Справа № 400/5842/22
Суддя: Танасогло Т.М.
Дата ухвалення: 2023-10-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 жовтня 2023 р.м. ОдесаСправа № 400/5842/22

Перша інстанція: суддя Ярощук В.Г.,

повний текст судового рішення

складено 06.06.2023, м. Миколаїв

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача: Танасогло Т.М.,

суддів: Димерлія О.О., Градовського Ю.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Миколаївській області на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 06 червня 2023 року у справі за адміністративним позовом Головного управління ДПС у Миколаївській області до ОСОБА_1 про стягнення податкового боргу,-

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2022 Головне управління ДПС у Миколаївській області (позивач, ГУ ДПС у Миколаївській області) звернулось до Миколаївського окружного адміністративного суду з позовом до ОСОБА_1 (далі відповідач), в якому позивач просив стягнути з ОСОБА_1 (р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 ) в дохід держави податковий борг з єдиного податку з фізичних осіб в сумі 8473,20 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що станом на 13.10.2021, відповідно до довідки про суми податкового боргу, що в результаті неналежного виконання покладених законом на платника податків обов`язків у відповідача наявна непогашена податкова заборгованість у сумі 8473,20 з єдиного податку з фізичних осіб. Зазначений податковий борг всупереч вимогам чинного законодавства відповідач не сплатив.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 06.06.2023р. у задоволенні позову Головного управління ДПС у Миколаївській області (вул. Лягіна, 6, м. Миколаїв, 54001; ) до ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ) про стягнення з ОСОБА_1 в дохід держави податковий борг з єдиного податку з фізичних осіб в сумі 8473,20 грн відмовлено повністю.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивачем Головним управлінням ДПС у Миколаївській області подано на вказане вище судове рішення апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апелянт просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовну заяву ГУ ДПС у Миколаївській області.

В обґрунтування скарги апелянт зазначив, що за відповідачем у справі рахується податковий борг в сумі 8473,20 грн. з єдиного податку з фізичних осіб, яка відповідачем не сплачена самостійно. Апелянт зауважує, що вирішуючи дану справу, суд першої інстанції вірно встановив наявність у відповідача заборгованості, яка є узгодженою та подання позову в межах встановлених ПК України строків, при цьому, відмовляючи у задоволенні позову, виходив з того, що єдиний податок з фізичних осіб підлягає стягненню до відповідного місцевого бюджету, а не до Державного бюджету України, про що просив позивач. Такі висновки контролюючий орган вважає хибними, оскільки на думку скаржника такий підхід до розгляду справи є формальним з огляду на встановлені спірні обставини цієї справи. На думку скаржника, зазначення в прохальній частині позовної заяви про стягнення такого податкового боргу на користь Державного бюджету України не є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог. До того ж, скаржник звертає увагу на п. 95.1 ст.95 ПК України за приписами якого, контролюючий орган здійснює за платника податків і на користь держави заходи щодо погашення податкового боргу. Навівши у своїй апеляційній скарзі також положення п.3 ч.1 ст.7 БК України, скаржник вказує, що оскільки державний бюджет України та місцеві бюджети є самостійними в будь-якому випадку кошти будуть направлятись за належністю.

З урахуванням вказаного, у прохальній частині апеляційної скарги скаржник в тому числі просить про стягнення боргу з ОСОБА_1 (р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 ) на користь відповідної територіальної громади (місцевого бюджету) в рахунок погашення податкового боргу в сумі 8473,20 грн., а саме єдиного податку з фізичних осіб.

За приписами ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів вважає, що справу можливо розглянути в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами у відповідності до ч. 1 ст. 311 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як встановив суд першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 11.04.2019 відповідач подав до Баштанського управління Головного управління ДФС у Миколаївської області заяву про застосування спрощеної системи оподаткування, обліку та звітності з 01.05.2019 (а.с. 9-10).

Відповідач був платником єдиного податку другої групи, що підтверджується його заявою про застосування спрощеної системи оподаткування, обліку та звітності.

Позивач виставив відповідачу податкову вимогу від 17.03.2020 № 2573-51 (форма «Ф») на суму 2006,05 грн (а.с. 6), яку він отримав 28.03.2020, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, виплату поштового переказу № 589 (Ф. 119) (а.с. 6).

Зазначену податкову вимогу відповідач в адміністративному або судовому порядку не оскаржив.

Загальний розмір податкового боргу відповідача на день звернення позивача до суду щодо сплати єдиного податку фізичної особи другої групи становив 8473,20 грн, що підтверджується відповідним розрахунком позивача (а.с. 5) та витягом з інтегрованої картки платника (а.с. 7-8).

Оскільки у добровільному порядку самостійно платник податків не сплатив вказану вище суму заборгованості, яка набула статусу узгодженої, з метою стягнення з відповідача відповідного податкового боргу позивач звернувся до суду з цим позовом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що в позовній заяві податковий орган просить стягнути податковий борг на користь Державного бюджету України, тоді як єдиний податок та акцизний податок належать до місцевих податків та підлягають стягненню до відповідного бюджету місцевого самоврядування.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам та обґрунтованості висновку суду першої інстанції, апеляційний суд виходить з наступного.

Згідно з ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Як визначено ст. 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює Податковий кодекс України.

Підпунктом 16.1.4 пункту 16.1 статті 16 ПК України передбачено, що платник податків зобов`язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

Відповідно до п. 36.1 статті 36 ПК України податковим обов`язком визнається обов`язок платника податку обчислити, задекларувати та/або сплатити суму податку та збору в порядку і строки, визначені цим Кодексом, законами з питань митної справи.

В свою чергу, у відповідності до п.38.1 статті 38 ПК України, виконанням податкового обов`язку визнається сплата в повному обсязі платником відповідних сум податкових зобов`язань у встановлений податковим законодавством строк.

Положеннями пп.пп.14.1.156, 14.1.39, п. 14.1 ст. 14 ПК України визначено, що податкове зобов`язання сума коштів, яку платник податків, у тому числі податковий агент, повинен сплатити до відповідного бюджету або на єдиний рахунок як податок або збір на підставі, в порядку та строки, визначені податковим законодавством (у тому числі сума коштів, визначена платником податків у податковому векселі та не сплачена в установлений законом строк), та/або сума коштів, сформована за рахунок податкових пільг, що були використані платником податків не за цільовим призначенням чи з порушенням порядку їх надання, встановленим цим Кодексом та/або Митним кодексом України.

Грошове зобов`язання платника податків сума коштів, яку платник податків повинен сплатити до відповідного бюджету або на єдиний рахунок як податкове зобов`язання та/або інше зобов`язання, контроль за сплатою якого покладено на контролюючі органи, та/або штрафну (фінансову) санкцію, що справляється з платника податків у зв`язку з порушенням ним вимог податкового законодавства та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також санкції за порушення законодавства у сфері зовнішньоекономічної діяльності та пеня.

В силу вимог п. 14.1.175 пункту 14.1 статті 14 ПК України податковим боргом є сума узгодженого грошового зобов`язання, не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, та непогашеної пені, нарахованої у порядку, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до п. 293.1 ст. 293 ПК України встановлено, що ставки єдиного податку для платників першої групи встановлюються у відсотках (фіксовані ставки) до розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня податкового (звітного) року (далі у цій главі - прожитковий мінімум), другої групи - у відсотках (фіксовані ставки) до розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня податкового (звітного) року (далі у цій главі - мінімальна заробітна плата), третьої групи - у відсотках до доходу (відсоткові ставки).

Фіксовані ставки єдиного податку встановлюються сільськими, селищними, міськими радами або радами об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, для фізичних осіб - підприємців, які здійснюють господарську діяльність, залежно від виду господарської діяльності, з розрахунку на календарний місяць: 2) для другої групи платників єдиного податку - не більше 20 відсотків розміру мінімальної заробітної плати.

Згідно з п.п. 295.1, 295.2 ст. 295 ПК України, платники єдиного податку першої і другої груп сплачують єдиний податок шляхом здійснення авансового внеску не пізніше 20 числа (включно) поточного місяця.

Такі платники єдиного податку можуть здійснити сплату єдиного податку авансовим внеском за весь податковий (звітний) період (квартал, рік), але не більш як до кінця поточного звітного року.

Нарахування авансових внесків для платників єдиного податку першої і другої груп здійснюється контролюючими органами на підставі заяви такого платника єдиного податку щодо розміру обраної ставки єдиного податку, заяви щодо періоду щорічної відпустки та/або заяви щодо терміну тимчасової втрати працездатності.

Платники єдиного податку першої та другої груп подають до контролюючого органу податкову декларацію платника єдиного податку у строк, встановлений для річного податкового (звітного) періоду, в якій відображаються обсяг отриманого доходу, щомісячні авансові внески, визначені пунктом 295.1 статті 295 цього Кодексу, а також відомості про суми єдиного внеску, нарахованого, обчисленого і сплаченого в порядку, визначеному законом для даної категорії платників. (296.2 ст. 296 ПКУ).

У пункті 54.1 статті 54 ПК України зафіксовано, що крім випадків, передбачених податковим законодавством, платник податків самостійно обчислює суму податкового та/або грошового зобов`язання та/або пені, яку зазначає у податковій (митній) декларації або уточнюючому розрахунку, що подається контролюючому органу у строки, встановлені цим Кодексом.

Така сума грошового зобов`язання та/або пені вважається узгодженою.

Згідно з пунктом 56.11 статті 56 Податкового кодексу України не підлягає оскарженню грошове зобов`язання, самостійно визначене платником податків.

У пунктах 57.1, 57.3 статті 57 Податкового кодексу України передбачено, що платник податків зобов`язаний самостійно сплатити суму податкового зобов`язання, зазначену у поданій ним податковій декларації, протягом 10 календарних днів, що настають за останнім днем відповідного граничного строку, передбаченого цим Кодексом для подання податкової декларації, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У разі визначення грошового зобов`язання контролюючим органом за підставами, зазначеними у підпунктах 54.3.1 - 54.3.6 пункту 54.3 статті 54 цього Кодексу, платник податків зобов`язаний сплатити нараховану суму грошового зобов`язання протягом 10 календарних днів, що настають за днем отримання податкового повідомлення-рішення, крім випадків, коли протягом такого строку такий платник податків розпочинає процедуру оскарження рішення контролюючого органу.

У разі оскарження рішення контролюючого органу про нараховану суму грошового зобов`язання платник податків зобов`язаний самостійно погасити узгоджену суму, а також пеню та штрафні санкції за їх наявності протягом 10 календарних днів, наступних за днем такого узгодження.

Відповідно до пункту 59.1 статті 59 Податкового кодексу України у разі коли у платника податків виник податковий борг, контролюючий орган надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення. Податкова вимога може надсилатися (вручатися) контролюючим органом за місцем обліку платника податків, в якому обліковується податковий борг платника податків.

Також податкова вимога надсилається (вручається) коли платникам податків, які самостійно подали податкові декларації, але не погасили суми податкових зобов`язань у встановлені цим Кодексом строки, без попереднього надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення (п. 59.4 ст. 59 Податкового кодексу України).

Виходячи з викладене, сума податкового боргу є узгодженою, або коли платник податків самостійно визначив суму в декларації, або контролюючий орган визначив суму грошового зобов`язання у податковому повідомленні-рішенні, яке надсилав платнику податків та воно ним не оскаржувалось.

На підставі норм статті 95 Податкового кодексу України орган державної податкової служби здійснює за платника податків і на користь держави заходи щодо погашення податкового боргу такого платника податків шляхом стягнення коштів, які перебувають у його власності. Стягнення коштів та продаж майна платника податків провадяться не раніше ніж через 30 календарних днів з дня надіслання (вручення) такому платнику податкової вимоги.

Колегією суддів з матеріалів справи встановлено, що 11.04.2019 відповідач ОСОБА_1 подав до Баштанського управління Головного управління ДФС у Миколаївської області заяву про застосування спрощеної системи оподаткування, обліку та звітності з 01.05.2019 (а.с. 9-10).

Згідно даних витягу з інтегрованої картки платника (а.с. 7-8) за січень-вересень 2020 року контролюючим органом нараховано відповідачу єдиного податку на загальну суму 8473,20 гривні, яке з огляду на приписи п. 56.11 ст. 56 ПК України є узгодженим.

У зв`язку з виникнення у відповідача податкового боргу ГУ ДПС у Миколаївській області було сформовано податкову вимогу від 17.03.2020 № 2573-51 (форма «Ф») на суму 2006,05 грн, яку відповідач отримав 28.03.2020, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, виплату поштового переказу № 589 (Ф. 119) (а.с. 6).

Ця податкова вимога на цей час не відкликана. Відповідач не звертався до позивача із заявами про розстрочення або відстрочення податкового боргу.

Також, як свідчать матеріали справи, маючи податковий борг на загальну суму 8473,20 грн. відповідач суму податкового боргу у визначені строки не сплатив. Разом з тим, будь-яких доказів на підтвердження сплати відповідачем заборгованості станом на день розгляду цієї справи до суду ні з боку відповідача, ні з боку позивача не надійшло.

Отже, суд першої інстанції вірно вказав у оскаржуваному рішенні, що сума грошового зобов`язання відповідача з єдиного податку другої групи в загальному розмірі 8473,20 грн вважається узгодженою та є податковим боргом.

Водночас, апеляційний суд також зауважує, що приписами п.п.10.1.2 п.10.1 ст.10 ПК України визначено, що єдиний податок належить до місцевих податків.

Згідно з п.10.5 статті 10 ПК України, зарахування місцевих податків та зборів до відповідних бюджетів здійснюється відповідно до Бюджетного кодексу України (далі БК України).

Положеннями пунктів 16, 19 ч.1 ст. 64, п.п. 7, 203 ч.1 ст.69 БК України до доходів загального фонду бюджетів відповідно міст республіканського Автономної Республіки Крим та обласного значення, міст Києва та Севастополя, районних бюджетів, бюджетів об`єднаних територіальних громад, а також міст районного значення, сільських, селищних бюджетів належать відповідно акцизний податок з реалізації суб`єктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів, а також місцеві податки та збори, що сплачуються (перераховуються) згідно з Податковим кодексом України.

До доходів загального фонду бюджетів сільських, селищних, міських територіальних громад належать відповідно:

- акцизний податок з реалізації суб`єктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів;

- місцеві податки та збори, що сплачуються (перераховуються) згідно з Податковим кодексом України.

Виходячи з викладеного, єдиний податок, як місцевий податок, належать до доходів загального фонду бюджетів місцевого самоврядування.

За вказаного, суд першої інстанції обґрунтовано виснував, що єдиний податок, підлягають стягненню на користь відповідної територіальної громади (місцевого бюджету), а не на користь держави (Державного бюджету України), про що просив позивач у своєму позові.

Підсумовуючи викладене вище, враховуючи також що у прохальній частині позовної заяви ГУ ДПС у Миколаївській області просило стягнути з ОСОБА_1 податковий борг з єдиного податку з фізичних осіб в дохід держави (тобто до Державного бюджету України) суд першої інстанції цілком обґрунтовано та правомірно відмовив у задоволенні позову.

В контексті надання оцінки доводам апеляційної скарги у частині такого висновку суду першої інстанції, апеляційний суд враховує, що приписами ч.4 ст.5 КАС України передбачено, що суб`єкти владних повноважень мають право звернутися до адміністративного суду виключно у випадках, визначених Конституцією та законами України.

Відповідно до п.п.20.1.34 п.20.1 ст.20 ПК України контролюючі органи, визначені підпунктом 41.1.1 пункту 41.1 статті 41 цього Кодексу, мають право звертатися до суду щодо стягнення коштів платника податків, який має податковий борг, з рахунків у банках, інших фінансових установах, небанківських надавачах платіжних послуг, електронних гаманців в емітентах електронних грошей, що обслуговують такого платника податків, на суму податкового боргу або його частини.

В свою чергу, реалізувати передбачене вищезазначеною законодавчою нормою право, податковий орган може шляхом звернення до суду, у тому числі, з відповідним адміністративним позовом.

Разом з цим, у такому позові суб`єкт владних повноважень обирає належний і ефективний спосіб захисту.

Слід зазначити, що належний спосіб захисту це спосіб, який прямо передбачений законом або спеціальною нормою, аналіз якої дозволяє обрати такий спосіб захисту, який дає змогу забезпечити виконання її приписів.

Обрання позивачем при зверненні до суду неналежного та/або неефективного способу захисту є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Так, за наслідками дослідження змісту прохальної частини позовної заяви, апеляційним судом з`ясовано, що обраний податковим органом спосіб захисту не відповідає критеріям належності та ефективності, адже податковий борг, який суб`єкт владних повноважень просить суд стягнути із суб`єкта господарювання, включає в себе виключно місцеві податки, які належать до доходів загального фонду бюджетів місцевого самоврядування.

Колегія суддів наголошує, що податковий борг, який рахується за відповідачем у справі ОСОБА_1 , підлягає стягненню до відповідного бюджету місцевого самоврядування, а не до Державного бюджету України.

Отже, визначення позивачем в адміністративному позові спрямування стягнення податкового боргу в дохід держави не є належним та ефективним способом захисту, результатом якого є негативний для податкового органу висновок про відмову в задоволенні позовних вимог.

З приводу зазначена у прохальній частині апеляційної скарги про ухвалення за насідками апеляційного перегляду справи рішення про стягнення наявного у відповідача податкового боргу до відповідного місцевого бюджету (фактично уточнені позовні вимоги), колегія суддів зазначає, що такі вимоги апелянта направлені фактично на вихід за межі позовних вимог.

При цьому, як передбачено ч.2 ст.9 КАС України суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Беручи до уваги вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що положення ч.2 ст.9 КАС України у даному випадку застосуванню не підлягають, адже позивачем у справі виступає саме суб`єкт владних повноважень.

Колегія суддів також відхиляє за необґрунтованістю посилання апелянта на те, що суд першої інстанції на стадії відкриття провадження у справі мав залишити позовну заяву без руху, з урахуванням наступного.

Обґрунтовуючи вказаний довід податковий орган посилається на положення п.п.4, 5 ч.5 ст.160 КАС України, згідно яких, в позовній заяві зазначаються: - зміст позовних вимог і виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, а в разі подання позову до декількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з відповідачів; - виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.

За наслідками дослідження позовної заяви ГУ ДПС у Миколаївській області колегією суддів встановлено, що подана до Миколаївського окружного адміністративного суду позовна заява ГУ ДПС у Миколаївській області (вх.№10303 від 21.12.2022) відповідає положенням п.п.4, 5 ч.5 ст.160 КАС України, адже містить зміст позовних вимог і виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

При цьому, перевірка визначеного позивачем спрямування податкового боргу не перевіряється судом на стадії вирішення питання про відкриття провадження у справі, а досліджується під час розгляду справи по суті та є самостійною підставою для відмови в задоволенні позовних вимог у разі встановлення, що спосіб захисту обрано неналежно та неефективно.

Відтак, установлені в межах розгляду даної справи фактичні обставини у повному обсязі спростовують наведені в апеляційній скарзі твердження податкового органу.

Відповідно до вимог статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Інші доводи апеляційної скарги є несуттєвими, встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Разом з цим, колегією суддів встановлено, що судом першої інстанції було у повній мірі встановлено обставини справи, яким надано належну правову оцінку із дотриманням діючих норм матеріального та процесуального права.

У свою чергу, вказані в апеляційній скарзі доводи позивача не свідчать про наявність передбачених ст. 317 КАС України підстав для скасування рішення суду першої інстанції, зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують та не дають підстав вважати, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Апеляційна скарга ГУ ДПС у Миколаївській області задоволенню не підлягає.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, відповідно до ст.316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає вказану апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст. ст. 241-243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 326, 328 КАС України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Миколаївській області - залишити без задоволення.

Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 06 червня 2023 року у справі № 400/5842/22 - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Суддя-доповідач Т.М. Танасогло
Судді Ю.М. Градовський О.О. Димерлій