Справа № 420/25058/23
Суддя: Скупінська О.В.
Дата ухвалення: 2023-10-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 жовтня 2023 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Скупінської О.В. розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії

В С Т А Н О В И В :

До Одеського окружного адміністративного суду 18.09.2023 надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, в якій позивач просить суд:

1. Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 30.08.2023 №75 про відмову у призначенні пенсії по інвалідності ОСОБА_1 ;

2. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період роботи з 30.04.1991 по 25.10.1999 на посаді водія в Малому приватному підприємстві «АНИТА» та призначити і виплачувати йому пенсію по інвалідності відповідно до ст. 30 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з 28.06.2023.

Позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що він, отримавши довідку до акту огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААГ №498353, виданої 03.07.2023 Спеціалізованою кардіологічною МСЕК №2 про встановлення інвалідності 3-ї групи загального захворювання, звернувся до Суворовського відділу обслуговування громадян (сервісного центру) Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області із заявою від 22.08.2023 про призначення пенсії по інвалідності відповідно до ст. 30 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 9 липня 2003 року № 1058-IV. До заяви про призначення пенсії відповідачу надано трудову книжку, оформлену 02.08.1989, в якій в п. 6 зазначено, що згідно наказу № 18 від 02.05.1991 позивача з 30.04.1991 прийнято на роботу водієм в мале приватне підприємство «АНИТА». В п. 7 трудової книжки міститься запис про те, що згідно наказу №38 від 26.10.1999 позивача звільнено за власним бажанням в порядку ст. 38 КЗпП України. 30.08.2023 відповідачем прийнято рішення №75 про відмову в призначенні пенсії по інвалідності. Зазначене рішення обґрунтовано відсутністю необхідного страхового стажу роботи позивача (начебто, наявний стаж лише 07 років 11 місяців 24 дні з 13 років необхідного стажу). Повідомлено, що до страхового стажу не зараховано період роботи з 30.04.1991 по 25.10.1999, оскільки в трудовій книжці відсутня назва підприємства, яка вносила запис про роботу. Позивач вважає рішення відповідача №75 незаконним, а його бездіяльність щодо відмови в призначенні та виплаті позивачу державної пенсії по інвалідності, що передбачено ст. 30 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», починаючи з 28.06.2023, протиправною та такою, що порушує охоронювані чинним законодавством України права та інтереси позивача. З трудової книжки позивача вбачається, що вона містить записи щодо періоду його роботи (прийняття на роботу та звільнення з роботи) на посаді водія в МПП «АНИТА» з 30.04.1991 по 25.10.1999) з проставленням печатки підприємства, де працював Позивач. В довідці органу статистики можна встановити код ЄДРПОУ підприємства, є відомості, що підтверджують існування та інформацію про ліквідацію підприємства. Отже, вказані періоди роботи позивача підлягають зарахуванню до страхового стажу позивача, оскільки записи в його трудовій книжці не містять підстав для не зарахування зазначеного періоду роботи.

Вважаючи рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області щодо відмови у перерахунку пенсії таким, яке слід скасувати, позивач звернувся до суду з позовною заявою.

Ухвалою судді 25.09.2023 прийнято позовну заяву ОСОБА_1 до розгляду, відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи. Витребувано у Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області належним чином засвідчену копію матеріалів пенсійної справи позивача.

04.10.2023 до суду від відповідача надійшли (вх..№33657/23) копії матеріалів пенсійної справи ОСОБА_1 .

12.10.2023 до суду надійшов відзив (вх..№ЕП/41289/23) Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області в якому відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 . Зазначає, що позивач 22.08.2023 звернувся до Головного управління із заявою про призначення пенсії по інвалідності відповідно до ст. 30 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» на підтвердження страхового стажу позивачем було надано трудову книжку. Відповідно до п. 4.2 Порядку подання та оформлення документів для призначення пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України № 22-1 від 25.11.2005, після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу. Так, особи, визнані інвалідами, мають право на пенсію по інвалідності, залежно від групи інвалідності, за наявності страхового стажу на час настання інвалідності або на день звернення за пенсією: для інвалідів 2 та 3 групи до досягнення особою від 52 років до досягнення особою 55 років включно 13 років. На підставі заяви та наданих документів Головним управлінням Пенсійного фонду в Одеській області 30.08.2023 винесено рішення № 75 про відмову у призначені пенсії позивачу, оскільки за результатами розгляду документів, доданих до заяви, не зараховано до страхового стажу: - період роботи з 30.04.199 року по 25.10.1999 рік згідно трудової книжки НОМЕР_1 від 02.08.1989, оскільки відсутня назва підприємства, яке вносило запис про роботу; - період підприємницької діяльності (ФО-підприємця) з 17.06.2002 відсутня інформація про роботу та сплату внесків в Реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; - період навчання з 01.09.1989 по 30.01.1990, оскільки відсутній диплом з зазначенням кваліфікації. Пп. 2.12 п.2 (Інструкція № 58) містить норму яка вказує що після зазначення дати заповнення трудової книжки працівник своїм підписом завіряє правильність внесених відомостей. Першу сторінку (титульний аркуш) трудової книжки підписує особа, відповідальна за видачу трудових книжок, і після цього ставиться печатка підприємства (або печатка відділу кадрів) на якому вперше заповнювалася трудова книжка. П.п. 2.13 п. 2 (Інструкція № 58) наголошує що зміна записів у трудових книжках про прізвище, ім`я, по батькові і дату народження виконується власником або уповноваженим ним органом за останнім місцем роботи на підставі документів (паспорта, свідоцтва про народження, про шлюб, про розірвання шлюбу, про зміну прізвища або ім`я та по батькові тощо) із посиланням на номер і дату цих документів. Отже, відмовляючи у зарахуванні спірних періодів до страхового стажу Позивача, Головне управління діяло в межах чинного законодавства. Проте, неналежне заповнення трудової книжки не позбавляє особу права на зарахування періоду трудової діяльності до страхового стажу.

На підставі зазначеного, відповідач просить суд відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Згідно з ч.3 статті 263 КАС України у справах, визначених частиною першою цієї статті, заявами по суті справи є позов та відзив.

За приписами пункту 2 ч.1 статті 263 КАС України суд розглядає за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат.

Відповідно до частини другої статті 263 КАС України справи, визначені частиною першою цієї статті, суд розглядає у строк не більше тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Перевіривши матеріали справи, вирішивши питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, судом встановлено наступне.

22.08.2023 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області з Заявою про призначення йому пенсії по інвалідності. Одночасно з заявою позивачем, серед іншого, також надано Трудову книжку ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 .

03.07.2023 ОСОБА_1 отримав довідку до акту огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААГ №498353, виданою Спеціалізованою кардіологічною МСЕК №2 про встановлення інвалідності 3-ї групи загального захворювання.

30.08.2023 Головним управлінням Пенсійного фонду України в Одеській області прийнято Рішення № 75 про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 по інвалідності, у зв`язку з відсутністю необхідного трудового стажу. В своєму рішенні відповідач зазначив, що до страхового стажу не зараховано:

- період роботи з 30.04.1991 по 25.10.1999 згідно трудової книжки НОМЕР_1 від 02.08.1989, оскільки відсутня назва підприємства, яка вносила запис про роботу;

- період підприємницької діяльності (ФО - підприємця) з 17.06.2002 відсутня інформація про роботу та сплату внесків в Реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування;

- період навчання з 01.09.1989 по 30.01.1990, оскільки відсутній диплом з зазначенням кваліфікації.

Вважаючи протиправним рішення від 30.08.2023 в частині щодо не зарахування до страхового стажу період роботи з 30.04.1991 по 25.10.1999 на посаді водія в малому приватному підприємстві «АНИТА», позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку правовідносинам суд виходить з наступного.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам регулює Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон №1058).

Згідно частини 1 статті 24 Закону №1058, страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Частиною 2 статті 24 Закону №1058, визначено, що страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Статтею 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно зі ст.48 КЗпП України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, установі, організації. До трудової книжки заносяться відомості про роботу, заохочення та нагороди за успіхи в роботі на підприємстві, в установі, організації.

Відповідно до п. 1, п.20 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету міністрів України №637 від 12.06.1993 (далі Порядок №637), основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка.

Відповідно до пунктів 1, 2 Порядку №637 основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.

Згідно з пунктом 20 Порядку №637 у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників (додаток №5). У довідці має бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, до яких включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка. У разі відсутності правонаступника підтвердження періодів роботи, що зараховуються до трудового стажу для призначення пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установленої для окремих категорій працівників, здійснюється у порядку, визначеному Пенсійним фондом України за погодженням з Міністерством праці та соціальної політики України та Міністерством фінансів України.

Як вище було встановлено судом, Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області не зарахувало до страхового стажу позивача період роботи з 30.04.1991 по 25.10.1999 через те, що відсутня назва підприємства, яка вносила запис про роботу, на що суд зазначає таке.

На момент заповнення трудової книжки позивача порядок ведення трудових книжок працівників регулювався Інструкцією про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, затвердженою постановою Держкомпраці СРСР від 20.06.1974 №162 (далі - Інструкція №162).

Відповідно до п. 2.2 Інструкції №162, заповнення трудової книжки вперше провадиться адміністрацією підприємства у присутності працівника не пізніше тижневого строку з дня прийняття на роботу.

У трудову книжку вносяться:

- відомості про працівника: прізвище, ім`я по батькові, дата народження, освіта, професія, спеціальність;

- відомості про роботу: прийом на роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення;

- відомості про нагородження і заохочення: нагородження орденами і медалями, присвоєння почесних звань; заохочення за успіхи в роботі, що застосовуються трудовим колективом, а також нагородження і заохочення, передбачені правилами внутрішнього трудового розпорядку і статутами про дисципліну; інші заохочення відповідно до чинного законодавства;

- відомості про відкриття, на які видані дипломи, про використані винаходи і раціоналізаторські пропозиції та про виплачені у зв`язку з цим винагороди.

Стягнення до трудової книжки не заносяться.

Згідно з п. 2.3. Інструкції №162, всі записи в трудовій книжці про прийом на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагородження та заохочення вносяться адміністрацією підприємства після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого терміну, а при звільнені - в день звільнення та повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

Пунктом 2.13 Інструкції №162 визначено, що у графі 3 розділу «Відомості про роботу» у вигляді заголовка, пишеться повне найменування підприємства.

Під цим заголовком у графі 1 ставиться порядковий номер запису, що вноситься, у графі 2 зазначається дата прийняття на роботу.

У графі 3 пишеться: «Прийнятий або призначений в такий-то цех, відділ, підрозділ, ділянку, виробництво» із зазначенням їх конкретного найменування, а також найменування роботи, професії або посади і присвоєного розряду.

Згідно з п. 4.1 Інструкції №162, при звільненні робітника або службовця всі записи про роботу, нагородження і заохочення, внесені в трудову книжку за час роботи в даному підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженої ним особи і печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів.

З 29.07.1993 порядок ведення трудових книжок регулюється Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженою наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 №58 (далі Інструкція №58), яка містить аналогічні вимоги щодо внесення записів до трудових книжок, що й Інструкція №162.

Пунктом 4 постанови Кабінету міністрів України «Про трудові книжки працівників» від 27.04.1993 №301 передбачено, що відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання та видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства. За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.

Таким чином, аналіз вказаних вище правових норм дозволяє дійти до висновку, що обов`язок щодо проставлення печатки на записах трудової книжки та внесення достовірних відомостей при заповненні трудової книжки покладається на роботодавця або уповноважену ним особу, які здійснюють заповнення трудової книжки, а не на працівника, а тому наявність таких недоліків в трудовій книжці позивача не може бути підставою для не зарахування до страхового стажу останнього періодів роботи згідно з записами в трудовій книжці, виконаними у відповідності до вимог Інструкцій №162 та № 58.

Повертаючись до обставини справи, з трудової книжки ОСОБА_1 , а саме з запису №6 на сторінках №4-5, вбачається, що 30.04.1991 на підставі Наказу №18 від 2.05.1991, його прийнято на роботу водієм. Запис №7: 25.10.1999 звільнений за ст. 38 КЗпП УРСР за власним бажанням, наказ №38-ос від 26.10.1999 (а.с.10).

Суд зазначає, що дійсно перед записом №6 про прийняття на роботу підприємством (роботодавцем) не зазначено свою назву. Однак, на цих двох записах №6 та №7 проставлена печатка Малого приватного підприємства «АНИТА» (Україна, Суворовський район м. Одеси).

Тобто, вказані записи ідентифікують роботодавця-підприємство печаткою останнього.

Головне управління статистики в Одеській області 25.07.2023 надало відомості ОСОБА_1 з ЄДРПОУ про те, що мале підприємство «Аніта» (ідентифікаційний код 24539850, правовий статус суб`єкта юридична особа; АДРЕСА_1 ) ліквідовано 25.10.1999 (а.с.11).

Приймаючи рішення суд враховує, що працівник не відповідає за правильність записів у трудовій книжці та не повинен контролювати роботодавця щодо її заповнення. На особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у трудовій книжці.

Відповідно до п.1 Порядку №637, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Згідно з п. 3 Порядку №637, за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Із аналізу вказаних вище положень Порядку №637 слідує, що подання інших документів, окрім трудової книжки, для підтвердження трудового стажу з метою призначення пенсії здійснюється виключно у випадку, якщо в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи.

Спірні записи №6 та №7 про періоди роботи в МПП «Аніта» були внесені на підставі наказів з посиланням на їх номер і дату, виконані чітко та без будь-яких виправлень, помарок чи підтирань. Тобто, вказані записи були внесені до трудової книжки позивача у відповідності до вимог Інструкцій №162 та №58, а тому не можуть викликати сумнівів в своїй достовірності та не потребують підтвердження іншими документами.

Верховний Суд у постановах від 24.05.2018 у справі №490/12392/16-а та від 04.09.2018 у справі №423/1881/17 висловив позицію про те, що певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії.

Правова позиція щодо того, що недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, викладена в постанові Верховного Суду від 06.02.2018 по справі №677/277/17.

Окрім того, на підставі пункту 4.2 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України №22-1 від 25 листопада 2005 року, в редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 07 липня 2014 року №13-1, при прийманні документів орган, що призначає пенсію: 1) перевіряє правильність оформлення заяви, відповідність викладених у ній відомостей про особу даним паспорта та документам про стаж; 2) перевіряє зміст і належне оформлення наданих документів; 3) перевіряє копії відповідних документів, фіксує й засвідчує виявлені розбіжності (невідповідності).

Орган, що призначає пенсію, має право вимагати від підприємств, установ та організацій, фізичних осіб дооформлення у тримісячний строк з дня подання заяви прийнятих і подання додаткових документів, передбачених законодавством, а також перевіряти обґрунтованість їх видачі.

Згідно пункту 4.7 вказаного Порядку, право особи на одержання пенсії установлюється на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів органом, що призначає пенсію.

Суд зазначає, що відповідачем під час прийняття рішення про призначення пенсії досліджувався трудовий стаж позивача, проте не було належним чином встановлений період роботи 30.04.1991 25.10.1999 та, відповідно, не зараховано до його страхового стажу.

Постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 27.12.2005 за № 1566/11846 (далі - Порядок №22-1), затверджено Порядок та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Відповідно до п. 4.1, 4.2 Порядку №22-1 орган, що призначає пенсію, розглядає питання про призначення пенсії, перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший при зверненні особи з відповідною заявою. При прийманні документів орган, що призначає пенсію: 1) перевіряє правильність оформлення заяви, відповідність викладених у ній відомостей про особу даним паспорта та документам про стаж; 2) перевіряє зміст і належне оформлення наданих документів; 3) перевіряє копії відповідних документів, фіксує й засвідчує виявлені розбіжності (невідповідності). Орган, що призначає пенсію, має право вимагати від підприємств, установ та організацій, фізичних осіб дооформлення у тримісячний строк з дня подання заяви прийнятих і подання додаткових документів, передбачених законодавством, а також перевіряти обґрунтованість їх видачі; 4) видає пам`ятку пенсіонеру (додаток 3), копія якої зберігається у пенсійній справі.

Орган, що призначає пенсію, надає: роз`яснення підприємствам, установам, організаціям та особам з питань призначення та виплати пенсій; у разі необхідності - бланки документів; допомогу особам, зазначеним у пунктах 1.1 і 1.2 розділу I цього Порядку, щодо одержання відсутніх документів для призначення пенсії; у разі необхідності - допомогу щодо визначення права на пенсію до звільнення особи з посади, яка дає право на її призначення.

У разі якщо до заяви про призначення пенсії додані не всі необхідні документи, орган, що призначає пенсію, письмово повідомляє заявника про те, які документи необхідно подати додатково, про що в заяві про призначення пенсії робиться відповідний запис. Якщо вони будуть подані не пізніше трьох місяців із дня повідомлення про необхідність подання додаткових документів, то днем звернення за призначенням пенсії вважається день прийняття заяви про призначення пенсії або дата, зазначена на поштовому штемпелі місця відправлення заяви.

Якщо поданих документів достатньо для визначення права особи на призначення пенсії, пенсія призначається на підставі таких документів. При надходженні додаткових документів у визначений строк розмір пенсії переглядається з дати призначення. У разі надходження додаткових документів пізніше трьох місяців із дня повідомлення про необхідність їх подання пенсія перераховується зі строків, передбачених частиною четвертою статті 45 Закону (п. 1.7, 3.3 Порядку №22-1).

Суд зазначає, що якщо відповідач, отримавши заяву про призначення пенсії разом із документами, і вивчивши вказані документи встановив, що поданих документів не достатньо для призначення пенсії мав вжити дії для перевірки правильності даних, наведених у трудовій книжці позивача щодо спірного періоду роботи.

В свою чергу позивачем з свого боку, як особою, яка звертається з заявою про призначення пенсії, було дотримано усі вимоги чинного на момент подачі заяви законодавства.

Згідно ч.1 ст.9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ст. 9 Конституції України та ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» - суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Наявність сумнівів не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом» (рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Irelandv. the United Kingdom), п. 161. Scries А заява № 25). який застосовується при оцінні доказів, а такі докази можуть «випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту».

В свою чергу, відповідачем не доведено, а судом не встановлено, що у спірний період ОСОБА_1 не працював в малому приватному підприємстві «АНІТА».

Таким чином, підтвердженими та обґрунтованими є вимоги ОСОБА_1 щодо визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 30.08.2023 №75, а відтак їх слід задовольнити.

При обранні способу відновлення порушеного права позивача суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права ст.1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.

У рішенні від 31.07.2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Салах Шейх проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17.07.2008 року), Європейський суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Водночас, при вирішенні даної адміністративної справи суд враховує, що згідно Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Здійснюючи судочинство Європейський суд неодноразово аналізував наявність, межі, спосіб та законність застосування дискреційних повноважень національними органами, їх посадовими особами. Зокрема, в рішенні Європейського суду з прав людини від 17.12.2004 року у справі «Педерсен і Бодсгор проти Данії» зазначено, що здійснюючи наглядову юрисдикцію, суд, не ставлячи своїм завданням підміняти компетентні національні органи, перевіряє, чи відповідають рішення національних держаних органів, які їх винесли з використанням свого дискреційного права, положенням Конвенції та Протоколів до неї. Суд є правозастосовчим органом та не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 02.06.2006 року у справі «Волохи проти України» (заява № 23543/02) при наданні оцінки повноваженням державних органів суд виходив з декількох ознак, зокрема щодо наявності дискреції. Так, суд вказав, що норма права є «передбачуваною», якщо вона сформульована з достатньою чіткістю, що дає змогу кожній особі - у разі потреби за допомогою відповідної консультації - регулювати свою поведінку. «…надання правової дискреції органам виконавчої влади у вигляді необмежених повноважень було б несумісним з принципом верховенства права. Отже, закон має з достатньою чіткістю визначати межі такої дискреції, наданої компетентним органам, і порядок її здійснення, з урахуванням законної мети даного заходу, щоб забезпечити особі належний захист від свавільного втручання».

Суд зазначає, що дискреційні повноваження в більш вузькому розумінні - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчинити конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).

Тобто, дискреційними є право суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом такого права є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може». При цьому дискреційні повноваження завжди мають межі, встановлені законом.

Аналогічна позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 23 січня 2018 року у справі № 208/8402/14-а, від 29 березня 2018 року у справі № 816/303/16, від 06 березня 2019 року у справі № 200/11311/18-а, від 16 травня 2019 року у справі № 818/600/17, від 21 листопада 2019 року у справі № 344/8720/16-а, від 11 лютого 2020 року у справі № 0940/2394/18.

Як наслідок, похідна позовна вимога ОСОБА_1 підлягає задоволенню шляхом зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період роботи з 30.04.1991 по 25.10.1999 на посаді водія в Малому приватному підприємстві «АНІТА» (запис №6 та запис №7 трудової книжки серії НОМЕР_1 ).

В той же час, виходячи саме з інституту дискреційних повноважень пенсійного органу суд не може задовольнити вимогу ОСОБА_1 про зобов`язання відповідача призначити і виплачувати йому пенсію по інвалідності відповідно до ст. 30 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з 28.06.2023, оскільки в спірному рішенні від 30.08.2023 були наведені також інші періоди трудової (навчальної) діяльності ОСОБА_1 , які відповідач не зарахував до страхового стажу та які не оскаржуються позивачем, а отже цим періодам суду не надана оцінка, а відтак суд вважає за необхідне зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області повторно розглянути заяву позивача від 22.08.2023 про призначення пенсії по інвалідності відповідно до ст. 30 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Сторонами суду не наведено інших специфічних, доречних та важливих аргументів, які суд зобов`язаний оцінити, виконуючи свої зобов`язання щодо пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

В матеріалах справи міститься квитанція про сплату судового збору № 9316-8543-2123-5105 від 04.09.2023, відповідно до якої, позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 1073,60 грн.

Відтак, враховуючи часткове задоволення позовних вимог, суд, керуючись ст.139 КАС України, вважає за доцільне стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на користь ОСОБА_1 суму сплаченого судового збору у розмірі 1073,60 грн.

Керуючись ст.ст. 2, 5, 9-10, 72-90, 139, 242-246, 205, 250, 255, 257-263, КАС України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 30.08.2023 №75 про відмову у призначенні пенсії по інвалідності ОСОБА_1 .

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період роботи з 30.04.1991 по 25.10.1999 на посаді водія в малому приватному підприємстві «АНІТА» (запис №6 та запис №7 трудової книжки серії НОМЕР_1 ).

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 22.08.2023 про призначення пенсії по інвалідності відповідно до ст. 30 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на користь ОСОБА_1 суму сплаченого судового збору у розмірі 1073,60 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Учасники справи:

Позивач ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 )

Відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області (65107, м. Одеса, вул. Канатна, буд. 83, ).

Суддя Олена СКУПІНСЬКА