Справа № 420/11075/23
Суддя: Шляхтицький О.І.
Дата ухвалення: 2023-10-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 жовтня 2023 р.м. ОдесаСправа № 420/11075/23

Перша інстанція: суддя Завальнюк І.В.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Шляхтицького О.І.,

суддів: Домусчі С.Д., Семенюка Г.В.

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 31 липня 2023 року у справі № 420/11075/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог.

У травні 2023 року ОСОБА_1 звернувся з адміністративним позовом до суду, в якому просив:

визнати бездіяльність Головного управління Пенсійного Фонду України в Одеської області щодо не застосування компенсаційних заходів, спрямованих на компенсацію втрати частини доходів пенсіонера ОСОБА_1 у вигляді нарахування 3 відсотків річних та компенсації інфляційних втрат на суми заборгованості у судової справі 420/2335/20 в розмірі 15518,15 гривень з 10 лютого 2021 року, у судової справі 420/10331/21 в розмірі 132030,87 гривень з 27 жовтня 2021 року, у судової справі 420/2518/22 в розмірі 104084,54 гривень з 28 червня 2022 року, протиправною;

зобов`язати Головне управління Пенсійного Фонду України в Одеської області застосувати компенсаційні заходи, спрямованих на компенсацію втрати частини доходів пенсіонера ОСОБА_1 у вигляді нарахування 3 відсотків річних та компенсації інфляційних втрат на суми заборгованості у судової справі 420/2335/20 в розмірі 15518,15 гривень з 10 лютого 2021 року до моменту виплати, у судової справі 420/10331/21 в розмірі 132030,87 гривень з 27 жовтня 2021 року до моменту виплати, у судової справі 420/2518/22 в розмірі 104084,54 гривень з 28 червня 2022 року до моменту виплати.

В обґрунтування адміністративного позову зазначено, що за підсумками розгляду трьох судових справ відповідач має грошовий борг перед позивачем на загальну суму 251633,56, якій виник починаючи з лютого 2021 року та досі не виплачені, що не відповідає поняттю розумного строку відповідно приписів ч. 2 ст. 530 ЦК України, а саме якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги. Пенсійні виплати повинні бути захищені від процесів знецінення грошей, якщо таки виплати здійснені не своєчасно з вини державних органів, відповідних за такі виплати.

Це положення законодавцем реалізовано у ст. 55 Закону України Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб (надалі по тексту Закон 2262-ХІІ), а саме: Нараховані суми пенсії, не отримані пенсіонером з вини органу Пенсійного фонду України, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів, Крім того, частиною 2 статті 46 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування передбачено, що: Нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів. Компенсація втрати частини пенсії у зв`язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із законом. Тобто, законодавцем чітко визначено, що прострочену заборгованість за пенсійними виплатами боржник повинен виплачувати з застосуванням компенсаційних заходів, спрямованих на компенсацію втрати частини доходу. Відповідно до чого, Позивач вважає, що до правовідносин, що склалися проміж Позивачем та Відповідачем, з моменту набуття чинності судовими рішеннями у вищезазначених справах, повинні бути застосовані положення вищеозначених статей Закону, тобто, нарахувати та здійснити виплату позивачу суму недоплаченої частини розміру пенсії із застосуванням компенсації 3% річних та інфляційних втрат.

Відзив на адміністративний позов від відповідача до суду не надійшов, у зв`язку із чим справу розглянуто за наявними матеріалами відповідно до ч. 6 ст. 162 КАС України.

12.06.2023 до суду від позивача надійшла відповідь на відзив (позивач отримав відзив на електронну пошту 10.06.2023, проте до суду відзив не надійшов).

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Одеський окружний адміністративний суд рішенням від 31 липня 2023 року у справі № 420/11075/23 у задоволенні адміністративного позову відмовив.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі зазначено, що позивач не погоджується з рішення суду першої інстанції, вважає його необґрунтованим та винесене з порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим апелянт просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Апелянт, мотивуючи власну правову позицію, акцентує на таких обставинах і причинах незаконності і необґрунтованості оскаржуваного судового рішення:

суд першої інстанції, посилаючись на Постанову Верховного Суду від 08.02.2018 року у справі №826/22867/15 робить висновок, що, нібито, проміж позивачем та відповідачем не виникли грошові правовідношення, тому що позивач не є кредитором по відношенню до відповідача, однак у зазначеній постанові Верховного Суду йде мова про трудові відносини, а в оскаржуваному рішенні про виплату грошового зобов`язання.

інші доводи відтворюють зміст позовної заяви.

Відповідач процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Обставини справи.

Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в ГУ ПФУ в Одеській області та отримує пенсію за вислугу років з 01.11.2008 згідно з Закону України Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб у розмірі 71% відповідних сум грошового забезпечення.

Рішенням ООАС від 30.11.2020 № 420/2335/20 зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області провести перерахунок та виплату пенсії (із врахуванням раніше виплачених сум) ОСОБА_1 з 05 березня 2019 року з урахуванням 100 відсотків суми підвищення пенсії, визначеного станом на 01 березня 2018 року.

На виконання зазначеного рішення суду ГУ ПФУ здійснено перерахунок розміру пенсії, проте не виплачено суму заборгованості в розмірі 15518,15 гривень.

Рішенням ООАС від 25.08.2021 № 420/10331/21 зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області провести перерахунок пенсії ОСОБА_1 з 01 квітня 2019 року на підставі довідки від 17 березня 2021 року №764/у про розмір грошового забезпечення станом на 05 березня 2019 року, виданої ДП Територіальне медичне об`єднання МВС України по Одеській області відповідно до положень постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб, а також здійснити відповідні виплати з урахуванням раніше виплачених сум.

На виконання вищезазначеного судового рішення ГУ ПФУ проведено перерахунок розміру пенсії, проте не виплачено суму заборгованості в розмірі 132030,87 гривень.

Рішенням ООАС від 26.05.2022 № 420/2518/22 зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області здійснити з 01.12.2019 та з 01.02.2022 обчислення та виплату ОСОБА_1 пенсії, перерахованої з 01.12.2019 та з 01.02.2022 на підставі довідки про розмір грошового забезпечення від 17 березня 2021 року №764/у, оформленої ДУ Територіальне медичне об`єднання МВС України по Одеській області, без обмеження її максимальним розміром (з урахуванням раніше проведених виплат).

На виконання вищезазначеного судового рішення ГУ ПФУ проведено перерахунок розміру пенсії, проте не виплачено суму заборгованості в розмірі 104084,54 гривень.

25 квітня 2023 року позивач отримав відповідь на звернення, у якій відповідачем зазначено, що заборгованість станом на 01 квітня 2023 року за справами 420/2335/20 складає суму 15518,15 грн, 420/10331/21 складає суму 132030,87 грн, 420/2518/22 складає суму 104084,54 грн, тобто, суми заборгованості станом на 10.02.2021 (справа 420/2335/20), станом на 27.10.2021 (справа 420/10331/21), станом на 22.06.2022 (справа 420/2518/22) станом на 01 квітня 2023 року залишилися без змін, тобто, під час всього строку затримки виплати заборгованості відповідач компенсаційні заходи, спрямовані на компенсацію втрати частини доходу, не застосовує, що зумовило позивача звернутися до суду із даним позовом.

Висновок суду першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що до зобов`язання щодо сплати заборгованості по пенсії, яке виникає із судового рішення не може застосовуватись положення ст.625 ЦК України. Вказаний висновок висловлено в Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 18.03.2020 року по справі №712/1924/18.

Крім того суд звернув увагу, що спірні правовідносини є правовідносинами щодо захисту соціальних прав та врегульовані пенсійним законодавством, зокрема, Законом України Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб, та позивач не є кредитором по відношенню до відповідача.

Відтак, оскільки з матеріалів справи судом встановлено, що позивачу не здійснено виплату заборгованості, то і юридичного факту, з яким пов`язується виплата компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, немає. Натомість така виплата відбувається одночасно із виплатою заборгованості, чого за обставин справи не відбулося, а тому позивачем передчасно пред`явлено позовні вимоги щодо бездіяльності відповідача.

Враховуючи вищевикладене та те, що спірні правовідносини не відносяться до цивільних, не засновані на договірних зобов`язаннях, а є публічно-правовими, регулюються спеціальними законами, суд виснував, що у пенсійного органу не виникло перед позивачем грошового зобов`язання у порядку ст.11 ЦК України як зобов`язання боржника виплатити кредитору певну грошову суму відповідно до цивільно-правового договору та на інших підставах, передбачених цивільним законодавством України, у суду відсутні підстави для застосування ст.625 ЦК України.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Джерела права й акти їх застосування та оцінка суду.

За змістом частини 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Надаючи оцінку правомірності дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Статтею 625 Цивільного кодексу України передбачено відповідальність за порушення грошового зобов`язання.

Так, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно з усталеною практикою Верховного Суду, стягнення з боржника інфляційних втрат регулюється статтею 625 ЦК України.

Верховний Суд у постанові від 08.02.2018 у справі № 826/22867/15 зазначив, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами належними до сплати кредиторові.

У постанові від 18.03.2020 року у справі №711/4010/13-ц Великою Палатою Верховного Суду було сформовано висновок, відповідно до якого приписи статті 625 ЦК України не застосовуються до трудових правовідносин, сімейних та інших правовідносин, які регулює спеціальне законодавство. Вказана правова позиція була висловлена також Верховним Судом України у постанові від 20.01.2016 у цивільній справі №6-2759цс15, у постанові від 26 липня 2021 року в адміністративній справі №712/23614/12.

У свою чергу, як встановлено судом, спірні правовідносини врегульовані Законом №2262-ХІІ, згідно зі ст. 63 якого, усі призначені за цим Законом пенсії підлягають перерахунку у зв`язку з підвищенням грошового забезпечення відповідних категорій військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, на умовах, у порядку та розмірах, передбачених Кабінетом Міністрів України.

Тобто, Закон № 2262-ХІІ є спеціальним законом, який регулює правовідносини у сфері пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі.

Вказані обставини свідчать про те, що положення статті 625 ЦК України не застосовуються до спірних правовідносин у даній справі, які регулює спеціальне законодавство.

В силу частини другої статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, якими є: договори та інші правочини; створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; інші юридичні факти.

Так, законодавцем окреслено, що грошовим зобов`язанням є зобов`язання боржника сплатити кредитору певну грошову суму відповідно до цивільно-правового правочину (договору) та на інших підставах, передбачених законодавством України. До грошових зобов`язань відносяться також зобов`язання щодо сплати податків, зборів (обов`язкових платежів), страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне та інше соціальне страхування; зобов`язання, що виникають внаслідок неможливості виконання зобов`язань за договорами зберігання, підряду, найму (оренди), ренти тощо, які мають бути виражені у грошових одиницях.

Однак, у даній справі у відповідача не виникло перед позивачем грошового зобов`язання в порядку статті 11 ЦК України, як зобов`язання боржника заплатити кредитору певну грошову суму відповідно до цивільно-правового договору та на інших підставах, передбачених цивільним законодавством України, а відтак Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області не є тим боржником, що прострочив виконання грошового зобов`язання у розумінні статті 625 ЦК України.

Апеляційний суд зазначає, що у цій справі не встановлено цивільно-правової відповідальності відповідача, оскільки правовідносини, що склались між позивачем та Головним управлінням Пенсійного фонду України в Одеській області, не є цивільно-правовими.

Окремо колегія суддів наголошує, статтею 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Отже, з огляду на вищезазначене, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, що у межах спірних правовідносин відсутні підстави для застосування ст.625 ЦК України.

Колегія суддів зазначає, що спірні правовідносини є правовідносинами щодо захисту соціальних прав та врегульовані пенсійним законодавством, зокрема, Законом України Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб.

Так, положеннями статті 55 Закону №2262-ХІІ передбачено, що нараховані суми пенсії, не отримані пенсіонером з вини органу Пенсійного фонду України, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом України Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати від 19.10.2000 №2050-ІІІ та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 №159.

Згідно вимог Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року №159, Дія цього Порядку поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Також доцільно зазначити, що за цим регулюванням правове значення має те, чи з порушенням строків був виплачений нарахований дохід, чи виплачений і коли цей платіж, чи не нараховувався і не виплачувався грошовий дохід, право на який визнано судовим рішенням. Саме ці події є тими юридичними фактами, з якими пов`язується виплата компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати.

Крім того, у постанові від 05.03.2020 у справі № 140/1547/19, Верховний Суд зазначив, що згідно з положеннями статті 4 Закону України Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

Себто, оскільки відповідачем не здійснено виплату заборгованості позивачу, тому і юридичного факту, з яким пов`язується виплата компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати немає, що, поза іншим, свідчить також про передчасність заявлених позовних вимог.

Таким чином, на думку колегії суддів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги.

Доводи апеляційної скарги щодо необґрунтованості рішення суду першої інстанції стосовно, зокрема, застосування до спірних відносин положень Цивільного Кодексу, колегія суддів відхиляє, оскільки у цій справі не встановлено цивільно-правової відповідальності відповідача, оскільки правовідносини, що склались між позивачем та Головним управлінням Пенсійного фонду України в Одеській області, є публічними, а не є цивільно-правовими.

На думку колегії суддів, варто зазначити, що спірні правовідносини є правовідносинами щодо захисту соціальних прав та врегульовані спеціальним законодавством, зокрема, Законом України Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб , Законом України Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати від 19.10.2000 №2050-ІІІ та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 №159.

Інші доводи апеляційної скарги, яким була дана оцінка в мотивувальній частині постанови, ґрунтуються на суб`єктивній оцінці фактичних обставин справи та доказів. Зазначені доводи не містять посилань на конкретні обставини чи факти або на нові докази, які б давали підстави для скасування рішення суду першої інстанції.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно з ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на залишення рішення суду першої інстанції без змін відповідно до приписів статті 139 КАС України підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 308, 309, 315, 316,321, 322, 325 КАС України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 31 липня 2023 року у справі № 420/11075/23 залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, за виключенням випадків, передбачених підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Суддя-доповідач О.І. Шляхтицький
Судді С.Д. Домусчі Г.В. Семенюк