Справа № 420/26754/23
Суддя: Андрухів В.В.
Дата ухвалення: 2023-10-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА
24 жовтня 2023 року м. Одеса
Суддя Одеського окружного адміністративного суду Андрухів В.В.,
розглянувши матеріали:
за позовною заявою ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 )
до військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ), військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 )
про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:
03.10.2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 , військової частини НОМЕР_2 , в якому просить:
- визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 та військової частини НОМЕР_2 щодо відмови ОСОБА_1 у нарахуванні та виплаті при звільненні грошової компенсації у межах вартості за неотримане речове майно;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 та військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію у межах вартості за неотримане речове майно з урахуванням попередньо виплаченої компенсації за неотримане грошове майно в сумі одна тисяча вісімсот тридцять шість гривень п`ятдесят дві копійки.
Ухвалою від 09.10.2023 року позов залишено без руху та роз`яснено позивачу, що виявлені недоліки мають бути усунені шляхом: звернення до суду із заявою про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду з доказами поважності причин його пропуску.
Для усунення вказаних недоліків позивачу було надано 10-денний строк з дня отримання копії ухвали.
19.10.2023 року до суду від позивача надійшла заява про поновлення строку звернення до суду.
Заява про поновлення строку звернення до суду обґрунтована наступним.
13 жовтня 2022 року наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) №36-РС позивача ОСОБА_1 звільнено з військової служби у відставку за підпунктом «в» пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» (за віком - у разі досягнення граничного віку).
22 жовтня 2022 року командиром військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) був виданий наказ №277, і в пункті 8 цього наказу зазначено, зокрема: «виплатити грошову компенсацію за неотримане речове майно в сумі 1836 гривень 52 копійки».
22 жовтня 2022 року позивачу на руки був виданий оригінал грошового атестату №118 від 22.10.2022 року, в якому зазначено, що усі види грошового забезпечення йому виплачені. У дійсності грошове забезпечення на 22.10.2022 року позивачу виплачене не було, тому він зробив помітку у грошовому атестаті про невиплату.
22 жовтня 2022 року відповідач військова частина НОМЕР_1 зробив рапорт у друкованому вигляді від імені позивача за вхідним №2518, в якому зазначив:
«Я, головний корабельний старшина ОСОБА_2 , головний старшина 1 батареї протикатерних ракетних комплексів загону протикатерних ракетних комплексів військової частини НОМЕР_1 , справи та посаду головний старшина 1 батареї протикатерних ракетних комплексів загону протикатерних ракетних комплексів військової частини НОМЕР_1 - здав.
Я, головний корабельний старшина ОСОБА_2 , не заперечую, що розрахунок зі мною військова частина НОМЕР_1 проведе після надходження відповідного фінансування».
Згідно з банківською випискою Укрсіббанку від 31.03.2023 року відповідач військова частина НОМЕР_1 компенсацію за невикористане речове майно у розмірі 1836 гривень 52 копійки виплатив 21.02.2023 року.
Тільки 29 березня 2023 року позивач отримав атестат на речове майно за №23 від 29.03.2023 року від відповідача військової частини НОМЕР_2 , оскільки відповідач військова частина НОМЕР_1 за номенклатурною службою тилу стоїть на забезпеченні при військовій частині НОМЕР_2 .
20.08.2023 року позивач надіслав відповідачам запит на інформацію.
28.08.2023 року позивач зробив повторний запит на інформацію до відповідача військової частини НОМЕР_2 , додавши відповідь військової частини НОМЕР_1 , із тим самим запитанням, на що 11.09.2023 року отримав відповідь №475/4/3070 від 01.09.2023 року. Цією відповіддю позивачу повідомлено, що згідно з довідкою №11 від 22.08.2023 року перевірено та перераховано вартість речового майна, що належить до видачі на загальну суму 1329,39 грн., яка буде виплачена найближчим часом за умови відповідного фінансування видатків, а також зазначено, що предмети повсякденної форми одягу, зазначені у запиті, які зазначені у речовому атестаті з 34 по 52 нумерацію атестата, не видавались, та компенсація за них не нараховувалася. Відповідач посилається на те, що з позивачем було заключено короткостроковий контракт, а згідно з цим, майном за вищевказаною нумерацією атестату він не забезпечуюся, тому йому і не нараховувалася компенсація за це речове майно.
По теперішній час виплата за перерахування вартості речового майна на суму 1329,39 грн. відповідачами військовою частиною НОМЕР_2 та військовою частиною НОМЕР_1 не зроблена.
Розглянувши заяву позивача від 19.10.2023 року, суд зазначає таке.
Згідно із частиною першою статті 122 КАС України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Відповідно до ч.2 ст.122 КАС України, для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Згідно ч.5 ст.122 КАС України, для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
Позивач просить суд визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 та військової частини НОМЕР_2 щодо відмови ОСОБА_1 у нарахуванні та виплаті при звільненні грошової компенсації у межах вартості за неотримане речове майно; зобов`язати військову частину НОМЕР_1 та військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію у межах вартості за неотримане речове майно з урахуванням попередньо виплаченої компенсації за неотримане грошове майно в сумі одна тисяча вісімсот тридцять шість гривень п`ятдесят дві копійки.
Суд зазначає, що дана вимога є вимогою про проходження громадянами публічної служби.
З матеріалів справи вбачається, що позивача звільнено наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 13.10.2022 року №36-РС з військової служби у відставку за підпунктом в пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закон України Про військовий обов`язок та військову службу (за віком - у разі досягнення граничного віку).
22 жовтня 2022 року командиром в/ч НОМЕР_1 (по стройовій частині) був виданий наказ № 277, і в пункті 8 цього наказу зазначено, зокрема, виплатити грошову компенсацію за неотримане речове майно в сумі 1836 грн. 52 коп.
Як зазначає позивач, 22.10.2022 року йому на руки був виданий оригінал грошового атестату №118 від 22.10.2022 року, в якому зазначено, що усі види грошового забезпечення йому виплачені. Позивач вказує, що в дійсності грошове забезпечення на 22.10.2022 року йому не було виплачене, тому він зробив помітку у грошовому атестаті про невиплату.
Позивач вказує у позові, що згідно з наказом Міністерства оборони України від 29.04.2016 року №232 Про речове забезпечення військовослужбовців Збройних сил України та Державної спеціальної служби транспорту військовослужбовці Збройних сил України забезпечуються повсякденною формою одягу за нормою № 4, тому на військове майно, зазначене в атестаті військовослужбовця № 23 головного корабельного старшини ОСОБА_1 за номерами 28 (ремінь брючний), 31 (кашкет), 32 (берет), 34 (шапка зимова повсякденна), 36 (плащ демісезонний), 38 (плащ-накидка з чохлом), 39 (ремінь до штанів), 40 (кітель і штани), 44 (сорочка), 45 (краватка), 46 (кашне), 47 (рукавички трикотажні), 48 (сорочка поло), 49 (напівчоботи хромові (чобітки хромові утеплені)), 50 (туфлі хромові), 51 (шкарпетки літні), 52 (шкарпетки зимові), а також на майно за номерами 13.1 (пуловер), 25 (фуфайка (з короткими рукавами) білого кольору) норми № 4 повинна бути нарахована вартість, і він повинен отримати грошову компенсацію за це майно.
Тобто, про порушення своїх прав позивач був обізнаний ще 22.10.2022 року, що ним не заперечується.
Проте, з даним позовом до суду позивач звернувся лише 03.10.2023 року, тобто з пропуском встановленого місячного строку звернення до суду.
Позивач вважає, що строк звернення до суду ним не пропущено, оскільки 20.08.2023 року він звернувся до відповідача із запитом про надання інформації, і відповідь відповідача військової частини НОМЕР_2 він отримав лише 11.09.2023 року.
Разом з тим, суд зазначає, що отримання позивачем листа відповідача від 11.09.2023 року у відповідь на його заяву не змінює момент, з якого позивач повинен міг дізнатись про порушення своїх прав, а свідчить лише про час, коли позивач почав вчиняти дії щодо реалізації свого права і ця дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду в даному випадку, оскільки такі дії позивач почав вчиняти через 10 місяців після отримання на руки грошового атестату.
Таким чином, наведена позивачем причина пропуску строку звернення до суду з позовом не є поважною, та інших, поважних причин суд не вбачає.
Відповідно до ч.6 ст.161 КАС України, у разі пропуску строку звернення до адміністративного суду позивач зобов`язаний додати до позову заяву про поновлення цього строку та докази поважності причин його пропуску.
Згідно ч.1 ст.123 КАС України, у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.
Відповідно до ч.2 ст.123 КАС України, якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.
Суд зазначає, що інститут строків у адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Строки звернення до адміністративного суду з позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
У рішенні ЄСПЛ від 03 квітня 2008 року у справі Пономарьов проти України зазначено, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є обмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави.
За висновком ЄСПЛ, викладеним в його рішенні від 18 жовтня 2005 року у справі МШ Голуб проти України, право на звернення до суду, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним; воно може бути обмеженим, особливо щодо умов прийнятності скарги, оскільки за своєю природою це право вимагає регулювання з боку держави, яка щодо цього користується певними межами самостійного оцінювання.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (п. 33 рішення від 21 грудня 2010 року у справі Перетяка та Шереметьєв проти України).
Отже, за практикою ЄСПЛ застосування судами наслідків пропущення строків звернення до суду не є порушенням права на доступ до суду.
Вказана правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.06.2019 року по справі №9901/82/19.
Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для поновлення позивачу строку звернення до суду та наявність правових підстав для повернення позовної заяви ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , військової частини НОМЕР_2 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії.
Відповідно до п.9 ч.4 ст.169 КАС України позовна заява повертається позивачеві, якщо: у випадках, передбачених частиною другою статті 123 цього Кодексу.
На підставі викладеного, керуючись ч.2 ст.123, п.9 ч.4 ст.169, ст.ст.248, 256, 293 КАС України, суд,
УХВАЛИВ:
У задоволенні заяви ОСОБА_1 про поновлення строку звернення до суду - відмовити.
Визнати неповажними причини пропуску ОСОБА_1 строку звернення до суду з даним позовом.
Адміністративний позов ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , військової частини НОМЕР_2 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії повернути позивачу.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Ухвала може бути оскаржена до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом 15 днів з дня складення ухвали.

Суддя В.В. Андрухів