Справа № 440/2512/23
Суддя: Мінаєва О.М.
Дата ухвалення: 2023-10-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 жовтня 2023 р. Справа № 440/2512/23
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Мінаєвої О.М.,

Суддів: Кононенко З.О. , Калиновського В.А. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 01.05.2023, головуючий суддя І інстанції: К.І. Клочко, м. Полтава, повний текст складено 01.05.23 у справі №440/2512/23

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі по тексту - ОСОБА_1 , позивач) звернулася з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області, в якому просила суд :

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області від 01 лютого 2023 року №25;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області призначити ОСОБА_1 дострокову пенсію за віком, як матері інваліда з дитинства відповідно до статті 17 Закону України "Про пенсійне забезпечення" з 25 січня 2023 року.

В обґрунтування заявлених вимог посилалася те, що звернулася до пенсійного органу із заявою про призначення пенсії відповідно до ст.17 Закону України "Про пенсійне забезпечення", однак рішенням від 01 лютого 2023 року №25 Головним управлінням Пенсійного фонду України в Полтавській області було відмовлено їй у призначенні пенсії за віком, як матері з дитинства, у зв`язку з відсутністю документів щодо настання інвалідності або медичних показань дитини. Вважаючи протиправним та таким, що підлягає скасуванню вказане рішення відповідача, вона звернулася до суду із позовною заявою.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 01.05.2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії відмовлено.

ОСОБА_1 , не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій просила суд апеляційної інстанції скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 01.05.2023 року у справі №440/2512/23 та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі.

В обґрунтування вимог скарги посилається на те, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи. Зазначає, що судом першої інстанції, всупереч наданим доказам та нормам права, не розглянуто по суті вимоги, викладені у позові, невірно застосовано норму права при розгляді спору, а саме позов розглянуто відповідно до норм Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», а не відповідно до норм Закону України «Про пенсійне забезпечення». Зазначає, що вона просила суд призначити їй пенсію саме відповідно до ст.17 Закону України «Про пенсійне забезпечення». Вважає, що судовому розгляду підлягали її вимоги щодо права на призначення пенсії за умов виховання дитини інваліда до 8 років, інвалідність якої настала у віці 6 років відповідно до ст.17 Закону України «Про пенсійне забезпечення». Вважає, що ст.17 Закону України «Про пенсійне забезпечення» є більш сприятливою для неї, однак не знаходять реалізації при вирішенні спору. Вважає, що має місце дискримінація позивача, оскільки саме вона повинна доводити, що її дитина - інвалід з дитинства, могла захворіти до 6 років, в той час як доказами у справі підтверджено, що у шість років дитині вже було надано статус інваліда з дитинства і вона виховувала інваліда дитинства до 8 років, і в подальшому до її повноліття. Посилається на практику ЄСПЛ в обґрунтування своїх вимог.

Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області подало відзив на апеляційну скаргу, в якому, посилаючись на те, що винесене судом першої інстанції рішення є обґрунтованим, а доводи на які посилається скаржник є безпідставними, просило суд апеляційної інстанції залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 01.05.2022 року у справі №440/2512/23 без змін.

На підставі положень п.3 ч.1 ст.311 КАС України справа розглянута в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Колегія суддів, дослідивши матеріали даної справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, оскаржуване рішення суду першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено судом апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , копія якого є в матеріалах справи.

Відповідно до копій довідки МСЕК серії 12ААБ №882588 від 14.09.2020 року ОСОБА_2 встановлено третю групу інвалідності з дитинства.

25 січня 2023 року позивач, ІНФОРМАЦІЯ_2 , звернулася до органу Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії за віком як матері інваліда з дитинства та пакетом документів.

За результатами розгляду вказаної заяви Головним управлінням Пенсійного фонду України у Полтавській області прийнято рішення №25 від 01 лютого 2023 року про відмову позивачу в призначенні пенсії за віком як матері інваліда з дитинства у зв`язку з відсутністю документів щодо настання інвалідності або медичних показань дитини.

ОСОБА_1 , вважаючи протиправним та таким, що підлягає скасуванню рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області від 01 лютого 2023 року №25, звернулася до суду першої інстанції з позовною заявою.

Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень, діяв у межах повноважень, наданих йому законодавством.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених ст.308 КАС України, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно зі ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Пунктом 6 частини першої ст.92 Конституції України визначено, що основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Закон України «Про пенсійне забезпечення» від 5 листопада 1991 року №1788-XII (далі - по тексту - Закон України №1788-XII) відповідно до Конституції України гарантує всім непрацездатним громадянам України право на матеріальне забезпечення за рахунок суспільних фондів споживання шляхом надання трудових і соціальних пенсій.

Приписами ст.17 Закону України «Про пенсійне забезпечення» передбачено, що жінки, які народили п`ятеро або більше дітей і виховали їх до восьмирічного віку, і матері інвалідів з дитинства, які виховали їх до цього віку, мають право на пенсію за віком після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 15 років із зарахуванням до стажу часу догляду за дітьми (пункти "є" і "ж" статті 56). При цьому до числа інвалідів з дитинства належать також діти-інваліди віком до 16 років, які мають право на одержання соціальної пенсії (стаття 94).

При цьому, принципи, засади і механізм функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій визначає Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003р. №1058-IV (далі по тексту - Закон України №1058-IV), який набрав чинності з 01 січня 2004 року.

Згідно із ч.1 ст.26 Закону України №1058-IV особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення чоловіками 60 років, жінками - 55 років та наявності страхового стажу не менше 15 років.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.115 Закону №1058-IV право на призначення дострокової пенсії за віком мають жінки, які народили п`ятьох або більше дітей та виховали їх до шестирічного віку, матері осіб з інвалідністю з дитинства та тяжко хворих дітей, яким не встановлено інвалідність, які виховали їх до досягнення зазначеного віку, - після досягнення віку 50 років та за наявності не менше ніж 15 років страхового стажу. При цьому особами з інвалідністю з дитинства вважаються також діти з інвалідністю віком до 18 років.

Відтак, право на дострокову пенсію за віком мають матері, які виховали інвалідів з дитинства до шестирічного віку (після досягнення матір`ю 50 років та за наявності не менше 15 років страхового стажу, що не оспорюється у цій справі). За змістом наведеної норми однією з обов`язкових умов для призначення дострокової пенсії за віком є виховання до шестирічного віку саме дитини - інваліда з дитинства.

Колегія суддів зазначає, що встановлення органами Медико-соціальної експертної комісії інвалідності після досягнення такою дитиною шестирічного віку в певній мірі ставить під сумнів факт виховання матір`ю до шестирічного віку саме дитини - інваліда з дитинства, а не дитини без такого роду медичних показань.

Загальний підхід до змістовного наповнення поняття "особа з інвалідністю" на момент виникнення спірних відносин визначався ст.2 Закону України "Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні" від 21 березня 1991 року №875-XII (далі по тексту - Закон №875-XII), а також ст.1 Закону України від 06 жовтня 2005 року №2961-ІV "Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні" (далі по тексту - Закон №2961-ІV).

Зокрема, наведений статус могла мати особа зі стійким розладом функцій організму, що при взаємодії із зовнішнім середовищем може призводити до обмеження її життєдіяльності, унаслідок чого держава зобов`язана створити умови для реалізації нею прав нарівні з іншими громадянами та забезпечити її соціальний захист.

Згідно абз.3 ст.1 Закону №2961-ІV дитина-інвалід - особа віком до 18 років (повноліття) зі стійким розладом функцій організму, що при взаємодії із зовнішнім середовищем може призводити до обмеження її життєдіяльності, унаслідок чого держава зобов`язана створити умови для реалізації нею прав нарівні з іншими громадянами та забезпечити її соціальний захист.

Колегія суддів зазначає, що визначення терміну "інвалід з дитинства" не міститься ані в Законі №875-ХІІ, ані в Законі України "Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю" від 16 листопада 2000 року №2109-III

При цьому за змістом абз.2 п.26 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 грудня 2009 року №1317, інвалідність з дитинства розглядається як причина інвалідності. Згідно з пунктом 14 цього Положення причинний зв`язок інвалідності з хворобами, перенесеними у дитинстві, установлюється за наявності документів лікувально-профілактичних закладів, що свідчать про початок захворювання або травму, перенесену до вісімнадцятирічного віку.

З огляду на наведене вище, має значення не факт установлення інвалідності, а термін (момент) настання інвалідності у дитини, що повинен мати місце протягом періоду життя дитини з моменту народження і до інвалідності у дитини до досягнення шестирічного віку, оскільки виховання дитини-інваліда у віці до 6 років створює для жінки більше перешкод для участі у суспільно-корисній діяльності, наслідком якої є отримання заробітної плати і страхового стажу, що зумовлюється сплатою страхувальником єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Відповідно до ч.12 ст.7 Закону №2961-ІV положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності медико-соціальними експертними комісіями та лікарсько-консультативними комісіями лікувально-профілактичних закладів затверджується Кабінетом Міністрів України.

Так, серед повноважень лікарсько-консультативних комісій, визначених Положенням про лікарсько-консультативну комісію, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21 листопада 2013 року №917, визначено надання висновку, що дитина мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку.

Згідно п.2.18 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1 (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) визнання особи інвалідом з дитинства або дитиною-інвалідом засвідчується випискою з акта огляду в МСЕК, медичним висновком закладів охорони здоров`я, посвідченням одержувача допомоги, довідкою органу, що призначає допомогу, про період призначення допомоги. У разі якщо дитина визнана дитиною-інвалідом після досягнення шестирічного віку або інвалідом з дитинства після досягнення вісімнадцятирічного віку, надається відповідно висновок лікарсько-консультаційної комісії про те, що вона мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку, та/або висновок МСЕК про можливість настання інвалідності до досягнення особою 18-ти років (висновок про час настання інвалідності).

Відтак, зазначений у вказаній вище нормі висновок дає можливість опосередковано підтвердити факт догляду матері за дитиною, яка мала право на отримання статусу дитини-інваліда до досягнення шестирічного віку, як це передбачено приписами Закону №1058-IV.

З урахуванням наведеного вище, колегія суддів зазначає, що п.2.18 Порядку № 22-1 не суперечить приписам ст.17 Закону №1788-XII та ст.26, п.3 ч.1 ст.115 Закону №1058-IV, оскільки не встановлює та/або не змінює механізм призначення такого виду пенсії.

Колегія суддів враховує, що відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 15.05.2019 року у справі №330/2181/16-а мати дитини-інваліда має право на призначення дострокової пенсії за віком, але не раніше ніж за 5 років до досягнення пенсійного віку, передбаченого ст.26 Закону №1058-ІV, у тому разі, якщо дитина, яку вона виховує, визнана дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку. Якщо дитина визнана дитиною-інвалідом після досягнення нею шестирічного віку, або інвалідом з дитинства після досягнення вісімнадцятирічного віку, мати цієї дитини має право на отримання зазначеної пенсії лише у разі наявності висновку лікарсько-консультативної комісії, що дитина мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку.

Відповідно до ч.5 ст.242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, для призначення дострокової пенсії за віком як матері інваліда з дитинства позивач мала надати пенсійному органу висновок лікарсько-консультативної комісії, що дитина мала медичні показання для визнання її дитиною з інвалідністю до досягнення шестирічного віку, проте з матеріалів справи та оскаржуваного рішення відповідача встановлено, що такого документу позивачем не було надано пенсійному органу.

Як встановлено з матеріалів даної справи, позивач, ОСОБА_1 , є матір`ю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 (а.с. 26).

Згідно копії довідки МСЕК серії 12ААБ №882588 від 14.09.2020 року ОСОБА_2 встановлено третю групу інвалідності з дитинства з 01.09.2020 (а.с.23).

25.01.2023 року, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області із заявою про призначення пенсії за віком як матері інваліда з дитинства та пакетом документів.

За результатами розгляду вказаної заяви Головним управлінням Пенсійного фонду України у Полтавській області прийнято рішення №25 від 01 лютого 2023 року про відмову позивачу в призначенні пенсії за віком як матері інваліда з дитинства (особи з інвалідністю з дитинства) у зв`язку з відсутністю документів щодо настання інвалідності або медичних показань дитини.

Оскільки позивач не надала висновку лікарсько-консультативної комісії, що дитина мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку, остання в даному випадку не мала права на призначення дострокової пенсії за віком як матері інваліда з дитинства (особи з інвалідністю з дитинства), а відтак рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області від 01 лютого 2023 року №25, яким відповідач відмовив ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком, як матері інваліда з дитинства, оскільки відсутній документ щодо настання інвалідності або медичних показань дитини, є правомірним та обґрунтованим.

При цьому, колегія суддів зазначає, що вказане вище не позбавляє права позивача на повторне звернення до пенсійного органу із заявою про призначення їй пенсії за віком як матері інваліда з дитинства (особою з інвалідністю з дитинства), надавши при цьому відповідний висновок лікарсько-консультативної комісії.

Наведений висновок також узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 13.12.2021 року у справі №336/2781/17-а, від 18.01.2022 року у справі №448/1650/17, від 19.01.2022 року у справі № 636/2618/17.

Надаючи правову оцінку відповідним доводами апеляційної скарги щодо помилковості висновків суду першої інстанції у даній справі, невірного застосування норм права, зокрема, того, що судом не було розглянуто дану справу відповідно до норм Закону України «Про пенсійне забезпечення», в той час, як позивач просила призначити їй пенсію відповідно до ст.17 Закону України «Про пенсійне забезпечення», як такої, що є більш сприятливою для неї, а тому в даному випадку має місце дискримінація позивача, оскільки вона має доводити, що її дитина - інвалід з дитинства могла захворіти до 6 років, в той час як доказами у справі підтверджено, що у шість років дитині вже була надано статус інваліда з дитинства і позивач виховувала інваліда дитинства до 8 років і в подальшому до її повноліття, то колегія суддів відхиляє такі доводи, як необґрунтовані, з урахуванням вже наведених вище висновків, а також того, що приписи п.2.18 Порядку №22-1 не суперечать приписам ст.17 Закону №1788-XII (Закону України "Про пенсійне забезпечення") та ст.26, п.3 ч.1 ст.115 Закону №1058-IV. Оскільки дочка ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнана дитиною-інвалідом (дитина з інвалідністю) після досягнення шестирічного віку, тому в даному випадку право позивача на призначення пенсії за віком як матері інваліда з дитинства (дитина з інвалідністю), пов`язано з наявністю висновку лікарсько-консультативної комісії про те, що дитина мала медичні показання для визнання її інвалідом з дитинства (особою з інвалідністю з дитинства) до досягнення шестирічного віку, який позивачем не було надано відповідачу при зверненні до нього із відповідною заявою щодо призначення пенсії, а тому відповідач правомірно відмовив їй у призначенні такої пенсії.

Щодо посилання в апеляційній скарзі на правові позиції Європейського суду з прав людини, викладені в певних рішеннях, то колегія суддів враховує такі правові позиції, проте зазначає, що в даному випадку рішення (постанова) суду апеляційної інстанції не суперечить їм.

Враховуючи викладене вище, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії.

Доводи позивача, викладені у його апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції.

Згідно ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану в пункті 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain), серія A, 303-A, п. 29).

Згідно із ч.1 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Відповідно до ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 ст.77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, було доведено (доказано) правомірність свого рішення, яке є предметом оскарження у даній справі.

Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з приписами ч.1 ст.315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

У відповідності до ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Під час апеляційного провадження, колегія суддів не встановила таких порушень судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи по суті, які були предметом розгляду і заявлені в суді першої інстанції.

Таким чином, судова колегія вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є обґрунтованим, прийнятим на підставі з`ясованих та встановлених обставинах справи, які підтверджуються доказами, суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Правові підстави для розподілу судових витрат згідно вимог ст.139 КАС України, відсутні.

Оскільки дана справа визнана судом першої інстанції справою незначної складності та розглянута останнім за правилами спрощеного позовного провадження, відповідно вказане рішення (постанова) суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.328 КАС України.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 316, 321, 325, 327, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 01.05.2023 у справі №440/2512/23 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя О.М. Мінаєва
Судді З.О. Кононенко В.А. Калиновський