р., яке було доставлено на зазначену вище електронну адресу позивача 15.03.2023р. о 1:43:00., що підтверджується змістом копії наведеного повідомлення та копією скріншоту з вказаної електронної пошти позивача (а.с.16,49-50, 82-82 -зворот).

Тобто, із наведеного слідує, що відповідач свій обов`язок повідомити позивача про час і місце розгляду справи, яке відбудеться 22.03.2023р., виконав 15.03.2023р.

А отже, порушення відповідачем вимог п.9 ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного суду України стосовно позивача відсутні.

При цьому, слід зазначити, що обов`язок відповідача повідомити суб`єкта господарювання про розгляд справи обмежується лише надісланням виклику на розгляд справи. Фактичні обставини одержання надісланого виклику знаходяться за межами компетенції відповідача та не можуть впливати на розгляд справи про накладення штрафу, оскільки відносини між оператором поштового зв`язку та адресатом знаходяться поза контролем відповідача та не залежать від нього.

Аналогічна правова позиція узгоджується із правовою позицією, викладеною у постановах Верховного Суду від 20.06.2018р. у справі №809/1198/17 та від 13.06.2018р. у справі №820/6755/16, яка застосовується судом у даних подібних правовідносинах у відповідності до вимог ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України.

Також і згідно з правовою позицією Верховного Суду у постанові від 01.03.2018р. у справі №820/4810/17 викладено висновок про те, що відсутність особи під час розгляду справи про накладення адміністративно-господарського штрафу при розгляді даної справи не позбавляє особу права спростувати вину у суді та у зв`язку з цим не може бути самостійною підставою для скасування постанови про застосування адміністративно-господарського штрафу.

Окрім того, судом враховується і те, що позивач отримав вищезгаданий лист-повідомлення 15.03.2023р. на його електронну адресу, тобто, до моменту прийняття оспорюваної постанови (22.03.2023р.).

Отже, завчасне, у межах достатнього поза розумним сумнівом строку надходження поштового відправлення (до складу якого входить повідомлення про дату, час та місце розгляду питання стосовно накладення штрафу на перевізника) до установи поштового зв`язку і не отримання цього повідомлення перевізником не виключає можливості накладення штрафу за відсутності перевізника, адже кожен учасник суспільних відносин повинен дотримуватися базових правил добропорядності, доброчесності та сумлінності тощо, а не ухилятися від отримання поштової кореспонденції задля уникнення юридичної відповідальності.

З огляду на викладене, повідомлення позивача про розгляд справи було направлено на адресу позивача в межах розумних строків (повідомлення відправлено та знаходилося на офіційній електронній адресі позивача як перевізника з 15.03.2023р. - (а.с.50,82).

В свою чергу, позивачем про причини поважності не отримання вищезгаданого листа-повідомлення про розгляд справи у період з 15.03.2023р. до 22.03.2023р. на вказану вище його електронну адресу суду не повідомляв та таких доказів до позову не додано.

Також судом враховується і те, що порушення процедури прийняття оспорюваної постанови (не повідомлення про дату і час розгляду справи), встановленої п.26 Порядку №1567, саме по собі може бути підставою для визнання її (постанови) протиправною та скасування у разі, коли таке порушення безпосередньо могло вплинути на зміст прийнятого рішення.

Певні дефекти адміністративного акту можуть не пов`язуватись з його змістом, а стосуватися процедури його ухвалення. У такому разі можливі дві ситуації: внаслідок процедурного порушення такий акт суперечитиме закону (тоді акт є нікчемним), або допущене порушення не вплинуло на зміст акту (тоді наслідків для його дійсності не повинно наставати взагалі).

Отже, саме по собі порушення процедури прийняття акту не повинно породжувати правових наслідків для його дійсності, крім випадків, прямо передбачених законом.

Виходячи з міркувань розумності та доцільності, деякі вимоги до процедури прийняття акту необхідно розуміти не як вимоги до самого акту, а як вимоги до суб`єктів владних повноважень, уповноважених на їх прийняття.

Так, дефектні процедури прийняття адміністративного акту, як правило, тягнуть настання дефектних наслідків (ultra vires action - invalid act). Разом з тим, не кожен дефект акту робить його неправомірним.

Стосовно ж процедури порушень, то в залежності від їх характеру такі можуть мати наслідком нікчемність або оспорюваність акту, а в певних випадках, коли йдеться про порушення суто формальні, взагалі не впливають на його дійсність.

У відповідності до практики Європейського Суду з прав людини, скасування акта адміністративного органу з одних лише формальних мотивів не буде забезпечувати дотримання балансу принципу правової стабільності та справедливості.

Отже, ключовим питанням при наданні оцінки процедурним порушенням, допущеним під час прийняття суб`єктом владних повноважень рішення, є співвідношення двох базових принципів права: «протиправні дії не тягнуть за собою правомірних наслідків» і, на противагу йому, принцип «формальне порушення процедури не може мати наслідком скасування правильного по суті рішення».

Межею, що розділяє істотне (фундаментальне) порушення від неістотного, є встановлення такої обставини: чи могло бути іншим рішення суб`єкта владних повноважень за умови дотримання ним передбаченої законом процедури його прийняття.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 23.04.2020р. у справі №813/1790/18.

З огляду на вищевикладене та враховуючи, що наявності порушень суб`єктом владних повноважень процедури прийняття оспорюваного рішення, які б вплинули на кінцевий результат розгляду відповідачем питання про притягнення позивача до відповідальності судом не встановлено, а позивачем не доведено, суд приходить до висновку, що оспорювана постанова є правомірною, а тому підстави для визнання її протиправною та скасування у суду відсутні.

Згідно до вимог ст.ст. 73, 75, 76 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Частина 2 ст. 77 КАС України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.

В той же час, і ч.1 ст.77 вказаного Кодексу, на позивача покладено обов`язок довести ті обставини на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.78 цього Кодексу.

Проте, позивачем у ході судового розгляду справи не було надано жодних доказів та не наведено обґрунтованих підстав, які б свідчили про протиправність оспорюваної постанови, з урахуванням встановленого судом факту відсутності при собі у водія ОСОБА_1 та не пред`явлення до перевірки посадовим особам Трансбезпеки під час рейдової перевірки 23.02.2023р. посвідчення водія відповідної категорії, товарно-транспортної накладної на вантаж (карбомід, зі слів водія) та протоколів перевірки технічного стану ТЗ, передбачених ст.48 Закону №2344-Ш, Порядком №137, який підтверджений матеріалами справи та не спростований позивачем.

При цьому, судом критично надається оцінка та відхиляються судом аргументи позивача з приводу того, що позивач не міг бути зупинений інспекторами у зазначеному в акті перевірки місці та у наведений у ньому час, оскільки виконував перевезення гуманітарних вантажів з м. Києва до м. Харкова і Лозової згідно листа БО «Благодійний фонд «Восток-СОС» та видаткової накладної №1229 від 27.02.2023р., з огляду на те, що досліджений судом зміст вказаних копій документів не містить інформації про те, де саме перебував водій - ОСОБА_1 та вказані транспортні засоби саме 23.02.2023р. о 12:50 годині, а, відповідно, вказані копії документів не можуть служити належними доказами у розумінні ст.73 Кодексу адміністративного судочинства України та спростовуються змістом відеозапису фіксування проведення рейдової перевірки від 23.02.2023р., який жодними іншими доказами позивачем не спростований.

Є безпідставними і необґрунтованими доводи позивача з приводу розбіжностей, які містяться в акті перевірки, а саме: зазначення у акті причепу - LAMBERET номерний знак НОМЕР_2 та серії і номеру свідоцтва НОМЕР_3 , яке відноситься до іншого причепу з номерним знаком НОМЕР_4 , та причеп з номерним знаком НОМЕР_2 ним довгий час не використовується, з огляду на те, що, по-перше, вказані документи були надані уповноваженим особам до перевірки самим позивачем, у тому числі, було надано і протокол перевірки технічного стану ТЗ з номерними знаками НОМЕР_2 , який був чинним до 06.11.2022р. (на причіп НОМЕР_4 позивач взагалі не надав відповідного протоколу), що виключає твердження позивача про не використання вказаного причепу ( НОМЕР_2 ); по-друге, вказані обставини щодо наведених розбіжностей у акті перевірки не впливають на факт виявленого посадовими особами Трансбезпеки 23.02.2023р. о 12.50 год. порушення позивачем вимог законодавства на автомобільному транспорті, а відповідно, не можуть бути підставами для звільнення позивача від відповідальності.

Не можуть бути покладені в основу даного судового рішення і доводи позивача про те, що акт №351812 від 23.02.2023р. не складався, а був складений з вигаданих обставин з використанням інформації з доступних їм реєстрів та з використанням фотографій, які колись були зроблені з інших перевірок, оскільки вказані доводи є лише припущеннями позивача, жодними доказами не підтверджені та спростовуються змістом переглянутого судом відеозапису фіксування рейдової перевірки 23.02.2023р. стосовно позивача, зміст якого також позивачем не спростовано ніякими доказами.

При цьому, судом враховується і те, що під час проведення уповноваженими особами рейдової перевірки у ході її проведення та попередження позивача про те, що за відсутності згаданих документів (посвідчення водія відповідної категорії, ТТН на вантаж та протоколів перевірки технічного стану ТЗ) стосовно нього буде оформлений акт, позивач у ході рейдової перевірки самовільно покинув місце зупинки ТЗ не дочекавшись завершення її проведення, що зафіксовано відеозаписом фіксації проведення перевірки від 23.02.2023р., тому такі дії позивача як водія, який одночасно був і перевізником вантажу, не можуть бути обрані обґрунтованими підставами для визнання протиправним та скасування оспорюваної постанови та звільнення позивача від відповідальності за порушення вимог законодавства про автомобільний транспорт, які підтверджені вище дослідженими судом матеріалами справи.

Також, судом враховується і те, що згідно ухвал суду від 07.06.2023р., від 24.08.2023р. позивачеві було запропоновано надати докази того, де саме 23.02.2023р. о 12-50 годині перебував ТЗ, що належить позивачеві Volvo FH480 ( НОМЕР_1 ) та причеп Lamberet ( НОМЕР_2 ); докази перебування наведеного ТЗ у період з 15.02.2023р. по 27.02.2023р. у м. Києві; докази, що свідчать про невикористання причепу номерний знак НОМЕР_2 довгий час; надати копії фотознімків, на які позивач посилається позові та які до позову не додані та інші докази, наведені в згаданій ухвалі суду (а.с.24,69), проте, позивачем станом на 24.10.2023р. відповідні вищенаведені докази позивачем суду не надано, ухвали суду позивачем взагалі проігноровані, про причини їх не надання суд не повідомлено.

Всі інші обставини, викладені у позові та у відповіді на відзив судом відхиляються, оскільки не спростовують факту виявленого посадовими особами 23.02.2023р. о 12-50 год. порушення позивачем вимог законодавства про автомобільний транспорт, оскільки наведені у них аргументи є лише припущеннями позивача, які жодними доказами не підтверджені, спростовані наявними у справі дослідженими доказами, а відповідно, не можуть бути покладені судом в основу даного судового рішення.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Перевіривши правомірність прийняття відповідачем оспорюваної постанови згідно до вимог ч.2 ст.2 вказаного Кодексу, суд приходить до висновку, що при прийнятті вищевказаної постанови відповідач як суб`єкт владних повноважень діяв у межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, обґрунтовано, з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Таким чином судом не встановлено, а позивачем не підтверджено та не доведено жодними доказами, порушення відповідачем прав та інтересів позивача при прийнятті оспорюваної постанови, а тому у адміністративного суду підстави для її визнання протиправною та скасування відсутні.

За викладених обставин, суд приходить до висновку про відсутність обґрунтованих правових підстав для задоволення даного адміністративного позову, тому у задоволенні даного позову, позивачеві слід відмовити повністю.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат по сплаті судового збору у розмірі у розмірі 2684,00 грн. (а.с.8), суд виходить із того, що відповідно до ч.1 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України лише при задоволенні позову такі судові витрати покладаються на суб`єкта владних повноважень.

Однак, виходячи з того, що у суду відсутні підстави для задоволення даного позову, то і судові витрати позивача на правову допомогу та по сплаті судового збору не підлягають стягненню з відповідача - суб`єкта владних повноважень.

Керуючись ст.ст. 2-10, 11, 12, 47, 72-77, 94, 122, 132, 139, 193, 241-246, 250, 251, 257- 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

У задоволенні адміністративного позову Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті в особі відділу державного нагляду (контролю) у Дніпропетровській області про визнання протиправною та скасування постанови про накладення адміністративно-господарського штрафу №357565 від 22.03.2023р. - відмовити повністю.

Судові витрати покласти на позивача згідно до вимог ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду може бути оскаржено до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення відповідно до вимог ст. 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду набирає законної сили у строки, визначені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.О. Конєва