Справа № 380/12124/23
Суддя: Потабенко Варвара Анатоліївна
Дата ухвалення: 2023-10-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 жовтня 2023 рокусправа № 380/12124/23
Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Потабенко В.А., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Львівського окружного адміністративного суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі - ІНФОРМАЦІЯ_2, відповідач) з такими вимогами:

- визнати протиправним та скасувати накази начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 №272-АД від 25.05.2018, №185-АД від 24.03.2020 «Про виплату доплат за науковий ступінь та вчене звання військовослужбовцям НАСВ» щодо встановлення та виплати ОСОБА_1 з 01.03.2018 надбавки за науковий ступінь доктора юридичних наук - 5 % та за вчене звання доцента - 5 % від розміру посадового окладу;

- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_1 перерахувати грошове забезпечення та здійснити виплату ОСОБА_1 з 01.03.2018 по 23.09.2020 та з 28.02.2022 по 25.04.2022 доплату за науковий ступінь кандидата наук у розмірі 15% від посадового окладу та доплату за вчене звання доцента у розмірі 25% від посадового окладу відповідно до вимог ч. 2. ст. 59 Закону України «Про вищу освіту».

- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_1 нарахувати і виплатити позивачу компенсацію втрат доходів у зв`язку з порушенням термінів виплати доплат за науковий ступінь та вчене звання з 01.03.2018 по 23.09.2020, з 28.02.2022 по 25.04.2022, з 01.03.2018 року по день їх фактичної виплати - відповідно до Закону України від 19.10.2000 № 2050-ІП «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та «Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159, із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до п. 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 №44.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що до 01.03.2018 позивачу виплачувалась доплата за науковий ступінь кандидата педагогічних наук у розмірі 15% посадового окладу та за вчене звання доцента 25 відсотків посадового окладу. Проте, з 01.03.2018 по день звільнення з військової служби, а саме 23.09.2020, виплачувалась доплата за науковий ступінь кандидата педагогічних наук лише у розмірі 5% посадового окладу, що є неприпустимим та порушує право, визначене ч. 2 ст. 59 Закону України «Про вищу освіту». Позивач вважає, що до нього, як до науково-педагогічного працівника вищого військового закладу зі специфічними умовами навчання мають застосовуватися норми Закону України «Про вищу освіту», та, зокрема, встановлюватися доплати за науковий ступінь у розмірах не менше ніж 15 % посадового окладу. Позивач вважає, що є усі підстави для здійснення перерахунку грошового забезпечення за період з 01.03.2018 по 23.09.2020 із доплатою за науковий ступінь кандидата педагогічних наук у розмірі 15 відсотків і за вчене звання доцента 25 відсотків посадового окладу та виплату недоплаченої суми грошового забезпечення, із одночасною компенсацією при виплаті сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до п. 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 № 44.

Ухвалою від 05.06.2023 суддя відкрила провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін.

Відповідач позову не визнав. 04.07.2023 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву (вх. № 50025), в якому зазначив, що позивачу встановлено відповідно до Порядку № 260 доплату за науковий ступінь кандидата наук у розмірі 5% від посадового окладу на підставі наявних документів, які дають право отримувати доплату та поданого ним рапорту. Вищезазначений Порядок № 260 визначає механізм та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України. Статтею 59 Закону України «Про вищу освіту» встановлено гарантії науково-педагогічним, науковим, педагогічним та іншим працівникам (не військовослужбовцям) закладів вищої освіти встановлюються доплати за науковий ступінь доктора філософії та доктора наук у розмірах відповідно 15 та 25 відсотків посадового окладу, а також за вчене звання доцента і старшого дослідника - 25 відсотків посадового окладу, професора-33 відсотки посадового окладу. Гарантії, встановлені у Закону України «Про вищу освіту» для працівників закладів вищої освіти (не для військовослужбовців), і не поширюються на позивача в період проходження ним військової служби. Щодо нарахування та виплати компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів виплати доплат за науковий ступінь та вчене звання, відповідач зазначив, що Національною академією ще не проведено будь-яких перерахунків по виплатах, а тому відсутні підстави вважати, що права позивача у зазначеній частині при здійсненні такого нарахування вже порушені. Відповідач у задоволенні позову просив відмовити повністю.

Відповідно до ч. 5 ст. 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Оскільки відсутні клопотання будь-якої зі сторін про розгляд справи у судовому засіданні з викликом сторін, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі факти, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд дійшов до наступних висновків.

Суд встановив, що наявність у позивача наукового ступеню кандидата педагогічних наук зі спеціальності «розвідка та іноземні армії» підтверджується копією диплома кандидата наук серії НОМЕР_1 , відповідно до рішення президії Вищої атестаційної комісії України від 06.10.2010.

Відповідно до рішення Атестаційної колегії Міністерства освіти і науки, молоді та спорту від 23.12.2011, протокол № 2/02-Д присвоєно вчене звання доцента кафедри морально-психологічного забезпечення діяльності військ.

16.07.2022 представник позивача звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_2 з адвокатським запитом, у якому просив надати відомості про розміри нарахування та виплати ОСОБА_1 доплат за наукову ступінь та вчене звання за 2010-2020 роки.

ІНФОРМАЦІЯ_2 листом від 25.07.2022 № 3138 повідомила представника позивача, що розмір доплати за наукову ступінь кандидата педагогічних наук та вчене звання «доцента» ОСОБА_1 встановлювався відповідно до вимог наказу Міністерства оборони України від 11.06.2008 № 260 «Про затвердження інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам» (15 і 25 відсотків посадового окладу відповідно), а з 01.03.2018 відповідно до вимог розділу ХV наказу Міністерства оборони України від 07.06.2018 № 260 «Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам» - по 5 відсотків посадового окладу.

Відповідно до витягу з наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 від 25.05.2018 № 272-АД «Про виплату доплат за науковий ступінь та вчене звання військовослужбовцям ІНФОРМАЦІЯ_2 сухопутних військ визначено виплачувати з 01.03.2018 доплату за науковий ступінь кандидата наук у розмірі 5% посадового окладу та доплату доцента (старшого наукового співробітника) у розмірі 5% посадового окладу начальнику кафедри морально-психологічного забезпечення діяльності військ загальновійськового факультету полковнику ОСОБА_1 .

Відповідно до витягу з наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 (по стройовій частині) від 23.09.2020 №226 полковника ОСОБА_1 вважати таким, що з 23.09.2020 справи та посаду здав.

Відповідно до витягу з наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 від 28.02.2022 № 46 полковника ОСОБА_1 з 28.02.20022 зараховано до списків особового складу ІНФОРМАЦІЯ_1 та на всі види забезпечення.

Відповідно до витягу з наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 (по стройовій частині) від 25.04.2022 №105 з 25.04.2022 виключено полковника ОСОБА_1 зі списків особового складу ІНФОРМАЦІЯ_1.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає таке.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» № 2232-ХІІ від 25.03.1992 (далі - Закон № 2232-XII) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Згідно з абз. 1 ч. 1 ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» № 2011-XII від 20.12.1991 (далі - Закон № 2011-XII) держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

В силу вимог ч. 2 ст. 9 Закону № 2011-XII до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця (ч. 3 ст. 9 Закону № 2011-XII).

Відповідно до ч. 1. ст. 2 Закону України «Про вищу освіту» № 1556-VII від 01.07.2014 (далі - Закон № 1556-VII) законодавство України про вищу освіту базується на Конституції України і складається із законів України «Про освіту», «Про наукову і науково-технічну діяльність», цього Закону та інших нормативно-правових актів, міжнародних договорів України, укладених в установленому законом порядку.

Згідно п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону № 1556-VII вищий військовий навчальний заклад (заклад вищої освіти із специфічними умовами навчання) - це заклад вищої освіти державної форми власності, який здійснює на певних рівнях вищої освіти підготовку курсантів (слухачів, студентів), ад`юнктів для подальшої служби на посадах офіцерського (сержантського, старшинського) або начальницького складу з метою задоволення потреб Міністерства внутрішніх справ України, Національної поліції, Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, центральних органів виконавчої влади із спеціальним статусом, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону, центрального органу виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері цивільного захисту.

Відповідно до ч. 4 ст. 13 Закону № 1556-VII державні органи, до сфери управління яких належать вищі військові навчальні заклади (заклади вищої освіти із специфічними умовами навчання), військові навчальні підрозділи закладів вищої освіти, мають право своїми актами встановлювати особливі вимоги до: 1) управління відповідним вищим військовим навчальним закладом (закладом вищої освіти із специфічними умовами навчання), військовим навчальним підрозділом закладу вищої освіти; 2) діяльності та повноважень вченої ради; 3) кандидатів на посади керівників відповідних вищих військових навчальних закладів (закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання), їх структурних підрозділів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти та порядку їх призначення; 4) практичної підготовки осіб, які навчаються у відповідних вищих військових навчальних закладах (закладах вищої освіти із специфічними умовами навчання) чи військових навчальних підрозділах закладів вищої освіти;5) порядку заміщення вакантних посад командування і науково-педагогічних працівників; 6) реалізації прав і обов`язків наукових і науково-педагогічних працівників та осіб, які навчаються у вищих військових навчальних закладах (закладах вищої освіти із специфічними умовами навчання) чи військових навчальних підрозділах закладів вищої освіти; 7) порядку відрахування, переривання навчання, поновлення і переведення осіб, які навчаються у вищих військових навчальних закладах (закладах вищої освіти із специфічними умовами навчання) чи військових навчальних підрозділах закладів вищої освіти; 8) підготовки науково-педагогічних і наукових кадрів у військових навчальних підрозділах закладів вищої освіти в аспірантурі (ад`юнктурі) та докторантурі відповідних закладів вищої освіти. Акти, передбачені у пунктах 6 і 7 цієї частини, затверджуються за погодженням з центральним органом виконавчої влади у сфері освіти і науки.

З системного аналізу вказаних вище норм права слідує, що законодавством передбачено створення вищих військових навчальних закладів (закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання) та особливістю їх правового статусу є те, що державні органи, до сфери управління яких належать вищі військові навчальні заклади, можуть встановлювати своїми актами особливі вимоги до окремих сфер діяльності таких закладів, до яких не відноситься визначення матеріального забезпечення науково-педагогічних працівників. У той же час основним нормативно-правовим актом, який регулює діяльність таких закладів та яким передбачено гарантії науково-педагогічним, науковим, педагогічним та іншим працівникам закладів вищої освіти, в тому числі щодо матеріально-фінансового забезпечення, є Закон України «Про вищу освіту».

Відповідно до ч. 2 ст. 59 Закону № 1556-VII науково-педагогічним, науковим і педагогічним працівникам закладів вищої освіти встановлюються доплати за науковий ступінь доктора філософії та доктора наук у розмірах відповідно 15 та 25 відсотків посадового окладу, а також за вчене звання доцент і старшого дослідника - 25 відсотків посадового окладу, професор - 33 відсотки від посадового окладу. Заклад вищої освіти може встановити більший розмір за рахунок власних надходжень.

Підпунктом 8 п. 2 розділу XV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1556-VII визначено, що після набрання чинності цим Законом науковий ступінь кандидата наук прирівнюється до наукового ступеня доктора філософії, а вчене звання старшого наукового співробітника - до вченого звання старшого дослідника.

Отже, вказаним нормами чітко передбачено встановлення доплат за науковий ступінь та за вчене звання незалежно від того, чи є такий заклад вищим військовим навчальним закладом зі специфічними умовами навчання, чи звичайним закладом вищої освіти.

Нормативно-правових актів, прийнятих Міноборони України, як державним органом, до сфери управління якого належить відповідач, погодженим з МОН України, яким би було встановлено особливості реалізації прав наукових і науково-педагогічних працівників вищих військових навчальних закладів, не прийнято, доказів зворотнього відповідачем суду не надано.

З матеріалів справи видно, що ІНФОРМАЦІЯ_1 є вищим навчальним закладом, в якому позивач проходив військову службу на посаді начальника кафедри морально-психологічного забезпечення діяльності військ загальновійськового факультету.

З урахуванням вище викладених висновків, суд вважає, що матеріальне забезпечення позивача, як наукового працівника такого закладу, має здійснюватися з урахуванням вимог, в тому числі, ст. 59 Закону України "Про вищу освіту".

Обґрунтовуючи правомірність встановлення позивачу доплати за науковий ступінь кандидата наук та надбавки за вчене звання старшого наукового співробітника у розмірі 5% кожна, відповідач послався на те, що грошове забезпечення позивача як військовослужбовця визначається відповідно до норм постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» № 704 від 30.08.2017 (далі - Постанова № 704) та наказу Міністра Оборони України «Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам» № 260 від 07.06.2018 (далі - Порядок № 260).

В той же час, обґрунтовуючи правомірність встановлення позивачу доплати за науковий ступінь (кандидат наук) 5 % та надбавки за вчене звання також 5 %, відповідач послався на те, що грошове забезпечення позивача як військовослужбовця визначається відповідно до норм постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" (зі змінами) (надалі - Постанова № 704) та наказу Міністра Оборони України від 07.06.2018 № 260 "Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам" (надалі - Порядок № 260).

Так, відповідно до пп. 2,3 п. 6 Постанови Кабінету Міністрів України "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" № 704 від 30.08.2017 передбачено доплату за науковий ступінь доктора філософії (кандидата наук) або доктора наук з відповідної спеціальності, якщо діяльність за профілем відповідає науковому ступеню, військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), особам рядового і начальницького складу в розмірі відповідно 5 і 10 відсотків посадового окладу та доплату за вчене звання військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), особам рядового і начальницького складу, які займають посади, пов`язані з педагогічною або науковою діяльністю і мають вчене звання доцента (старшого наукового співробітника), в розмірі 5 відсотків, професора - 10 відсотків посадового окладу. За наявності двох або більше вчених звань доплата встановлюється за одним (вищим) званням.

З огляду на наявні в матеріалах справи докази, позивачу встановлено відповідно до пп.2 п.6 Постанови КМУ № 704 доплати за науковий ступінь кандидата наук та вчене звання доцента (старшого наукового співробітника) в розмірі 5 % відповідно.

В той же час суд вважає, що до спірних правовідносин за участю позивача, який є науковим працівником вищого військового закладу зі специфічними умовами навчання, мають застосовуватися приписи Закону України "Про вищу освіту" щодо розмірів доплати за науковий ступінь - не менше 15 відсотків посадового окладу.

Та обставина, що позивач є військовослужбовцем та на нього поширюються правові гарантії, передбачені Законом України "Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", не нівелює його право на отримання доплат за науковий ступінь та за вчене звання в розмірах, що встановлені ст. 59 Закону України "Про вищу освіту".

Посилання відповідача у відзиві на позов на те, що спеціальним законодавством, яким є Постанова № 704 та Порядок № 260, передбачено встановлення граничних розмірів доплат, які підлягають нарахуванню та виплаті військовослужбовцям, суд відхиляє, адже по відношенню до науково-педагогічних працівників, які проходять службу в вищих військових навчальних закладах зі специфічними умовами навчання саме Закон України "Про вищу освіту" є спеціальним та має застосовуватися при конкуренції правових норм.

Суд зауважує, що правила визначення доплат за науковий ступінь та за вчене звання, що встановлені пп. 2, 3 п. 6 Постанови Кабінету Міністрів України "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" № 704 від 30.08.2017, поширюються на всіх військовослужбовців, які мають такі наукові ступені та вчені звання, в той же час для тих військовослужбовців, які проходять службу в вищих військових навчальних закладах, такі доплати мають встановлюватися з урахуванням мінімальних гарантій, що передбачені статтею 59 Закону України "Про вищу освіту".

До того ж встановлення науковим та науково-педагогічним працівникам в залежності від виду навчального закладу різних розмірів доплат за науковий ступінь та вчене звання розглядається судом як дискримінаційне ставлення до окремої категорії осіб, які маючи відповідні наукові ступені та звання та працюючи в закладах освіти зі специфічними умовами навчання, діяльність яких врегульована Законом України "Про вищу освіту", отримують доплати в менших розмірах, ніж працівники освіти, які працюють у вищих навчальних закладах освіти.

Таким чином, до спірних правовідносин повинна застосовуватись норма, яка міститься в ч.2 ст. 59 Закону України "Про вищу освіту", а не норма підзаконного акту - пп.2 п.6 Постанови КМУ № 704.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що відповідач мав визначити позивачу доплати за науковий ступінь (кандидат наук) в розмірі 15% від посадового окладу за спірний період відповідно до ч.2 ст. 59 Закону України "Про вищу освіту".

Враховуючи вищенаведене, суд зазначає, що при визначенні надбавки за науковий ступінь позивачу, відповідачу необхідно було застосовувати доплату за науковий ступінь 15% від посадового окладу та надбавку за вчене звання доцента у розмірі 25 % від посадового окладу за спірний період відповідно до ч.2 ст. 59 Закону України "Про вищу освіту".

Обираючи належний спосіб захисту порушених прав позивача, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги шляхом визнання протиправними і скасувати наказів начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 №272-АД від 25.05.2018 «Про виплату доплат за науковий ступінь та вчене звання військовослужбовцям ІНФОРМАЦІЯ_3», № 185-АД від 24.03.2020 «Про виплату доплат за науковий ступінь та вчене звання військовослужбовцям ІНФОРМАЦІЯ_3» щодо встановлення та виплати ОСОБА_1 з 01.03.2018 по 23.09.2020 надбавки за науковий ступінь кандидата наук - 5 % від посадового окладу та за вчене звання доцента у розмірі 5% від посадового окладу.

Стосовно позовних вимог в частині зобов`язання ІНФОРМАЦІЯ_2 перерахувати грошове забезпечення та здійснити виплату ОСОБА_1 з 01.03.2018 по 23.09.2020 та з 28.02.2022 по 25.04.2022 доплату за науковий ступінь кандидата наук у розмірі 15% від посадового окладу та доплату за вчене звання доцента у розмірі 25% від посадового окладу та доплату за вчене звання доцента у розмірі 25% від посадового окладу відповідно до вимог ч. 2 ст. 59 Закону України «Про вищу освіту», суд зазначає наступне.

Частинами 1, 2 ст. 9 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» встановлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Суд звертає увагу, що доплати за науковий ступінь і вчене звання мають постійний характер.

Таким чином, з огляду на те, що обрахунок надбавки за науковий ступінь та за вчене звання позивачу за спірний період проведено невірно, розрахунок грошового забезпечення, яке обраховується з урахуванням вказаних надбавок, підлягають перерахунку та виплаті позивачу з урахуванням доплат за науковий ступінь кандидат наук - 15% від посадового окладу та за вчене звання - 25 % від посадового окладу відповідно до положення ч. 2 ст. 59 Закону України "Про вищу освіту" .

Щодо перерахунку грошового забезпечення за період з 28.02.2022 по 25.04.2022, суд встановив, що надбавка за науковий ступінь та вчене звання не встановлювалася позивачу взагалі. Позивач не оскаржує наказів про встановлення чи невстановлення надбавок за цей період. Тому у задоволенні вимог у цій частині належить відмовити.

Щодо позовних вимог про зобов`язання Національну академію нарахувати і виплатити позивачу компенсацію втрат доходів у зв`язку з порушенням термінів виплати доплат за науковий ступінь та вчене звання з 01.03.2018 по 23.09.2020, та з 28.02.2022 по 25.04.2022, з 01.03.2018 по день їх фактичної виплати - відповідно до Закону України від 19.10.2000 № 2050-ІП «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та «Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 № 159, із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до п. 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 №44, то суд вказує таке.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19.10.2000 № 2050-ІІІ (далі - Закон № 2050-ІІІ) підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

За змістом ст. 2 Закону № 2050-ІІІ компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: заробітна плата (грошове забезпечення).

Відповідно до ст. 3 цього ж Закону сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Згідно зі ст. 4 Закону № 2050-ІІІ виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

Аналіз зазначених вище норм дає підстави для висновку, що у разі несвоєчасної виплати грошового забезпечення, повинна бути виплачена компенсація втрат доходу відповідно до діючого законодавства.

При цьому, відповідач на виконання цього рішення ще не здійснив нарахування та виплати доплат за науковий ступінь та вчене звання.

Суд відзначає, що компенсація нараховується та проводиться при виплаті доходу, тобто право на компенсацію позивач набуде в момент отримання доходу. Враховуючи, що відповідач не здійснив нарахування та виплати доплат за науковий ступінь та вчене звання на виконання цього рішення, то відсутні підстави для застосування правових наслідків у випадку затримання строків виплати грошових доходів. Тому у задоволенні цієї вимоги належить відмовити.

Щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч. 9 ст. 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Згідно з ч.1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

У ч. 7 ст. 139 КАС України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги. Ордер - письмовий документ, що у випадках, встановлених цим Законом та іншими законами України, посвідчує повноваження адвоката на надання правової допомоги.

Судом встановлено, що між ОСОБА_1 (надалі - клієнт) та адвокатським бюро «Гомзяк та партнери» в особі керуючого бюро - адвоката Гомзяка Ігоря Андрійовича (надалі - «Адвокатське бюро») укладено договір про надання правової допомоги №АБ-01/41 від 23.06.2022.

Згідно з п.1.1 договору, клієнт доручає, а адвокатське бюро приймає на себе зобов`язання надавати юридичну допомогу в обсязі та на умовах, передбачених цим договором.

Також на підтвердження розміру витрат зі сплати професійної правничої допомоги у зв`язку з розглядом справи представником позивача надано:

- попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат з детальним описом робіт (наданої правової допомоги), виконаних адвокатом та здійснених ним витрат, необхідних для надання правової допомоги;

- копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю;

- копію ордеру серії ВС №1207505 від 29.05.2023;

- рахунок на оплату від 29.05.2023 № 55;

- платіжну інструкцію від 05.06.2023 № @PL420812.

Частинами 4-6 ст. 134 КАС України визначено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Представником позивача у рахунку на оплату від 29.05.2023 № 55 зазначено про види наданих ним послуг, із зазначенням затраченого часу та вартості наданої послуги:

- підготовка проекту позовної заяви та подання позову з додатками до суду про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, зокрема зобов`язання перерахувати грошове забезпечення та здійснити виплату доплату за науковий ступінь кандидата наук у розмірі 15 % від посадового окладу та доплату за вчене звання доцента у розмірі 25% від посадового окладу - вартість затраченого часу 7 год.; вартість послуги - 3 500,00 грн.; судовий супровід справи, а саме подання процесуальних заяв, клопотань, отримання рішення суду та виконавчі листі - вартість послуги - 250,00 грн.; вартість затраченого часу -2 год.; вартість послуги - 500,00 грн.

Суд зауважує, що в матеріалах справи наявна платіжна інструкція від 05.06.2023 № @PL420812 про оплачену вартість правової допомоги у сумі 4000,00 грн.

Приписами Закону України від 05.07.2012 № 5076-VI «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» встановлено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Суд звертає увагу на заперечення відповідача про зменшення стягнення витрат на оплату правничої допомоги відповідно до ч. 7 ст. 134 КАС України.

Норми ст. ст. 134, 139 введені в КАС України з 15.12.2017 у тому числі з метою унормування відносин між суб`єктами, які потребують юридичного супроводу, та адвокатами. Так, за існуючого правового регулювання у сторін з`явилась можливість відшкодувати понесені на правову допомогу витрати (у разі доведення власної правоти у спорі із суб`єктом владних повноважень). При цьому норми зазначених статей спрямовані саме на захист прав та інтересів позивачів-суб`єктів господарювання, а не адвокатів. Встановлена на законодавчому рівні можливість позивачів отримати відшкодування понесених витрат на правничу допомогу сприяє нормальному розвитку галузі, дозволяє учасникам судових процесів залучати для захисту свої прав кваліфікованих адвокатів, даючи при цьому таким особам законне право сподіватись на повне або часткове відшкодування понесених витрат у разі доведення власної правової позиції.

Суд, вирішуючи питання співмірності витрат адвоката, заявлених до стягнення, зазначає, що ст. 134 КАС України не позбавляє права суду перевіряти дотримання позивачем вимог ч. 5 ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України щодо співмірності заявлених до стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

При цьому суд звертає увагу на те, що при визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, слід керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною, зокрема, у постановах від 26.06.2019 у справі №200/14113/18-а, від 31.03.2020 у справі №726/549/19, від 21.05.2020 у справі №240/3888/19.

Проаналізувавши розрахунок витрат на надання правової допомоги та враховуючи критерій обґрунтованості та доцільності понесених позивачем витрат, суд вважає розмір витрат на оплату послуг адвоката у даній адміністративній справі не співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт та значенням справи для сторони. Так, суд зауважує, що справа, яка розглядається, відноситься до категорії справ незначної складності, розглядається в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, не потребує збору та дослідження значних обсягів доказового матеріалу.

Суд звертає увагу на те, що підготовка та подання процесуальних заяв, клопотань, отримання рішення суду та виконавчих листів не пов`язані з матеріально-правовими підставами позову, а тому стосуються лише процесуального аспекту розгляду відповідної справи.

У контексті викладеного суд зауважує, що предмет спору у цій справі не є складним, не потребує вивчення великого обсягу фактичних даних, обсяг і складність складених процесуальних документів не є значними.

Між тим, зі змісту позовної заяви видно, що основна увага приділена не доведенню обґрунтованості заявлених позовних вимог, а фактично позовна заява зводиться до цитування норм законодавства.

Відтак, з огляду на незначну складність справи, недоведеність її значення для позивача та обсяг наданих послуг, суд, виходячи з критерію пропорційності вважає, що розмір витрат на правничу допомогу, що підлягає стягненню з відповідача, повинен становити 1000,00 грн.

Вказана позиція суду узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними в ухвалі від 04.11.2019 (справа №9901/264/19).

За таких обставин, суд дійшов висновку, що на користь позивача необхідно стягнути витрати на професійну правничу допомогу у сумі 1000,00 грн. за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України та ч. 2 ст. 2 КАС України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з вимогами ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку, що позов необхідно задовольнити частково.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, судові витрати стягненню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 2, 19-20, 22, 25-26, 90, 139, 143, 241-246, 255, 257-258, 293, 295, пп. 15.5 п.15 розділу VII "Перехідні положення" КАС України, суд

В И Р І Ш И В :

адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним і скасувати накази начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 №272-АД від 25.05.2018 «Про виплату доплат за науковий ступінь та вчене звання військовослужбовцям ІНФОРМАЦІЯ_2 сухопутних військ». № 185-АД від 24.03.2020 «Про виплату доплат за науковий ступінь та вчене звання військовослужбовцям ІНФОРМАЦІЯ_3» щодо встановлення та виплати ОСОБА_1 з 01.03.2018 по 23.09.2020 надбавки за науковий ступінь кандидата наук у розмірі 5 % від посадового окладу та за вчене звання доцента у розмірі 5% від посадового окладу.

Визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо нездійснення перерахунку та виплати грошового забезпечення ОСОБА_1 з 01.03.2018 по 23.09.2020 з урахуванням надбавки за науковий ступінь кандидата наук у розмірі 15 % від посадового окладу та за вчене звання доцента у розмірі 25% від посадового окладу.

Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_3; місцезнаходження: АДРЕСА_2) здійснити перерахунок та виплату грошового забезпечення ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ; адреса: АДРЕСА_1 ) за період з 01.03.2018 по 23.09.2020 з урахуванням надбавки за науковий ступінь кандидата наук у розмірі 15 % від посадового окладу та за вчене звання доцента у розмірі 25% від посадового окладу, з урахуванням раніше виплачених сум.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_1(код ЄДРПОУ НОМЕР_3; місцезнаходження: АДРЕСА_2) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ; адреса: АДРЕСА_1 ) 1000 (одну тисячу) гривень рівно витрат на професійну правничу допомогу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складений 25.10.2023.

СуддяПотабенко Варвара Анатоліївна