Справа № 520/17605/23
Суддя: Сліденко А.В.
Дата ухвалення: 2023-10-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Харків

19.10.2023 р. справа №520/17605/23 Харківський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Сліденка А.В.,

за участю секретаря судового засідання - Стрєлки О.В.,

позивача - ОСОБА_1 ,

представники відповідачів - не прибули,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 (далі за текстом - позивач, заявник) до Командувача військ оперативного командування " ІНФОРМАЦІЯ_1 " Міністерства оборони України, Військової частини НОМЕР_1 , Командувача військ оперативного командування " ІНФОРМАЦІЯ_1 " бригадного генерала ОСОБА_2 про визнання протиправним та скасування рішення суб`єкта владних повноважень, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення моральної шкоди, -

встановив:

Позивач у порядку адміністративного судочинства заявив вимоги про: 1) невідкладне визнання незаконним і скасування пункт 17 параграфу 1 наказу від 07.06.2023 № 326 командувача військ оперативного командування ІНФОРМАЦІЯ_1 (по особовому складу) Міністерства оборони України (командира військової частини НОМЕР_1 ) про звільнення ОСОБА_1 з посади: Заступник командира танкового батальйону з морально-психологічного забезпечення НОМЕР_2 окремої механізованої бригади (військова частина НОМЕР_3 ) з посадовим окладом за 23 тарифним розрядом та призначення на посаду: Офіцер відділення морально-психологічного забезпечення управління 143 окремої резервної стрілецької бригади (військова частина НОМЕР_4 ) з посадовим окладом за 17 тарифним розрядом; 2) невідкладне зобов`язання командувача військ оперативного командування ІНФОРМАЦІЯ_1 Міністерства оборони України (командира військової частини НОМЕР_1 або іншу повноважну посадову особу йому рівнозначну або вищу) видати наказ про поновлення ОСОБА_1 на військової службі на попередній посаді: Заступник командира танкового батальйону з морально-психологічного забезпечення НОМЕР_2 окремої механізованої бригади (військова частина НОМЕР_3 ) зі штатно-посадовою категорію майор та з посадовим окладом за 23 тарифним розрядом або за згодою ОСОБА_1 на іншій, не нижчій, ніж попередня, посаді; 3) невідкладне зобов`язання командувача військ оперативного командування ІНФОРМАЦІЯ_1 Міністерства оборони України (командира військової частини НОМЕР_1 або іншу повноважну посадову особу йому рівнозначну або вищу), органу, який прийме рішення про поновлення ОСОБА_1 на попередній посаді: Заступник командира танкового батальйону з морально-психологічного забезпечення НОМЕР_2 окремої механізованої бригади (військова частина НОМЕР_3 ) зі штатно-посадовою категорію майор та з посадовим окладом за 23 тарифним розрядом або за згодою ОСОБА_1 на іншій, не нижчій, ніж попередня, посаді, одночасно вирішити питання про виплату ОСОБА_1 недотриманого грошового забезпечення різниці у грошовому забезпечені за попередньою та займаною посадах за час виконання військового обов`язку на нижчеоплачуваній посаді (з 20.06.2023), які ОСОБА_1 недоотримав внаслідок незаконного переміщення; 4) зобов`язання командувача військ оперативного командування ІНФОРМАЦІЯ_1 Міністерства оборони України (командира військової частини НОМЕР_1 ) утримуватися від видання подальших наказів на переміщення ОСОБА_1 по службі на інші посади без вчинення дій, передбачених чинним законодавством (складання оціночних карт, атестацій, службових характеристик, планів переміщення тощо); 5) стягнення з командувача військ оперативного командування ІНФОРМАЦІЯ_1 Міністерства оборони України (командира військової частини НОМЕР_1 ) коштів в розмірі 720 мінімальних заробітних плат (далі - МЗП) на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди, заподіяної ОСОБА_1 його дискримінацією ОСОБА_1 як людини і громадянина; 6) стягнення з командувача військ оперативного командування ІНФОРМАЦІЯ_1 Міністерства оборони України (командира військової частини НОМЕР_1 ) коштів в розмірі 144 МЗП на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди, заподіяної ОСОБА_1 його протиправними рішеннями (без ознак дискримінації); 7) постановлення окремої ухвали в порядку ст. 249 КАС України щодо тривалого і систематичного порушення командувачем військ оперативного командування ІНФОРМАЦІЯ_1 Міністерства оборони України (командиром військової частини НОМЕР_1 ) та іншими службовим особами чинного законодавства, дискримінації ним ОСОБА_1 через незаконні переміщення ОСОБА_1 на рівні або нижчі посади під час проходження ОСОБА_1 військової служби за мобілізацією у 2022-2023 роках.

Аргументуючи ці вимоги зазначив, що субєктом владних повноважень були порушені правила переміщення військовослужбовця, оскільки рапорт про призначення на іншу посаду військовослужбовцем за командою не подавався, письмова згода про переміщення на іншу посаду військовослужбовцем не складалась, відносно військовослужбовця не оформлювались результати атестацій, оціночні карти, службові характеристики, плани переміщення. Наголошував, що переміщення було зумовлено виключно дискримінацією.

У судовому засіданні 19.10.2023р. після більш як 30 хвилинного зачитування позову заявник підтвердив стислі висновки суду про те, що підставами позову є доводи про: упереджене ставлення вищого командування; фальсифікацію плану переміщення; переміщення на нижчу посаду; відсутність виготовленої до переміщення характеристики; відсутність проведеної до переміщення атестації; відсутність складеної до переміщення оцінної картки; недоведення документів про переміщення до відома військовослужбовця; переміщення на нижчу посаду за відсутності дисциплінарних проступків та накладених дисциплінарних покарань; відсутність згоди військовослужбовця; вчинення військовими посадовими особами, причетними до видання оскарженого наказу, корупційних правопорушень; вчинення військовими посадовими особами, причетними до видання оскарженого наказу, кримінальних правопорушень; невідображення у довідках про грошове забезпечення додаткової винагороди у порядку постанови КМУ від 28.02.2022р. №168; відсутність щорічного оцінювання; призначення на посади без урахування військової облікової спеціальності та знань у сфері політології; ігнорування того, що призваний за мобілізацією військовослужбовець після призначення на першу штатну військову посаду втрачає правовий статус військовослужбовця, призваного на військову службу за мобілізацією; помста за застосоване до старшого лейтенанта ОСОБА_3 дисциплінарне стягнення.

Відповідач, Військова частина НОМЕР_1 , та відповідач, Командувач військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » - бригадний генерал ОСОБА_2 , із поданим позовом не погодились.

Аргументуючи заперечення проти позову, зазначили, що жодних утисків або дискримінації відносно заявника не вчинялось, переміщення було зумовлено інтересами служби; стосовно військовослужбовця, призваного за мобілізацією, за чинним законодавством попередньо прийняттю рішення про переміщення відсутні підстави для отримання рапорту чи письмової згоди, проведення атестацій, складання оціночних карт, оформлення службових характеристик. Наголошували, що плани переміщення відносно заявника складались, але не доводились і не повинні були доводитись до відома зацікавленого військовослужбовця.

Суд, вивчивши доводи усіх наявних у справі процесуальних документів, повно виконавши процесуальний обов`язок із збору доказів, всебічно перевіривши доводи сторін добутими доказами, з`ясувавши обставини фактичної дійсності, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.

Установлені судом обставини спору полягають у наступному.

Заявник з 28.03.2022р. проходить військову службу за мобілізацією.

Ця обставина визнана усіма учасниками спору.

Згідно з наказом командира Військової частини НОМЕР_5 підполковника ОСОБА_4 від 29.03.2022р. №23 заявник був призначений на посаду офіцера-психолога управління гаубичного санітарного артилерійського дивізіону Військової частини НОМЕР_5 .

Згідно з наказом командувача військ оперативного командування " ІНФОРМАЦІЯ_1 " генерал-майора ОСОБА_5 від 31.12.2022р. №512 заявника увільнено з посади начальника групи контролю бойового стресу 110 окремої механізованої бригади та призначено на посаду начальника групи контролю бойового стресу 32 окремої механізованої бригади.

Згідно з наказом командувача військ оперативного командування " ІНФОРМАЦІЯ_1 " генерал-майора ОСОБА_5 від 22.02.2023р. №77 заявника увільнено з посади начальника групи контролю бойового стресу 32 окремої механізованої бригади та призначено на посаду заступника командира 1222 інженерного батальйону з морально-психологічного забезпечення.

Згідно з наказом командувача військ оперативного командування " ІНФОРМАЦІЯ_1 " бригадного генерала ОСОБА_2 від 17.03.2023р. №125 заявника увільнено з посади заступника командира 1222 інженерного батальйону з морально-психологічного забезпечення та призначено на посаду заступника командира танкового батальйону з морально-психологічного забезпечення 44 окремої механізованої бригади.

Згідно з наказом командувача військ оперативного командування " ІНФОРМАЦІЯ_1 " бригадного генерала ОСОБА_2 від 07.06.2023р. №326 заявника увільнено з посади заступника командира танкового батальйону з морально-психологічного забезпечення 44 окремої механізованої бригади та призначено на посаду офіцера відділення морально-психологічного забезпечення управління 143 окремої резервної стрілецької бригади.

План переміщення заявника на останню із перелічених посад був затверджений відповідачем - Командувачем військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » - бригадним генералом ОСОБА_2 02.06.2023р. (т.1 а.с.73).

Згідно із складеною відносно заявника довідкою Військової частини НОМЕР_5 від 16.09.2023р. №4007/13/1891 за квітень 2022р. заявником було отримано 14.923,78грн. грошового забезпечення військовослужбовця, за травень 2022р. заявником було отримано 16.230,41грн. грошового забезпечення військовослужбовця, за червень 2022р. заявником було отримано 16.334,61грн. грошового забезпечення військовослужбовця, за липень 2022р. заявником було отримано 16.383,40грн. грошового забезпечення військовослужбовця, за серпень жовтень 2022р. заявником було отримано 16.559,20грн. грошового забезпечення військовослужбовця щомісячно, за грудень 2022р. заявником було отримано 53.748,65грн. грошового забезпечення військовослужбовця, за січень 2023р. заявником було отримано 17.215,69грн. грошового забезпечення військовослужбовця.

Згідно із складеною відносно заявника довідкою Військової частини НОМЕР_6 від 16.09.2023р. №779/р/275 за січень 2023р. заявником було отримано 2.669,81грн. грошового забезпечення військовослужбовця, за лютий 2023р. заявником було отримано 32.511,22грн. грошового забезпечення військовослужбовця, за березень 2023р. заявником було отримано 5.130,76грн. грошового забезпечення військовослужбовця.

Згідно із складеною відносно заявника довідкою Військової частини НОМЕР_7 за березень 2023р. заявником було отримано 28.313,67грн. грошового забезпечення військовослужбовця.

Згідно із складеною відносно заявника довідкою Військової частини НОМЕР_3 від 18.09.2023р. №4125/94 за березень 2023р. заявником було отримано 2.208,25грн. грошового забезпечення військовослужбовця, за квітень 2023р. заявником було отримано 34.655,25грн. грошового забезпечення військовослужбовця, за травень 2023р. заявником було отримано 34.720,98грн. грошового забезпечення військовослужбовця, за червень 2023р. заявником було отримано 22.818,65грн. грошового забезпечення військовослужбовця.

Згідно із складеною відносно заявника довідкою Військової частини НОМЕР_4 від 18.09.2023р. №1845 за червень 2023р. заявником було отримано 10.191,72грн. грошового забезпечення військовослужбовця, за липень серпень 2023р. заявником було отримано 30.169,28грн. грошового забезпечення військовослужбовця щомісячно.

Суд зважає, що відображені у перелічених довідках показники отриманого грошового забезпечення не враховують сум утриманих податків (зборів, обов`язкових платежів) та виплат додаткової винагороди у порядку постанови КМУ від 28.02.2022р. №168.

Оскільки усі перелічені довідки про грошове забезпечення військовослужбовця були складені не відповідачами (і не могли бути складені відповідачами, позаяк на фінансовому забезпеченні відповідачів заявник у спірних правовідносинах не знаходився), а відтак, не перебували у фізичному розпорядженні відповідачів, то ці довідки слід долучити до матеріалів справи на стадії розгляду справи по суті у цілях створення належних умов для зясування обєктивної істини у справі.

Із змісту відзиву на позов відповідача - Військової частини НОМЕР_1 випливає, що будь-яких атестацій відносно заявника не проводилось, будь-яких оціночних карт відносно заявника не складалось, будь-яких службових характеристик відносно заявника не виготовлялось, планів переміщення до відома заявника не доводилось.

Згідно з довідкою Військової частини НОМЕР_4 від 18.08.2023р. №1537 в особовій справі заявника відсутні плани переміщення до наказів КВ ОК " ІНФОРМАЦІЯ_1 " від 31.12.2022р. №512, від 22.02.2023р. №77, від 17.03.2023р. №125.

Оскільки правова позиція відповідача-Військової частини НОМЕР_1 та відповідача-Командувача військ оперативного командування " ІНФОРМАЦІЯ_1 " бригадного генерала ОСОБА_2 полягає у тому, що під час дії правового режиму воєнного стану призваний за мобілізацією військовослужбовець Збройних Сил України може бути переміщений по службі безвідносно до отримання письмової згоди, без проведення атестацій, без складання оціночних карт, без оформлення службових характеристик, без доведення планів переміщення до відома військовослужбовця, то спір підлягає вирішенню на підставі наявних доказів, позаяк обставини часткової відсутності (окрім плану переміщення) документів, на обовязковому існуванні яких наполягає заявник, письмово визнані відповідачем.

Подані заявником до матеріалів справи роздруківки формулярів відповідних документів до Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України у розумінні ст.72 КАС України не можуть бути кваліфіковані у якості доказів, бо не містять взагалі жодних об`єктивних даних про обставини спірних правовідносин, а натомість є виключно зразками відповідних документів.

Подані заявником роздруківки фотографій зображення екрану технічного пристрою не містять фактичних даних про вчинення будь-якими субєктами владних повноважень стосовно заявника утисків, дискримінації або інших форм неправомірної поведінки.

Предметом ініційованого заявником у контексті оскарження рішень субєкта владних повноважень про переміщення по службі військовослужбовця спору є виключно вимога про НЕВІДКЛАДНЕ ВИЗНАННЯ незаконним і скасування пункту 17 параграфу 1 наказу від 07.06.2023 № 326 командувача військ оперативного командування ІНФОРМАЦІЯ_1 (по особовому складу) Міністерства оборони України (командира військової частини НОМЕР_1 ) про звільнення ОСОБА_1 з посади: Заступник командира танкового батальйону з морально-психологічного забезпечення НОМЕР_2 окремої механізованої бригади (військова частина НОМЕР_3 ) з посадовим окладом за 23 тарифним розрядом та призначення на посаду: Офіцер відділення морально-психологічного забезпечення управління 143 окремої резервної стрілецької бригади (військова частина НОМЕР_4 ) з посадовим окладом за 17 тарифним розрядом.

Інших перелічених вище наказів про переміщення заявник у межах даного спору не оскаржує.

За матеріалами справи судом зясовано, що дійсно 07.06.2023р. командиром Військової частини НОМЕР_1 бригадним генералом ОСОБА_2 (Командувачем військ оперативного командування ІНФОРМАЦІЯ_1 бригадним генералом ОСОБА_2 ) відносно заявника був прийнятий наказ від 07.06.2023р. №326 (п.17 параграфу 1 наказу від 07.06.2023р. №326) про звільнення заявника з штатної посади Військової частини НОМЕР_3 - заступник командира танкового батальйону з морально-психологічного забезпечення НОМЕР_2 окремої механізованої бригади (Військова частина НОМЕР_3 ) та про призначення заявника на штатну посаду Військової частини НОМЕР_4 - офіцер відділення морально-психологічного забезпечення управління 143 окремої резервної стрілецької бригади (Військова частина НОМЕР_4 ).

Як з"ясовано судом, юридичною підставою для видання цього наказу суб"єктом владних повноважень були обрані положення п.257 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України.

Стверджуючи про невідповідність закону виключно означеного управлінського волевиявлення суб"єкта владних повноважень у формі наказу (а не усіх попередніх рішень про минулі переміщення) та завдання цим рішенням суб"єкта владних повноважень моральної шкоди із дискримінацією та моральної шкоди без дискримінації, заявник ініціював даний спір.

Вирішуючи спір по суті, суд вважає, що в Україні як у правовій державі, де проголошена дія верховенства права та найвищою соціальною цінністю є людина, згідно з ст.ст. 1, 3, 8, ч.2 ст.19, ч.1 ст.68 Конституції України усі без виключення суб`єкти права (учасники суспільних відносин) зобов`язані дотримуватись існуючого правового порядку, утримуючись від використання права на "зло"/зловживання правом, а суб`єкти владних повноважень (органи публічної адміністрації) додатково обтяжені ще й обов`язком виконувати покладені законом завдання виключно за наявності приводів та способом, чітко обумовленими законом, і тому до відносин, які склались на підставі встановлених обставин спору, підлягають застосуванню наступні норми права.

За змістом ст.ст.17 і 65 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу, обов"язком кожного громадянина України. Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України.

Суспільні відносини з приводу порядку виконання військового обов"язку унормовані приписами Закону України від 25.03.1992р. №2232-ХІІ "Про військовий обов"язок і військову службу", Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (затверджене Указом Президента України від 10.12.2008р. №1153/2008; далі за текстом - Положення №1153/2008), Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (затверджена наказом Міністерства оборони України від 10.04.2009р. №170, зареєстрована в Міністерстві юстиції України 19.08.2009р. за №438/16454; далі за текстом - Інструкція №170).

Так, відповідно до ч.1 ст.2 Закону України від 25.03.1992р. №2232-ХІІ "Про військовий обов"язок і військову службу" військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Згідно з ч.6 ст.2 Закону України від 25.03.1992р. №2232-ХІІ "Про військовий обов"язок і військову службу" одним із видів військової служби є військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період.

Частиною 1 ст.4 Закону України від 25.03.1992р. №2232-ХІІ "Про військовий обов"язок і військову службу" визначено, що Збройні Сили України та інші військові формування комплектуються військовослужбовцями шляхом: призову громадян України на військову службу; прийняття громадян України на військову службу за контрактом.

Згідно з п.257 Положення №1153/2008 атестування військовослужбовців в особливий період проводиться в порядку, визначеному Міністерством оборони України. У разі подання документів щодо подальшого службового використання, нагородження чи присвоєння чергових військових звань військовослужбовцям, які займають посади, передбачені штатами воєнного часу, на них складаються службові характеристики в порядку, визначеному Міністерством оборони України. Для доукомплектування Збройних Сил України в особливий період просування військовослужбовців по службі здійснюється без дотримання вимог пунктів 85, 87 цього Положення, а призначення військовослужбовців на рівнозначні та нижчі посади здійснюється без згоди військовослужбовців, за винятком випадків, визначених пунктом 112 цього Положення.

У розумінні ст.1 Закону України від 06.12.1991р. №1932-ХІІ "Про оборону України" особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

За визначенням ст.1 Закону України від 21.10.1993р. №3543-ХІІ "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Заявник у спірних правовідносинах проходить службу під час дії особливого періоду за мобілізацією.

Тому, за змістом п.257 Положення №1153/2008 (як спеціальної норми права, відносно мирного часу) призначення заявника як військовослужбовця як на рівнозначну, так і на нижчу посаду не потребує згоди за виключенням випадків, окреслених у п.112 Положення №1153/2008.

Текст позову заявника доводів про існування у спірних правовідносин випадків, окреслених у п.112 Положення №1153/2008, не містить.

Окрім того, за змістом п.257 Положення №1153/2008 (як спеціальної норми права, відносно мирного часу) доукомплектування Збройних Сил України в особливий період просування військовослужбовців по службі здійснюється без дотримання вимог п.85 і п.87 Положення №1153/2008.

Згідно з п.82 Положення №1153/2008 призначення військовослужбовців на посади здійснюється: 1) на вищі посади - у порядку просування по службі; 2) на рівнозначні посади: у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів; у разі проведення заміни у місцевостях з особливими природними, географічними, геологічними, кліматичними, екологічними умовами (далі - місцевості з установленим строком військової служби); для набуття практичного досвіду управлінської діяльності в органах військового управління різного рівня або для більш доцільного використання за фахом чи досвідом роботи - за рішенням відповідного командира (начальника), прийнятим у порядку, визначеному Міністерством оборони України, зокрема на особисте прохання військовослужбовця; за станом здоров`я - на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії; за сімейними обставинами - на особисте прохання; з меншим обсягом роботи з урахуванням професійних, ділових і моральних якостей - на підставі висновку атестування; у зв`язку з перебуванням із близькими особами у відносинах прямої організаційної та правової залежності; у разі скасування військовослужбовцю допуску до державної таємниці - на посаду, що не передбачає такого допуску, - за рішенням відповідного командира (начальника), прийнятим у порядку, визначеному Міністерством оборони України; вагітних військовослужбовців-жінок за їх клопотанням відповідно до медичного висновку - на посади з меншим обсягом роботи, а також військовослужбовців-жінок, які мають дітей віком до трьох років, за їх клопотанням у разі неможливості виконання ними обов`язків на займаних посадах; у разі проведення заміни у військових частинах (підрозділах), які виконують завдання в районах ведення воєнних (бойових) дій, у тому числі в районах проведення антитерористичних операцій; у разі відсутності можливості поновлення на попередній посаді у зв`язку з незаконним звільненням або переміщенням по службі - за рішенням відповідного командира (начальника), прийнятим у порядку, визначеному Міністерством оборони України; 3) на нижчі посади: у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів у разі неможливості призначення на рівнозначну посаду; за станом здоров`я - на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії; з урахуванням професійних, ділових і моральних якостей - на підставі висновку атестування; за віком або сімейними обставинами - на особисте прохання; у зв`язку з перебуванням із близькими особами у відносинах прямої організаційної та правової залежності - у разі неможливості призначення на рівнозначну посаду; у порядку виконання накладеного дисциплінарного стягнення - відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України; у разі скасування військовослужбовцю допуску до державної таємниці - на посаду, що не передбачає такого допуску, - за рішенням відповідного командира (начальника), прийнятим у порядку, визначеному Міністерством оборони України, у разі неможливості призначення на рівнозначну посаду; вагітних військовослужбовців-жінок за їх клопотанням відповідно до медичного висновку - на посади з меншим обсягом роботи, а також військовослужбовців-жінок, які мають дітей віком до трьох років, за їх клопотанням у разі неможливості виконання ними обов`язків на займаних посадах та за відсутності рівнозначних посад; за ініціативою військовослужбовця (крім військовослужбовців, які займають посади, за якими передбачені первинні військові звання офіцерського, сержантського і старшинського складу) на нижчу на один ступінь посаду на підставі рішення посадової особи відповідно до номенклатури посад; 4) у зв`язку із зарахуванням на навчання до вищого військового навчального закладу, військового навчального підрозділу закладу вищої освіти із звільненням з посади, а також у разі призначення на посаду після закінчення навчання; 5) у зв`язку із закінченням строку перебування на посаді; 6) у зв`язку зі звільненням або призначенням на посади, передбаченими штатами воєнного часу, у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення правового режиму воєнного стану; 7) у зв`язку зі звільненням осіб сержантського і старшинського складу, які займали посади офіцерського складу; 8) у зв`язку з призначенням на посади, що можуть бути заміщені військовослужбовцями, які під час проходження військової служби були визнані військово-лікарськими комісіями непридатними до військової служби за станом здоров`я за наслідками захворювань, поранень (травм, контузій, каліцтв), одержаних під час виконання обов`язків військової служби, що призвело до встановлення їм інвалідності, часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності, - на особисте прохання за рішенням посадової особи, до повноважень якої належить призначення на посади відповідно до переліку посад, що можуть бути заміщені такими військовослужбовцями, який визначається Міністерством оборони України; 9) у разі запровадження нового військового звання.

Пунктом 82 Положення №1153/2008 також передбачено, що посада вважається вищою, якщо за цією посадою штатом (штатним розписом) передбачено вище військове звання, ніж за займаною посадою, а за умови рівних військових звань - більший посадовий оклад (тарифний розряд).

Відповідно до п.83 Положення №1153/2008 військовослужбовці призначаються на посади і переміщуються по службі за основною або спорідненою спеціальністю з урахуванням досвіду служби, рівня їх професійної компетентності, особистих якостей і досягнень та відповідності характеристикам посад, визначених Міністерством оборони України. У разі коли є потреба призначення військовослужбовців на посади за новою спеціальністю, їх призначенню на ці посади має передувати відповідна підготовка (перепідготовка). Для доукомплектування Збройних Сил України в умовах особливого періоду військовослужбовці можуть призначатися на посади, передбачені штатами воєнного часу, за новою спеціальністю з урахуванням набутого досвіду.

Згідно з п.85 Положення №1153/2008 просування по службі військовослужбовців здійснюється за рейтинговим принципом та за умови перебування військовослужбовців у резерві або на конкурсній основі на посади науково-педагогічних (наукових) працівників. Порядок формування та використання резерву, а також порядок призначення осіб офіцерського складу на посади науково-педагогічних (наукових) працівників визначаються Міністерством оборони України.

У відповідності до п.87 Положення №1153/2008 особи офіцерського складу, сержантського та старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом, у порядку просування по службі можуть бути переміщені на вищу посаду, якщо вони вислужили встановлені Міністерством оборони України строки перебування на попередній посаді.

Пунктом 112 Положення №1153/2008 визначено, що військовослужбовець може бути переміщений на нове місце військової служби з однієї військової частини до іншої у випадках, визначених пунктом 82 цього Положення, а також якщо з урахуванням вчиненого правопорушення військовослужбовець, якому призначено покарання у виді службового обмеження для військовослужбовців, не може бути залишений на посаді, пов`язаній із керівництвом підлеглими особами.

Зазначене переміщення здійснюється без згоди військовослужбовця, крім таких випадків: неможливість проходження військовослужбовцем військової служби у місцевості, до якої його переміщують, відповідно до висновку (постанови) військово-лікарської комісії; неможливість проживання членів сім`ї військовослужбовця за станом здоров`я в місцевості, до якої його переміщують, відповідно до документів, які це підтверджують; потреба у догляді за непрацездатними чи хворими батьками, дружиною (чоловіком) або особами, які виховували його з дитинства замість батьків і були визнані опікунами та мешкають окремо від сім`ї військовослужбовця, відповідно до документів, які це підтверджують.

Військовослужбовець, який проходить військову службу за призовом, переміщується у зв`язку із службовою необхідністю та за станом здоров`я на нове місце військової служби без його згоди.

Відтак, у силу спеціального застереження п.112 Положення №1153/2008, котре повністю кореспондує положенням п.257 Положення №1153/2008 переміщення військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом, не потребує згоди такого військовослужбовця.

Процедури проведення атестування військовослужбовців Збройних Сил України визначені нормами розділу VII Інструкції №170.

Згідно з п.7.4 розділу VII Інструкції №170 у редакції наказу Міністерства оборони України від 19.03.2022р. №91 незалежне оцінювання не проводиться під час проходження громадянами військової служби на посадах, передбачених штатами воєнного часу.

Згідно з п.4.1 Розділу IV Інструкції №170 військовослужбовці Збройних Сил України призначаються на посади, передбачені штатами (штатними розписами) військових частин. Призначення військовослужбовців на посади і переміщення по службі здійснюються з урахуванням результатів оцінювання на підставі Резерву кандидатів для просування по службі (далі - Резерв для просування по службі), Плану переміщення на посади, подань, службових документів, визначених пунктами 1.5, 1.6 розділу I цієї Інструкції (якщо в умовах воєнного часу неможливо оформити подання), та клопотань посадових осіб, а також рішень колегіальних органів, утворених відповідно до чинного законодавства України.

З наведених вище норм права витікає, що призваний на військову службу за мобілізацією військовослужбовець може бути цілком правомірно переміщений по службі за рішенням компетентної військової посадової особи у порядку п.257 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України безвідносно до отримання письмової згоди, без проведення атестацій, без складання оціночних карт, без оформлення службових характеристик, без доведення планів переміщення до відома військовослужбовця, а виключно на підставі існуючого як річ матеріального світу письмового документу - плану переміщення.

У спірних правовідносинах план переміщення відносно заявника був складений.

Відносно усіх інших подібних за змістом норм права саме положення п.257 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України слід кваліфікувати у якості однопредметної та рівносильної норми права, котра була прийнятою у часі пізніше, а тому повинна мати пріоритет у застосуванні.

Порушень відповідачами відносно заявника приписів п.257 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України матеріали справи не містять.

Матеріали справи також не містять і доказів прийняття відносно заявника оскарженого рішення про переміщення як наслідку свавілля, утиску, дискримінації, помсти, неприязних стосунків тощо.

Окремо суд зважає, що згідно з ч.ч.1 і 2 ст.17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України.

Відповідно до ст.65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Як то указано у ч.1 ст.1 Закону України від 25.03.1992р. №2232-ХІІ "Про військовий обов"язок і військову службу" захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Частиною 1 ст.39 Закону України від 25.03.1992р. №2232-ХІІ "Про військовий обов"язок і військову службу" передбачено, що призов резервістів та військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації проводиться в порядку, визначеному цим Законом та Законом України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію".

Пунктом 8 ч.2 ст.2 КАС України визначено, що управлінське волевиявлення субєкта владних повноважень повинно відповідати критерію пропорційності, тобто забезпечувати необхідний баланс між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).

З цих міркувань суд вважає, що встановлений законодавцем окремий та спеціальний режим переміщення по службі військовослужбовців, призваних за мобілізацією, (а саме: у порядку п.257 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України без отримання письмової згоди військовослужбовця, без проведення атестації, без складання оцінних карт, без виготовлення характеристики, а виключно за планом переміщення) відповідає приписам ст.8 Конституції України та не є втручанням у повагу до приватного життя у розумінні ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, позаяк пріоритетно спрямований на забезпечення ефективної обороноздатності Збройних Сил України у сфері відповідальності конкретного органу військового управління за рахунок використання указаної категорії військовослужбовців, що відповідає публічним інтересам суспільства під час дії правового режиму воєнного часу та не порушує інтересів приватної особи.

У контексті обставин даної конкретної справи суд змушений відзначити, що заявник, закидаючи іншим військовослужбовцям Збройних Сил України (зокрема Командувачу військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » - бригадному генералу ОСОБА_2 , а у судовому засіданні 19.10.2023р. також і військовослужбовцю на прізвище ОСОБА_6 , тобто автору плану переміщення від 02.06.2023р.) порушення закону (у тому числі і у спосіб вчинення корупційних правопорушень та кримінальних правопорушень, котрі начебто є чинниками оскарженого управлінського волевиявлення субєкта владних повноважень), фактично вдається до реалізації наміру через оскарження у межах визначеного ч.5 ст.122 КАС України строку лише наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (Командувача військ оперативного командування ІНФОРМАЦІЯ_1 бригадного генерала ОСОБА_2 ) від 07.06.2023р. №326 (п.17 параграфу 1 наказу від 07.06.2023р. №326) ревізувати відповідність закону низки інших наказів про минулі переміщення (а саме: наказ командувача військ оперативного командування " ІНФОРМАЦІЯ_1 " генерал-майора ОСОБА_5 від 31.12.2022р. №512, наказ командувача військ оперативного командування " ІНФОРМАЦІЯ_1 " генерал-майора ОСОБА_5 від 22.02.2023р. №77, наказ командувача військ оперативного командування " ІНФОРМАЦІЯ_1 " бригадного генерала ОСОБА_2 від 17.03.2023р. №125).

Доказом цієї обставини є проголошене вже у судових дебатах клопотання заявника застосувати ч.2 ст.9 КАС України і поновити заявника на посаді офіцера-психолога управління гаубичного санітарного артилерійського дивізіону Військової частини НОМЕР_5 , куди заявник був призначений згідно з наказом командира Військової частини НОМЕР_5 підполковника ОСОБА_4 від 29.03.2022р. №23.

Вирішуючи спір за епізодом стягнення моральної шкоди, суд зазначає, що за визначенням ст.1 Закону України від 06.09.2012р. №5207-VI "Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні" дискримінація - ситуація, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними (далі - певні ознаки), зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

Згідно з ч.1 ст.23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Частиною 2 ст.23 Цивільного кодексу України передбачено, що моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до ч.3 ст.23 Цивільного кодексу України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Як то указано у ч.ч. 1 і 2 ст.1167 Цивільного кодексу України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті (ч.1 ст.1167); моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт (ч.2 ст.1167).

У відповідності до ч.1 ст.1173 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Окремо за даним епізодом позову суд зважає, що згідно з ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Отже, ч.1 ст.77 КАС України установлено загальне правило доказування сторонами адміністративної справи обставин у спорі.

Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Отже, ч.2 ст.77 КАС України установлено спеціальне правило доказування сторонами адміністративної справи обставин у спорі, котра може бути застосовано виключно до окресленого у цій же нормі випадку оскарження рішення субєкта владних повноважень, оскарження дії субєкта владних повноважень, оскарження бездіяльності суб`єкта владних повноважень.

За такого правового регламентування відсутні правові підстави для беззастережного поширення приписів ч.2 ст.77 КАС України на вимоги приватних осіб про стягнення моральної шкоди, завданої (на думку позивачів) реально вчиненими управлінськими волевиявленнями субєкта владних повноважень.

Факт існування моральної шкоди не може бути визнаний доведеним виключно через неподання відповідачем субєктом владних повноважень тих обєктивних даних, на яких може наполягати позивач, позаяк обставини непогіршення стану здоров`я, обставини відсутності дискримінації, обставини відсутності утисків чи переслідувань, обставини відсутності помсти, обставини відсутності неприязнених стосунків доводяться саме відсутністю відповідних подій, емоцій та негативних явищ.

Саме такі стандарти доказування є релевантними правовій позиції, сформульованій у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.06.2023р. у справі №916/3027/21, де указано, що: 1) покладений на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність передбачає, що висновки суду можуть будуватися на умовиводах про те, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були; 2) суд з дотриманням вимог щодо всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів визначає певну сукупність доказів, з урахуванням їх вірогідності та взаємного зв`язку, які, за його внутрішнім переконанням, дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, що входять до предмета доказування.

У силу правового висновку постанови Верховного Суду від 17.03.2020р. по справі №815/5826/16: 1) згідно з роз`ясненнями постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995р. "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" моральна шкода може полягати у порушені права власності, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми при настанні інших негативних наслідків. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору; 2) під моральною шкодою законодавець розуміє втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі; 3) п.5 цієї постанови визначено, що при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, з`ясувати наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача та вини останнього в її заподіянні. З`ясувати чим підтверджується факт заподіяння шкоди, чи фізичних страждань, якими обставинами чи діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій формі позивач оцінює заподіяну шкоду, з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору; 4) аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 22 грудня 2018 року у справі №826/23650/15.

Продовжуючи вирішення спору, суд зважає, що критерії законності управлінського волевиявлення (як у формі рішення, так і у формі діяння) владного суб`єкта викладені законодавцем у приписах ч.2 ст.2 КАС України, а у силу ч.2 ст.77 КАС України обов`язок доведення факту дотримання цих критеріїв покладений на владного суб`єкта шляхом подання до суду доказів та наведення у процесуальних документах доводів як відповідності закону вчиненого волевиявлення, так і помилковості аргументів іншого учасника справи.

Тому відповідність закону рішення чи діяння (управлінського волевиявлення) суб`єкта владних повноважень як у спорі про набуття приватною особою додаткового блага чи активу, так і у спорі про спростування новоствореного обов`язку, зокрема, за критеріями дотримання компетенції, меж повноважень, способу дій, приводу реалізації функції контролю, обґрунтованості, безсторонності (неупередженості), добросовісності, розсудливості, рівності перед законом, унеможливлення дискримінації, пропорційності, своєчасності, права особи на участь у процесі прийняття рішення, має доводитись, насамперед, відповідачем - суб`єктом владних повноважень.

При цьому, із положень частин 1 і 2 ст.77 КАС України у поєднанні з приписами ч.4 ст.9, абз.2 ч.2 ст.77, частин 3 і 4 ст.242 КАС України слідує, що владний суб`єкт повинен доводити обставини фактичної дійсності у спорі за стандартом доказування - "поза будь-яким розумним сумнівом" (тобто запропоноване сприйняття ситуації повинно виключати реальну ймовірність існування у дійсності будь-якого іншого варіанту), у той час як до приватної особи підлягає застосуванню стандарт доказування - "баланс вірогідностей" (тобто запропоноване сприйняття ситуації не повинно суперечити умовам реальної дійсності і бути можливим до настання).

Разом із тим, суд вважає, що саме лише неспростування владним суб`єктом задекларованого, але не доведеного документально твердження приватної особи про конкретну обставину фактичної дійсності, не спричиняє виникнення безумовних та беззаперечних підстав для висновку про реальне існування такої обставини у дійсності.

І хоча спір безумовно підлягає вирішенню у порядку ч.2 ст.77 КАС України, однак суд повторює, що реальність (справжність та правдивість) конкретної обставини фактичної дійсності не може бути сприйнята доведеною виключно через неспростування одним із учасників справи (навіть суб`єктом владних повноважень) декларативно проголошеного, але не доказаного твердження іншого учасника справи, позаяк протилежне явно та очевидно прямо суперечить меті правосуддя - з`ясування об`єктивної істини у справі.

Правильність саме такого тлумачення змісту ч.1 ст.77 та ч.2 ст.77 КАС України підтверджується правовим висновком постанови Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2020р. по справі №520/2261/19, де указано, що визначений ст. 77 КАС України обов`язок відповідача - суб`єкта владних повноважень довести правомірність рішення, дії чи бездіяльності не виключає визначеного частиною першою цієї ж статті обов`язку позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

Окрім того, саме таке тлумачення стандартів доказування є цілком релевантним правовому висновку постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.06.2023р. у справі №916/3027/21.

У розумінні ч.1 ст.72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

При цьому, згідно з ч.1 ст.73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, а у силу запроваджених частинами 1 і 2 ст.74 КАС України застережень суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням встановленого законом порядку або не підтверджені визначеними законом певними засобами доказування.

Відповідно до ч.1 ст.75 КАС України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а за правилом ч.1 ст.76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Тлумачення змісту цієї норми процесуального закону було викладено Верховним Судом у постанові від 07.11.2019р. по справі №826/1647/16 (адміністративне провадження № К/9901/16112/18), де указано, що обов`язковою умовою визнання протиправним волевиявлення суб`єкта владних повноважень є доведеність приватною особою факту порушення власних прав та інтересів та доведеність факту невідповідності закону оскарженого управлінського волевиявлення.

Перевіряючи наведені учасниками спору аргументи приєднаними до справи доказами, оцінивши добуті докази в їх сукупності за правилами ст.ст.72-77, 90, 211 КАС України, суд доходить до переконання про те, що у спірних правовідносинах відповідачами як субєктами владних повноважень було забезпечено дотримання вимог ч.2 ст.19 Конституції України та ч.2 ст.2 КАС України під час переміщення заявника по службі за оскарженим наказом з урахуванням правового статусу заявника як військовослужбовця, призваного на військову службу за мобілізацією.

Доведена матеріалами справи і визнана судом правомірність переміщення заявника виключає як обґрунтованість вимоги про поновлення на попередній штатній військовій посаді, так і обґрунтованість вимог зобов`язання нарахувати та виплатити недоотримане грошове забезпечення військовослужбовця, стягнення моральної шкоди.

При цьому, суд зважає, що доказів про завдання заявникові дискримінації або моральної шкоди наказом командира Військової частини НОМЕР_1 (Командувача військ оперативного командування ІНФОРМАЦІЯ_1 бригадного генерала ОСОБА_2 ) від 07.06.2023р. №326 (п.17 параграфу 1 наказу від 07.06.2023р. №326) матеріали справи не містять; обставини відповідності закону решти попередніх наказів про переміщення заявника не входять до предмету доказування у цьому спорі; рішень суду або вищої за ієрархією відносно Відповідача №2 військової посадової особи про визнання протиправними та скасування решти попередніх наказів про переміщення заявника до матеріалів справи не подано та про існування таких рішень заявником усупереч ч.5 ст.44, ч.2 ст.79, ч.4 ст.161 КАС України у текстах відповідних процесуальних документів не згадано.

З огляду на самостійно сформульовану заявником вимогу стосовно грошового забезпечення та спрямування цієї вимоги до неіснуючого субєкта владних повноважень відомості долучених до справи довідок про грошове забезпечення заявника (де відсутні платежі за додатковою винагородою у порядку постанови КМУ від 28.02.2022р. №168) не мають юридичного значення для правильного вирішення спору по суті, а тому не є перешкодою для ухвалення рішення у справі.

Вимога про зобов`язання субєкта владних повноважень утримуватися від видання подальших наказів на переміщення ОСОБА_1 по службі на інші посади без вчинення дій, передбачених чинним законодавством (складання оціночних карт, атестацій, службових характеристик, планів переміщення) до задоволення не підлягає, позаяк прямо суперечить п.257 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України та справжнім обставинам фактичної дійсності (в частині складання плану переміщення), звернута наперед у часі та стосується майбутніх правовідносин, котрі наразі не склалися та відносно яких відсутні обєктивні дані про існування нездоланного і незмінного наміру субєкта владних повноважень на порушення закону.

Відносно вимог заявника, заявлених до Командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » Міністерства оборони України (командира Військової частини НОМЕР_1 ) суд зазначає, що ініційований заявником спір у межах визначеного ч.5 ст.122 КАС України процесуального строку своєчасного звернення до суду склався з приводу прийняття Командувачем військ оперативного командування " ІНФОРМАЦІЯ_1 " бригадним генералом ОСОБА_2 п.17 параграфу 1 наказу від 07.06.2023 №326 про звільнення ОСОБА_1 з посади: "Заступник командира танкового батальйону з морально-психологічного забезпечення 44 окремої механізованої бригади (Військова частина НОМЕР_3 )" з посадовим окладом за 23 тарифним розрядом та призначення ОСОБА_1 на посаду: "Офіцер відділення морально-психологічного забезпечення управління 143 окремої резервної стрілецької бригади (Військова частина НОМЕР_4 )" з посадовим окладом за 17 тарифним розрядом, тобто з приводу переміщення військовослужбовця Збройних Сил України з штатної військової посади військової частини НОМЕР_3 та штатну військову посаду Військової частини НОМЕР_4 .

Звертаючись до суду заявник указав відповідачем - Командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » Міністерства оборони України.

Окрім того, у позові заявником було сформульовано вимогу про стягнення з командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » Міністерства оборони України (командира Військової частини НОМЕР_1 ) коштів в розмірі 720 мінімальних заробітних плат (далі - МЗП) на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди, заподіяної ОСОБА_1 його дискримінацією ОСОБА_1 як людини і громадянина.

Також у позові заявником було сформульовано вимогу про стягнення з командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » Міністерства оборони України (командира Військової частини НОМЕР_1 ) коштів в розмірі 144 МЗП на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди, заподіяної ОСОБА_1 його протиправними рішеннями (без ознак дискримінації).

Отже, і сам позов, і дані вимоги позову були звернуті не до конкретного суб"єкта владних повноважень у розумінні п.7 ч.1 ст.4 КАС України, а виключно до військової посади у розумінні ст.6 Закону України від 25.03.1992р. № 2232-XII "Про військовий обов`язок і військову службу", котра у певний проміжок часу може бути зайнята тим чи іншим військовослужбовцем Збройних Сил України, який у якості військової посадової особи і є суб`єктом владних повноважень.

Так, у розумінні п.7 ч.1 ст.4 КАС України суб`єкт владних повноважень - орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Отже, субєктом владних повноважень є або орган державної влади (державний) орган, або посадова (службова) особа органу державної влади (державного органу).

Згідно з п.4 ч.1 ст.2 Закону України від 10.12.2015р. №889-VIII «Про державну службу» посада державної служби - визначена структурою і штатним розписом первинна структурна одиниця державного органу з установленими відповідно до законодавства посадовими обов`язками у межах повноважень, визначених частиною першою статті 1 цього Закону.

При цьому, за приписами ч.2 ст.1 Закону України від 10.12.2015р. №889-VIII «Про державну службу» державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган).

Частиною 1 ст.6 Закону України від 25.03.1992р. №2232-ХІІ «Про військовий обовязок і військову службу» визначено, що військові посади (штатні посади, що підлягають заміщенню військовослужбовцями) і відповідні їм військові звання передбачаються у штатах (штатних розписах) військових частин, кораблів, органів військового управління, установ, організацій, закладів фахової передвищої військової освіти, вищих військових навчальних закладів та військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти.

Частиною 12 ст.6 Закону України від 25.03.1992р. №2232-ХІІ «Про військовий обовязок і військову службу» передбачено, що військові посадові особи - це військовослужбовці, які обіймають штатні посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих чи адміністративно-господарських обов`язків, або які спеціально уповноважені на виконання таких обов`язків згідно із законодавством.

Тому учасником суспільних відносин у статусі субєкта владних повноважень є не конкретна військова посада (як то: Командувач військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » Міністерства оборони України, Командир Військової частини НОМЕР_1 тощо), а конкретний військовослужбовець, який обіймає конкретну штатну військову посаду, тобто військова посадова особа.

Оскільки за власною ініціативою суду до участі у справі у якості відповідачів були залучені реально існуючі у спірних правовідносинах суб"єкти владних повноважень, а саме: Військова частина НОМЕР_1 (далі за текстом - Відповідач №1), Командувач військ оперативного командування " ІНФОРМАЦІЯ_1 " бригадний генерал ОСОБА_2 (далі за текстом - Відповідач №2), то провадження в адміністрацій справі відносно вимог до Командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » Міністерства оборони України слід закрити згідно з п.1 ч.1 ст.238 КАС України, бо такого субєкта права у дійсності не існує, а спір із вимогами до такого неіснуючого суб"єкта не підлягає розгляду за правилами будь-якого судочинства.

Обставина прийняття судом саме такого процесуального рішення (незважаючи на суттєву та істотну помилку у визначені заявником кола дійсних і реально існуючих учасників спірних правовідносин) одночасно засвідчує як повагу до заявника як військовослужбовця Збройних Сил України, так і прояв наміру у ретельному, вичерпному, всебічному, обєктивному, неупередженому зясуванні істини у конфлікті, який виник під час проходження військової служби між заявником та вищими за командою військовослужбовцями Збройних Сил України (зокрема і Командувачем військ оперативного командування " ІНФОРМАЦІЯ_1 " бригадним генералом ОСОБА_2 ).

При розв`язанні спору, суд, зважаючи на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом - Конвенція; рішення від 21.01.1999р. у справі Гарсія Руїз проти Іспанії, від 22.02.2007р. у справі Красуля проти Росії, від 05.05.2011р. у справі Ільяді проти Росії, від 28.10.2010р. у справі Трофимчук проти України, від 09.12.1994р. у справі Хіро Балані проти Іспанії, від 01.07.2003р. у справі Суомінен проти Фінляндії, від 07.06.2008р. у справі Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії); вичерпно реалізував усі існуючі правові механізми зясування обєктивної істини; надав оцінку усім юридично значимим факторам, доводам і обставинам справи; дослухався до усіх ясно і чітко сформульованих та здатних вплинути на результат вирішення спору аргументів сторін; інших джерел здобуття обєктивних даних про обставини спірних правовідносин не знайшов.

Розгорнуті і детальні мотиви та висновки суду з приводу юридично значимих аргументів, доводів учасників справи та обставин справи викладені у тексті судового акту.

Решта доводів сторін окремій оцінці у тексті судового акту не підлягає, позаяк не впливає на правильність розв`язання спору по суті.

З огляду на результат розв`язання спору суд не знаходить правових підстав для постановлення окремої ухвали у порядку ст.249 КАС України.

Розподіл судових витрат належить провести за правилами приписів ст.ст.132-143 КАС України з урахуванням результатів розгляд справи.

Керуючись ст.ст.8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст.6-9, 238, ст.ст.241-243, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

вирішив:

Закрити провадження у справі за вимогами ОСОБА_1 до Командувача військ оперативного командування «Північ» Міністерства оборони України.

Позов - залишити без задоволення.

Роз`яснити, що судове рішення у повному обсязі виготовлено (складено) - 23.10.2023 року; набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України (після закінчення строку подання скарги усіма учасниками справи або за наслідками процедури апеляційного перегляду; підлягає оскарженню до Другого апеляційного адміністративного суду у строк згідно з ч.1 ст.295 КАС України (протягом 30 днів з дати виготовлення повного судового рішення).

Суддя А.В. Сліденко