Справа № 712/4019/23
Суддя: Скляренко В. М.
Дата ухвалення: 2023-10-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Придніпровський районний суд м.Черкаси
Справа №712/4019/23
Провадження № 2-а/711/43/23
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2023 року Придніпровський районний суд м. Черкаси в складі:

головуючого судді: Скляренко В.М.

при секретарі Копаєвій Є.В.,

за участі:

представника позивача Клименка В.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Черкаси справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Черкаській області про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення, -

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Соснівського районного суду м. Черкаси з адміністративним позовом, в якому просить скасувати постанову серії ГАБІ № 572275 від 14.04.2023 року у справі про адміністративне правопорушення, винесену інспектором сектору протидії домашньому насильству Черкаського районного управління поліції ГУНП в Черкаській області старшим лейтенантом поліції Ліміченко А.М., і скасувати адміністративне стягнення у вигляді штрафу на суму 650 грн. та закрити провадження у справі про адміністративне правопорушення.

В обґрунтування позовних вимог в позові зазначено, що оскаржувана постанова є незаконною, оскільки позивача притягнуто до адміністративної відповідальності за завідомо неправдивий виклик працівників поліції, тоді як позивач не вчиняв таких дій, оскільки здійснив виклик поліції через те, що вдома між ним та його племінником виник конфлікт на ґрунті того, що племінник бажав вжити наркотичних засобів у приміщенні їх помешкання шляхом паління. Внаслідок зауважень позивача племінник почав висловлюватись на адресу позивача нецензурними словами та намагався вдарити його, а потім почав кидатись на ОСОБА_2 (чоловік матері племінника). Вбачаючи у діях племінника ознаки хуліганських дій та спробу виготовлення наркотичних засобів, позивач викликав патрульну поліцію, розраховуючи, що працівники поліції допоможуть у вирішенні зазначеної ситуації у правовому полі. Натомість екіпаж поліції не захотів нічого з`ясовувати та дослідити відеозапис подій, що мали місце у помешканні позивача, внаслідок чого позивач повторно звернувся на лінію 102, щоб приїхали уповноважені особи, які б вжили належних заходів реагування на конфліктну ситуацію. Проте, працівники поліції не дослідили надані позивачем докази подій, не з`ясували всіх обставин події, а склали відносно позивача протокол та винесли постанову про притягнення його до адміністративної відповідальності за ст. 183 КУпАП. Враховуючи, що у позивача не було умислу здійснювати завідомо неправдивий вилки поліції, то в його діях відсутні ознаки адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 183 КУпАП, а тому оскаржувана постанова підлягає скасуванню, а провадження у справі про адміністративне правопорушення закриттю.

Відповідач заперечив проти позовних вимог та у наданому суду письмовому відзиві просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. В обґрунтування своєї позиції відповідач послався на те, що поліцейським не було порушено жодних, передбачених законом вимог щодо порядку та процедури притягнення позивача до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 183 КУпАП. Вказується, що позивач здійснив виклик спеціальних служб та повідомив про конфлікт з племінником, хоча племінник та свідки заперечують факт існування конфлікту. Виїздом на місце виклику поліцейським було встановлено, що племінника позивача, який за словами позивача вчинив протиправні дії, насправді не було за вказаною адресою у відповідний час, як про те зазначав позивач, викликаючи поліцейський патруль. Повернуся племінник додому лише після приїзду поліції, а відтак позивач, повідомляючи інформацію про конфлікт, усвідомлював, що вона є неправдивою і бажав даремного виїзду на місце виклику працівників поліції. Тож поліцейський під час винесення постанови про притягнення позивача до адміністративної відповідальності діяв в межах своїх повноважень та у спосіб, що передбачений законом.

09.05.2023р. Соснівським районним судом м. Черкаси (головуючий суддя Борєйко О.М.) відкрито провадження у справі.

22.05.2023р. на адресу суду надійшло клопотання про відшкодування позивачу витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 5 000 грн.

30.05.2023р. на адресу суд надійшов письмовий відзив відповідача проти позову.

31.05.2023р. на адресу суду надійшли заперечення відповідача проти клопотання позивача про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

05.06.2023р. позивачем надано до суду відповідь на відзив, в якій вказується про те, що надані відповідачем докази є підтвердженням тому, що під час подій, що передували винесенню оскаржуваної постанови, поліцейські вчиняли дії, які полягали у небажанні проводити перевірку фактів за викликом позивача, в тому числі вчиняти будь-які заходи впливу на племінника, а навпаки виправдовували дії останнього.

18.06.2023р. представником позивача подано до суду заяву про відвід судді Борєйко О.М., яка була задоволена ухвалою суду від 26.06.2023р.

29.06.2023р. справу прийнято до провадження судді Стеценко О.С..

06.07.2023р. Соснівським районним судом м. Черкаси (головуючий суддя Стеценко О.С.) постановлено ухвалу про передачу справи за підсудністю до Придніпровського районного суду м. Черкаси.

03.08.2023р. справу прийнято до провадження судді Придніпровського районного суду м. Черкаси Скляренко В.М.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про причини неявки не повідомив. Натомість разом з відзивом представником відповідача Колєснік Н.І. було подано заяву, в якій заявлене клопотання про розгляд справи без участі відповідача та його представника.

Представник позивача адвокат Клименко В.М., який діє на підставі ордеру серії СА №1064587 від 29.09.2023р., в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та наполягав на їх задоволенні з підстав, викладених у позові. Додатково пояснив, що працівники поліції не з`ясували належним чином обставин, які передували їх виклику позивачем та не відбирали пояснень у всіх свідків, а їх висновки про те, що позивач здійснив завідомо неправдивий виклик поліції є припущенням, яке не підтверджується ніякими доказами. Зауважив, що за фактом неправомірних дій працівників поліції розпочато досудове розслідування.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши надані учасниками справи суду докази, судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Згідно постанови по справі про адміністративне правопорушення серії ГАБІ №572275 від 13.04.2023р., яка прийнята інспектором сектору протидії домашньому насильству Черкаського районного управління поліції ГУНП в Черкаській області старшим лейтенантом поліції Ліміченко А.М., позивача притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 183 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 650 грн.

За змістом такої постанови 13.04.2023р. о 21 год. 30 хв. позивач, перебуваючи за місцем свого помешкання за адресою: АДРЕСА_1 , здійснив завідомо неправдивий виклик поліції та повідомив про конфлікт з племінником, хоча племінник та свідки даний факт заперечують.

Позивач отримав копію відповідної постанови поліцейського та зазначив в ній, що не згоден із її змістом.

Не погоджуючись з рішенням відповідача, позивач звернувся до суду з зазначеним позовом.

Надаючи оцінку доводам сторін, суд виходить з наступного.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України та ч. 2 ст. 2 КАС України, визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Відповідно до ст. 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Порядок оформлення та розгляду в органах Національної поліції України матеріалів про адміністративні правопорушення регулюється положеннями Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі КУпАП), Закону України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015р. №580-VIII (далі Закон №580), Інструкції з оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення в органах поліції, затвердженої наказом МВС України від 06.11.2015р. №1376 (далі Інструкція №1376) та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 23 Закону №580 поліція відповідно до покладених на неї завдань у випадках, визначених законом, здійснює провадження у справах про адміністративні правопорушення, приймає рішення про застосування адміністративних стягнень та забезпечує їх виконання.

У випадках, передбачених ч. 1, 2 ст. 258 КУпАП, уповноваженими органами (посадовими особами) на місці вчинення правопорушення виноситься постанова у справі про адміністративне правопорушення відповідно до вимог ст. 283 цього Кодексу.

Статтею 283 КУпАП передбачено, що розглянувши справу про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить постанову по справі.

Згідно ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

У ст. 7 КпАП України визначено, що ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом. Додержання вимог закону при застосуванні заходів впливу за адміністративні правопорушення забезпечується систематичним контролем з боку вищестоящих органів і посадових осіб, правом оскарження, іншими встановленими законом способами.

За змістом ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Правовою підставою для притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність складу вчиненого адміністративного правопорушення, що має підтверджуватися належними і допустимими доказами.

При цьому, КУпАП встановлюється чітка стадійність притягнення особи до відповідальності: виявлення правопорушення, фіксація правопорушення, формування доказової бази (матеріалів справи), розгляд справи про адміністративне правопорушення.

Тобто, відповідач, як суб`єкт владних повноважень, використовуючи свої повноваження, повинен був зібрати докази, які б підтверджували наявність складу правопорушення, перед складанням постанови та відібранням пояснень від правопорушника роз`яснити його права, надати можливість заявити та розглянути клопотання.

Постанова про притягнення до адміністративної відповідальності є рішенням суб`єкта владних повноважень, актом індивідуальної дії, який встановлює відповідні права та обов`язки для особи, щодо якої він винесений. Таке рішення суб`єкта владних повноважень має бути обґрунтованим на момент його прийняття, оскільки воно має значимі наслідки для суб`єктів приватного права, що знаходяться в нерівному положенні по відношенні до суб`єкта владних повноважень.

Статтею 251 КУпАП визначено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

У відповідності до ч. 1 ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Статтею 90 КАС України передбачено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Статтею 183 КУпАП передбачено, що за завідомо неправдивий виклик поліції наступає адміністративна відповідальність.

Тлумачення диспозиції ст. 183 КУпАП свідчить, що об`єктивна сторона даного правопорушення полягає у завідомо неправдивому виклику служби поліції. При цьому дії особи спрямовані саме на зрив нормальної роботи такої необхідної для суспільства служби як поліція. Особа викликає поліцію нібито для надання допомоги, знаючи наперед, що у цьому немає ніякої необхідності. Суб`єктивна сторона такого правопорушення характеризується наявністю прямого умислу: особа, повідомляючи певну інформацію поліції, усвідомлює, що вона є неправдивою і бажає даремного виїзду на місце виклику поліцейських.

За приписами ст.ст. 1, 2 Закону України «Про Національну поліцію України» Національна поліція України - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку. Завданнями поліції є надання поліцейських послуг, зокрема, у сфері охорони прав і свобод людини.

Відповідно до ст. 6 вказаного Закону поліція у своїй діяльності керується принципом верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Отже, в разі наявності факту чи з метою недопущення факту порушення прав та свобод особи від порушень і протиправних посягань, кожен має право звернутися до органу Національної поліції з метою захисту, а відповідний орган Національної поліції має обов`язок відреагувати на таке звернення і вжити визначених законодавством заходів для забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.

На підтвердження вчинення адміністративного правопорушення відповідач надав суду витяги з реєстру заяв та повідомлень про правопорушення, аудиозапис повідомлень позивача на лінію 102, відеозапис з нагрудних камер поліцейських, копії електронних рапортів поліцейських, копії пояснень ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Згідно витягу з реєстру повідомлень про правопорушення, повідомлення №99206832 від 13.04.2023р. о 21 год. 28 хв. позивач звернувся на лінію 102 та повідомив, що «за адресою спільного проживання племінник віком 22 роки у стані сп`яніння, з неадекватною та неконтрольованою поведінкою, вчинив сварку та має намір завдати тілесних ушкоджень членам родини, словесно погрожує фізичною розправою. Травмовані особи відсутні і медичної допомоги не потребують. Племінник наразі вживає наркотичні речовини. В квартирі присутні малолітні діти». Зміст повідомлення підтверджується наданим суду аудиозаписом на файлі «звук №1».

Наслідком опрацювання повідомлення №99206832 зазначено складення постанови про адміністративне правопорушення за ст. 183 КУпАП серії ГАБІ №572275.

Аналіз змісту оскаржуваної позивачем постанови свідчить, що підставою того, що поліцейський прийшов до висновку про здійснення позивачем завідомо неправдивого виклику, стала та обставина, що поліцейським було встановлено відсутність конфлікту між позивачем та племінником. Разом з тим, суду не надано відповідних доказів, на підставі яких можна достовірно встановити, що виклику позивачем поліції не передував його конфлікт з племінником.

Надані відповідачем письмові пояснення позивача та ОСОБА_3 за своїм змістом є протилежними, але оскільки саме ці особи є учасниками конфлікту, про який повідомляв позивач, то оцінка таких пояснень має здійснюватись в контексті оцінки інших доказів. Натомість суду не надано жодних доказів на підтвердження того, що між позивачем та його племінником не було конфліктної ситуації, яка обумовила звернення позивача з відповідним повідомленням до органів поліції.

Надані відповідачем відеозаписи містять лише подію процедури розгляду поліцейським справи про адміністративне правопорушення відносно позивача і жодним чином не підтверджують обставин елементів складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 183 КУпАП. Натомість з відеозапису на файлі «2», наданому відповідачем, вбачається, що під час вирішення поліцейським питання про притягнення позивача до адміністративної відповідальності, останній пропонував поліцейському подивитись відео події конфліктної ситуації, що обумовила виклик ним поліції, але поліцейський проігнорував зазначену пропозицію та, всупереч ст. 251, 280 КУпАП, не дослідив відповідних доказів.

Разом з тим, прослуховуванням аудиозапису на файлі «звук №1» судом встановлено, що під час спілкування позивача з оператором лінії 102 у помешканні, де знаходився позивач, чутно голоси сторонніх осіб, за змістом яких можна зробити висновок, що особа, стосовно дій якої позивач звернувся до поліції, перебувала у момент телефонного дзвінка позивача поруч з ним та висловлювала зауваження щодо дій позивача.

Згідно наданих суду позивачем відеозаписів на файлах «video_2023-04-21_11-04-55», «video_2023-04-21_11-10-23», «video_2023-04-21_11-14-40» судом встановлено, що на таких відеозаписах зафіксовано подію спілкування позивача з його племінником ОСОБА_3 , що мала місце в приміщенні їх помешкання. Відповідне спілкування мало ознаки конфлікту, що супроводжувався висловлюваннями нецензурною лексикою та штовханиною.

Тож, надаючи оцінку фактичному існуванню події адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 183 КУпАП, по обставинам спірних правовідносин суд звертає увагу, що провадження у справах про адміністративні правопорушення за своїм змістом подібне кримінальному провадженню і в аспекті застосування принципу верховенства права має ґрунтуватись на тих самих засадах, що і кримінальне переслідування. Статтею 62 Конституції України закріплено дію в Україні презумпції невинуватості, яка складається з наступних елементів: 1) особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду; 2) ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину; 3) обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях; 4) усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Аналіз фактичних обставин змісту події, що стала підставою для винесення оскаржуваної постанови, з огляду на обсяг доказів, наданих відповідачем суду, не дозволяє дійти об`єктивного висновку поза розумним сумнівом, що позивач 13.04.2023р. звертаючись на лінію 102 здійснював завідомо неправдиве повідомлення про конфліктну ситуацію вдома, що має ознаки домашнього насильства.

У зв`язку з цим суд приходить до висновку, що при розгляді даної справи не знайшов свого підтвердження факт вчинення позивачем адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 183 КУпАП. У матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази наявності прямого умислу в діяннях позивача на завідомо неправдивий виклик поліції, як обов`язкової ознаки суб`єктивної сторони правопорушення, передбаченого ст. 183 КУпАП.

Верховний Суд у постанові від 08.07.2020р. у справі №463/1352/16-а зазначив, що в силу принципу презумпції невинуватості, яка підлягає застосуванню у справах про адміністративні правопорушення, всі сумніви щодо події порушення та винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведені подія та вина особи мають бути прирівняні до доведеної невинуватості цієї особи.

Отже, згідно принципу презумпції невинуватості, діючого в адміністративному праві, всі сумніви у винуватості особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості.

Беручи до уваги викладене вище, суд приходить до висновку, що поліцейський при винесенні оскаржуваної постанови не виконав вимог, встановлених статтею 280 КУпАП. При наявності заперечень особи, яка притягується до адміністративної відповідальності стосовно завідомо неправдивого виклику поліції, поліцейський не зібрав та не долучив до справи допустимих доказів, які підтверджують вчинення особою адміністративного правопорушення (в даному випадку доказів відсутності конфлікту між позивачем та його племінником, що передував зверненню позивача до поліції). Таким чином, поліцейський діяв не у спосіб визначений законами та Конституцією України, а оскаржувана постанова не відповідає вимогам законності та обґрунтованості, внаслідок чого позов належить задовольнити, скасувати оскаржувану постанову та закрити справу про адміністративне правопорушення на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП через відсутність події і складу адміністративного правопорушення.

Вирішуючи питання про судові витрати, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи, що позов підлягає до задоволення, то судові витрати слід покласти на відповідача за рахунок бюджетних асигнувань.

При зверненні до суду з позовом позивачем був сплачений судовий збір в сумі 536,80 грн., що підтверджується відповідною квитанцією /а.с. 26/.

Також позивач просив компенсувати йому за рахунок відповідача витрати з оплати правової допомоги адвоката в сумі 5 000 грн. Відповідач заперечував проти відшкодування позивачу зазначених витрат, посилаючись на відсутність належного підтвердження факту їх понесення.

Вирішуючи питання про відшкодування позивачу витрат з оплати правової допомоги суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 9 ст. 139 КАС України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує : 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Питання, що стосуються витрат на професійну правничу допомогу, регулюються статтею 134 КАС України. Відповідно до частини другої цієї статті за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Склад та обсяг судових витрат визначено у ч. 3 ст. 134 КАС України, згідно з якою для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до ч. 4 ст. 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч. 5 ст. 134 КАС України).

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 6 ст. 134 КАС України).

При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат відповідно до вимог частини сьомої цієї статті покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Отже склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 та в постановах Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 17 вересня 2019 року у справі №810/3806/18, від 31 березня 2020 року у справі №726/549/19, 16 квітня 2020 року у справі №727/4597/19.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат підлягає оцінці кожен окремий доказ надання правової допомоги та у їх сукупності співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката, а також заперечення суб`єкта владних повноважень щодо обґрунтованості їх розміру.

З наданих представником позивача доказів судом встановлено, що професійна правнича допомога позивачу надавалася адвокатом Клименко В.М.. В якості доказів понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу ним надано: договір про надання правової допомоги №5 від 20.04.2023р.; ордер серії СА №1054264 від 06.05.2023р.; акт приймання-передачі наданих послуг від 19.05.2023р.; довідка від 20.04.2023 про оплату вартості юридичних послуг по договору №№5 від 20.04.2023р. на суму 5 000 грн. /а.с. 44-46/.

Аналіз змісту договору про надання правової допомоги №5 від 20.04.2023р. свідчить, що при його укладанні сторони обумовили вартість юридичних послуг на рівні 5 000 грн., що визначається сумою гонорару адвоката. У ордері серії СА №1054264 від 06.05.2023р., яким підтверджуються повноваження адвоката Клименка В.М., вказано, що адвокат діє на підставі договору про надання правової допомоги №5 від 20.04.2023р. /а.с. 28/.

Факт оплати адвокатських послуг підтверджується довідкою від 20.04.2023р. В контексті заперечень відповідача щодо належності та допустимості такої довідки на підтвердження факту здійснення позивачем витрат з оплати послуг адвоката суд зауважує наступне.

Відповідно до положень статті 14 Податкового кодексу України адвокати здійснюють незалежну професійну діяльність. У свою чергу, Закон України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» не наводить форму та вимоги до документа, що підтверджує оплату гонорару (винагороди) адвокату. Закон України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг», Положення «Про форму та зміст розрахункових документів», затверджене Наказом Міністерства фінансів України від 21.01.2016р. №13, та Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затверджене Постановою Правління Національного банку України від 29.12.2017р. № 148, не визначають порядок здійснення розрахунків адвокатом зі своїм клієнтом за готівку, оскільки не поширюються на осіб, що здійснюють незалежну професійну діяльність.

Тобто, аналіз спеціального законодавства, щодо діяльності адвоката, дає право зробити висновок, про те, що законодавством України не встановлено відповідних вимог до розрахункового документа який повинен надати адвокат при сплаті клієнтом послуг, а також не встановлено форму такого документа.

Враховуючи наведене та той факт, що відкриття власного рахунку не є обов`язком адвоката, можна виснувати, що адвокат може видати клієнту на його вимогу складений в довільній формі документ (квитанція, довідка, тощо) який буде підтверджувати факт отримання коштів від клієнта.

Подібний висновок викладений у постанові КАС ВС від 16.04.2020р. у справі №727/4597/19.

За матеріалами справи судом встановлено, що фактично надана позивачу правова допомога полягає у складанні процесуальних заяв (позовна заява, відповідь на відзив, заява про відвід судді тощо), участь представника позивача в судових засіданнях 25.05.2023р. (з 09 год. 58 хв. до 10 год. 22 хв.), 29.09.2023р. (з 14 год. 07 хв. до 15 год. 02 хв.), 11.10.2023р. (з 15 год. 35 хв. до 16 год. 17 хв.), 20.10.2023р.

Суд зауважує, що при визначенні суми відшкодування суд враховує критерії реальності витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерій розумності, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Аналогічні критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява № 19336/04).

Так, у пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зістаттею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумний розмір.

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року №23-рп/2009, передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Водночас, адвокат самостійно визначається зі стратегією захисту інтересів свого клієнта та алгоритмом дій задля задоволення вимог останнього та найкращого його захисту.

Суд у контексті цієї справи вважає за необхідне вказати, що метою стягнення витрат на правничу допомогу є не тільки компенсація стороні, на користь якої прийняте рішення, понесених збитків, але і у певному сенсі спонукання суб`єкта владних повноважень утримуватися від подачі безпідставних заяв, скарг та своєчасно вчиняти дії, необхідні для поновлення порушених прав та інтересів фізичних та юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин.

Вказана позиція висловлена Верховним Судом у судових рішеннях від 05 вересня 2019 року (справа №826/841/17), від 24 жовтня 2019 року (справа №820/4280/17), від 30 листопада 2020 року (справа №Н/806/1943/18).

Аналізуючи наведені правові норми, суд приходить до висновку про належне підтвердження здійснених позивачем витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5000 грн., а також пропорційність та обґрунтованість їх розміру до предмета спору, обсягу наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, відповідність критеріям реальності та співмірності виконаних адвокатом робіт (наданих послуг) часу, витраченому адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг).

З урахуванням наведеного суд приходить до висновку про необхідність стягнення за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача судових витрат з оплати судового збору в розмірі 536,80 грн. та витрат на правову допомогу у розмірі 5000 грн.

Керуючись ст.ст.2, 9, 20, 77, 241-246, 271, 286 Кодексу адміністративного судочинства України, ст.ст.9, 252, 283-285, 293, п.1 ч.1 ст.247 Кодексу України про адміністративні правопорушення, суд, -

у х в а л и в:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Постанову в справі про адміністративне правопорушення серії ГАБІ №572275 від 13.04.2023 року про накладення на ОСОБА_1 ОСОБА_1 адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 650 грн., винесену інспектором сектору протидії домашньому насильству Черкаського районного управління поліції ГУ НП в Черкаській області Ліміченком А.М. скасувати.

Провадження по адміністративній справі закрити.

Стягнути з Головного управління поліції у Черкаській області (, юридична адреса: вул. Смілянська, 57, м. Черкаси) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) компенсацію з оплати судових витрат: судовий збір в розмірі 536,80 гривень та витрати на правничу допомогу в розмірі 5000 грн.

Рішення суду може бути оскаржене протягом десяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Шостого апеляційного адміністративного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складений 25 жовтня 2023 року.

Головуючий: В.М. Скляренко