Справа № 420/21838/23
Суддя: Радчук А.А.
Дата ухвалення: 2023-10-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2023 року Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Радчука А.А.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) до військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 ; код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_2 , у якій позивач просить суд:

визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 щодо не здійснення нарахування та виплати грошового забезпечення сержанту ОСОБА_1 (номер обслуги 3 розрахунку 2 мінометного взводу мінометної батареї), за весь час перебування у розпорядженні командира військової частини НОМЕР_2 в період перебування на лікуванні з 29.11.2022 по 14.03.2023 - з урахуванням змін у нормах грошового забезпечення, та з урахуванням компенсації за несвоєчасну виплату грошових доходів, відповідно до Закону України Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати;

зобов`язати військову частину НОМЕР_2 нарахувати і виплатити грошове забезпечення сержанту ОСОБА_1 (номер обслуги 3 розрахунку 2 мінометного взводу мінометної батареї), за весь час перебування у розпорядженні командира військової частини НОМЕР_2 в період перебування на лікуванні з 29.11.2022 по 14.03.2023 - з урахуванням змін у нормах грошового забезпечення, та з урахуванням компенсації за несвоєчасну виплату грошових доходів, відповідно до Закону України Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати.

В обґрунтування позовних вимог зазначено про те, що позивач - сержант ОСОБА_1 призваний з 01.03.2022 під час мобілізації (номер обслуги 3 розрахунку 2 мінометного взводу мінометної батареї) в/ч НОМЕР_2 ( НОМЕР_4 , НОМЕР_5 ) Військово-Морських Сил Збройних Сил України.

Проте, позивач не отримав виплату грошового забезпечення за час відсутності на службі з поважної причини (перебуванні на лікарняному) з 29.11.2022 по 14.03.2023 рр., що слугувало підставою звернення до суду з даним позовом.

Як зазначається у позові, у період з 29.11.2022 по 03.12.2022 ОСОБА_1 знаходився у військовій частині НОМЕР_2 у АДРЕСА_3 та неодноразово намагався подати рапорт про повернення з лікування і направлення на ВЛК.

03.12.2022 відповідачем у присутності позивача складено рапорт про те, що позивач відсутній у в/ч НОМЕР_2 .

З 04.12.2022 по 07.12.2022 позивач госпіталізований у КНП «Березівська ЦМЛ» БМР.

З 07.12.2022 по 23.12.2022 ОСОБА_1 знаходився на госпіталізації у КНП «Одеська обласна клінічна лікарня Одеської обласної ради.

Під час госпіталізації 14.12.2022 ОСОБА_1 повторно надіслав кур`єрською службою доставки рапорт про те, що знаходиться на лікуванні та з проханням забезпечити можливість проходження ВЛК з метою встановлення придатності / непридатності до військової служби.

З 23.12.2022 по 07.02.2023 позивач був госпіталізований до КНП «Березівська ЦМЛ» БМР.

07.02.2023 позивач звернувся до Березівської ЦМЛ, де був оглянутий військовим хірургом та госпіталізований до 20.02.2023.

З 20.02.2023 по 14.03.2023 позивач був госпіталізований до Березівської ЦМЛ.

Таким чином позивач стверджує, що з 29.11.2022 по 14.03.2023 року він - ОСОБА_1 перебував на лікуванні. Натомість командуванням військової частини НОМЕР_2 протиправно та незаконно з 29 листопада 2022 року знято ОСОБА_1 з усіх видів забезпечення.

У подальшому позивач дізнався про видання наказу командира військової частини НОМЕР_2 № 321 від 30.11.2022, яким сержанта ОСОБА_1 прийнято «вважати таким що самовільно залишив військову частину вчасно не прибувши після лікування. Зняти з усіх видів забезпечення з 29 листопада 2022 року».

Позивач оскаржив наказ командира військової частини НОМЕР_2 № 321 від 30.11.2022 у судовому порядку.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 16.05.2023 року по справі №420/4828/23 визнано протиправними та скасовано п.3 наказу командира військової частини НОМЕР_2 капітана ОСОБА_2 (по стройовій частині) № 321 від 30.11.2022.

Позивач вважає, що у зв`язку зі скасуванням рішенням суду по справі №420/4828/23 пункту 3 наказу командира військової частини НОМЕР_2 капітана ОСОБА_2 (по стройовій частині) № 321 від 30.11.2022, він - ОСОБА_1 має право на виплату усіх видів грошового забезпечення за весь час перебування у розпорядження командира військової частини НОМЕР_2 в період перебування на лікуванні з 29.11.2022 по 14.03.2023.

Як вказується у позові, згідно за вимогами п.15 розділу І Порядку №260 грошове забезпечення не виплачується за час відсутності на службі без поважних причин одну добу і більше. Військовослужбовцям, які самовільно залишили військові частини або місця служби, виплата грошового забезпечення призупиняється з дня самовільного залишення військової частини або місця служби та поновлюється з дня повернення.

Проте, за відсутності факту самовільного залишення військовослужбовцем військової частини чи місця проходження служби, у військової частини відсутні законодавчо визначені підстави для припинення виплати йому грошового забезпечення.

На підставі викладеного позивач оскаржує бездіяльність військової частини НОМЕР_2 щодо не здійснення нарахування та виплати йому грошового забезпечення за весь час перебування у розпорядженні командира військової частини НОМЕР_2 в період перебування на лікуванні з 29.11.2022 по 14.03.2023 рр. У зв`язку із цим позивач також заявляє про виплату компенсації за несвоєчасну виплату грошових доходів, відповідно до Закону України Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати.

Ухвалою суду від 28.08.2023 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у справі в порядку ч. 5 ст. 262 КАС України у письмовому провадженні.

Відповідачу копія ухвали суду про відкриття провадження у справі від 28.08.2023 року направлена засобами поштового зв`язку та отримана ним 06.09.2023 року, що підтверджується зворотним повідомленням про вручення рекомендованого поштового відправлення.

Однак, у встановлений судом строк, відповідач відзив на адміністративний позов не надав, з клопотаннями/заявами щодо продовження строку на подання відзиву до суду не звертався.

Згідно вимог ч. 6 ст. 162 КАС України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Інші заяви по суті справи учасниками справи не надавались, додаткові докази не надходили.

З огляду на заявлені позивачем вимоги, справа розглянута у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) за наявними у ній матеріалами.

Дослідивши матеріали адміністративної справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується адміністративний позов, судом встановлено наступне.

Як встановлено судом, позивач ОСОБА_1 з 01.03.2022 року призваний під час мобілізації (номер обслуги 3 розрахунку 2 мінометного взводу мінометної батареї) на військову службу, в/ч НОМЕР_2 ( НОМЕР_4 , НОМЕР_5 ) Військово-Морських Сил Збройних Сил України.

Згідно виписного епікризу із медичної карти стаціонарного хворого №2680, у період з 04.11.2022 по 29.11.2022 рр. ОСОБА_1 перебував на стаціонарному лікуванні у КНП «Березівська ЦМЛ» Березівської міської ради.

Після проведеного лікування виписаний до військової частини НОМЕР_2 під нагляд військового лікаря. Згідно виписного епікризу із медичної карти стаціонарного хворого № 2680 за підписом старшого ординатора хірургічного відділення 61 ММГ, л-т м/с Андрія Крук - « 8. Лікувальні і трудові рекомендації: 1. Обмеження фізичних навантажень. 2. Нагляд лікаря в/ч. 3. Консультація кардіолога, ревматолога у плановому порядку. 4. На розсуд командира - направити хворого до санаторно-реабілітаційного закладу та проведення у ньому ВЛК для визначення ступеню обмеження придатності до військової служби (в/ч НОМЕР_6 - АДРЕСА_3 » (а.с. 27-28).

29.11.2022 року ОСОБА_1 прибув з лікування у КНП «Березівська ЦМЛ Березівської міської ради до в/ч НОМЕР_2 та склав рапорт на ім`я Командира мінометної батареї про те, що прибув з лікування до в/ч НОМЕР_2 (а.с. 29).

Як зазначає позивач в прийнятті рапорту йому було відмовлено.

29.11.2022 ОСОБА_1 склав рапорт на ім`я командира в/ч НОМЕР_7 про погіршення стану свого здоров`я, що унеможливлює подальше проходження військової служби та з проханням: «Згідно вимог «Положення про військово-лікарську експертизу в ЗСУ» … надання можливості проходження ВЛК з метою встановлення придатності/непридатності до військової служби для чого видати направлення на медичний огляд ВЛК та пакет інших документів» (а.с. 30).

Як зазначає позивач в прийнятті рапорту йому було відмовлено.

02.12.2022 ОСОБА_1 відправив вказаний вище рапорт кур`єрською службою доставки, що підтверджується копією накладної кур`єрської служби доставки ПН №2515 (а.с. 31).

Відповідно до роздруківки з Журналу звернень V. Щоденник із медичної картки амбулаторного хворого № 1404, 30.11.2022 у ОСОБА_1 погіршився стан здоров`я і він звернувся у в/ч НОМЕР_2 з приступами запаморочення, утрудненим диханням до військового лікаря (а.с. 32-34).

Як зазначає позивач, 03.12.2022 у військовій частині знову погіршилося самопочуття, викликали швидку медичну допомогу, зробили кардіограму та звернувся до військового лікаря за місцем служби.

Відповідно до виписного епікризу із медичної карти стаціонарного хворого №2958 КНП «Березівська ЦМЛ» БМР, з 04.12.2022 по 07.12.2022 ОСОБА_1 був госпіталізований у КНП «Березівська ЦМЛ» БМР, у виписному епікризі зазначено: « 8.Лікувальні та трудові рекомендації: 1. Обмеження фізичних навантажень. 2. Нагляд лікаря в/ч. 3. Консультація кардіолога ВМКЦ ПР або КНП «ООКЛ» ООР для проведення дообстеження лікування. 4. На розсуд командира - виконання пацієнту ВЛК з приводу обмеженої придатності до військової служби» (а.с. 37).

У період з 07.12.2022 по 23.12.2022 ОСОБА_1 знаходився на госпіталізації y КНП «Одеська обласна клінічна лікарня Одеської обласної ради, що підтверджується копіями медичної документації форми № 027/о КНП «Одеська обласна клінічна лікарня» Одеської обласної ради, Кардіологічне відділення, Виписний епікриз із медичної картки № 22778 та копія довідки про перебування у кардіологічному відділенні з 07.12.2022 по 23.12.2022 (а.с. 39-40).

14.12.2022 ОСОБА_1 надіслав кур`єрською службою доставки рапорт на імя командира мінометної батареї в/ч НОМЕР_2 ОСОБА_3 про те, що він знаходиться на лікуванні та з проханням забезпечити надання законної можливості проходження ВЛК з метою встановлення придатності/непридатності до військової служби (а.с. 41-42).

Направлення рапорту підтверджується накладною кур`єрської служби доставки ПН №2722 від 14.12.2022 (а.с. 43).

Згідно виписного епікризу із медичної карти стаціонарного хворого № 3134 КНП «Березівська ЦМЛ» БМР, у період з 23.12.2022 по 07.02.2023 ОСОБА_1 був госпіталізований до КНП «Березівська ЦМЛ» БМР (а.с. 44).

Згідно виписного епікризу із медичної карти стаціонарного хворого № 405 КНП Березівська ЦМЛ БМР, у період з 07.02.2023 року по 20.02.2023 року ОСОБА_1 перебував на стаціонарному лікуванні у КНП «Березівська ЦМЛ» Березівської міської ради (а.с. 45-46).

Згідно виписного епікризу із медичної карти стаціонарного хворого № 629 КНП Березівська ЦМЛ БМР, у період з 20.02.2023 року по 14.03.2023 року ОСОБА_1 перебував на стаціонарному лікуванні у КНП «Березівська ЦМЛ» Березівської міської ради (а.с. 48).

На підставі викладеного, судом встановлено, що у період з 04.11.2022 по 29.11.2022, з 04.12.2022 по 07.12.2022, з 07.12.2022 по 23.12.2022, з 23.12.2022 по 07.02.2023, з 07.02.2023 року по 20.02.2023 року, з 20.02.2023 року по 14.03.2023 ОСОБА_1 перебував на стаціонарному лікуванні.

Наказом командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 30.11.2022 року №321 у пункті 3 визначено вважати таким, що самовільно залишив військову частину вчасно не прибувши після лікування. Зняти з усіх видів забезпечення з 29 листопада 2022 року, сержанта, призваного під час мобілізації ОСОБА_1 , номер обслуги з розрахунку 2 мінометного взводу мінометної батареї. Підстава: рапорт старшого лейтенанта Раделицького Ю.Р., №7569 від 30.11.2022 року (а.с. 59).

Судом встановлено, що позивач оскаржив пункт 3 наказу командира військової частини НОМЕР_2 від 30.11.2022 року №321 (по стройовій частині) у судовому порядку (адміністративна справа №420/4828/23).

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 16 травня 2023 року по справі №420/4828/23, яке набрало законної сили 16 червня 2023 року, визнано протиправним та скасовано п.3 наказу командира військової частини НОМЕР_2 капітана ОСОБА_2 (по стройовій частині) № 321 від 30.11.2022, а саме: «Вважати таким, що самовільно залишив військову частину вчасно не прибувши після лікування. Зняти з усіх видів забезпечення з 29 листопада 2022 року. сержант призваний під час мобілізації ОСОБА_1 , номер обслуги 3 розрахунку 2 мінометного взводу мінометної батареї Підстава: рапорт старшого лейтенанта Раделицького Ю.Р., №7569 від 30.11.2022 року».

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач стверджує, що не отримав виплату грошового забезпечення за час відсутності на службі з поважної причини (перебуванні на лікарняному) з 29.11.2022 по 14.03.2023 рр.

На підставі викладеного позивач оскаржує бездіяльність військової частини НОМЕР_2 щодо не здійснення нарахування та виплати йому грошового забезпечення за весь час перебування у розпорядженні командира військової частини НОМЕР_2 в період перебування на лікуванні з 29.11.2022 по 14.03.2023 рр.

Вирішуючи спірні правовідносини, надаючи юридичну кваліфікацію встановленим обставинам справи, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, здійснює Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-XII, який також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.

За визначенням ч. 1 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (в редакції, чинній станом на 29.11.2022 року), проходження військової служби здійснюється:

громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом;

іноземцями та особами без громадянства - у добровільному порядку (за контрактом) на посадах, що підлягають заміщенню військовослужбовцями рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил України.

У подальшому абзац третій частини другої статті 2 із викладений із змінами, внесеними згідно із Законом № 2863-IX від 12.01.2023.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (в редакції від 05.02.2023 року), проходження військової служби здійснюється:

громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом;

іноземцями та особами без громадянства - у добровільному порядку (за контрактом) на посадах, що підлягають заміщенню військовослужбовцями рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту та Національної гвардії України.

Згідно з ч. 3, ч. 4 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (в редакції, чинній момент виникнення спірних правовідносин), громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які проходять військову службу, є військовослужбовцями.

Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Статтею 3 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» визначено, що правовою основою військового обов`язку і військової служби є Конституція України, цей Закон, Закон України "Про оборону України", "Про Збройні Сили України", "Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію", інші закони України, а також прийняті відповідно до них укази Президента України та інші нормативно-правові акти щодо забезпечення обороноздатності держави, виконання військового обов`язку, проходження військової служби, служби у військовому резерві та статусу військовослужбовців, а також міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Стаття 40 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» визначає, що гарантії правового і соціального захисту громадян України, які виконують конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, забезпечуються відповідно до законів України "Про Збройні Сили України", "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", "Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей" та іншими законами.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначає Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», який гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до ст.1-2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Стаття 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» регламентує питання грошового забезпечення військовослужбовців.

Так, згідно ч. 1 цієї статті, держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців.

У відповідності з ч. 2 ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», до складу грошового забезпечення входять:

посадовий оклад, оклад за військовим званням;

щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія);

одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Згідно ч. 3 ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Згідно ч. 4 ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

Наказом Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року № 260 затверджений Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам (Зареєстровано в Міністерстві юстиції України 26 червня 2018 р. за № 745/32197) (надалі Порядок №260).

Відповідно до пункту 3 розділу I Порядку №260, підставами для розрахунку та виплати основних і додаткових видів грошового забезпечення є:

штат військової частини (установи, організації) (далі - військова частина);

накази про призначення на посаду та зарахування до списків особового складу військової частини, про вступ до виконання обов`язків за посадою, в тому числі тимчасово, про зарахування в розпорядження;

накази про встановлення та виплату основних і додаткових видів грошового забезпечення;

накази про присвоєння військових звань;

грошовий атестат або довідка про грошові виплати (за винятком осіб, призваних (прийнятих) на військову службу за контрактом, у тому числі під час проходження строкової військової служби).

Відповідно до пункту 7 розділу I Порядку №260, розмір грошового забезпечення, що належить військовослужбовцю не за повний календарний місяць, визначається шляхом множення середньоденного розміру грошового забезпечення на кількість календарних днів, прослужених військовослужбовцем у цьому місяці. При цьому середньоденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення, належного військовослужбовцю за повний календарний місяць, на кількість календарних днів місяця, за який здійснюється виплата.

Військовослужбовцям, які виключаються зі списків особового складу військової частини, грошове забезпечення виплачується до дня виключення включно. В наказах про виключення зі списків особового складу обов`язково зазначається про виплату одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Виплата грошового забезпечення в разі вибуття військовослужбовців до нового місця служби за строк із дня, наступного за днем виключення зі списків особового складу військової частини, і до дня прийняття посади здійснюється за новим місцем служби в розмірі, встановленому за попереднім місцем служби, після зарахування їх на грошове забезпечення до цієї військової частини.

За час прийняття справ і посади військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, в межах строків, визначених чинним законодавством для прийняття та здавання справ і посади, виплачується грошове забезпечення, яке військовослужбовець отримував за останньою займаною посадою, виходячи з окладу за військове звання, посадового окладу, надбавки за вислугу років, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення та премії.

У разі виникнення спірних питань щодо нарахування грошового забезпечення виплата здійснюється у безспірному розмірі до вирішення питань у встановленому чинним законодавством порядку.

Предметом спірних правовідносин слугувала невиплата позивачу грошового забезпечення в період перебування на лікуванні з 29.11.2022 по 14.03.2023 рр.

Суд в ухвалі від 28.08.2023 року витребував від військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 ; код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) інформацію у вигляді належним чином засвідчених письмових доказів щодо нарахування та виплати грошового забезпечення сержанту ОСОБА_1 (номер обслуги 3 розрахунку 2 мінометного взводу мінометної батареї) за період з 29.11.2022 по 14.03.2023 рр., а також інші наявні матеріали в частині, що стосується предмету спору, для долучення до матеріалів справи.

Однак, відповідач не виконав ухвалу суду.

Відповідно до ч. 9 ст. 80 КАС України, у разі неподання суб`єктом владних повноважень витребуваних судом доказів без поважних причин або без повідомлення причин суд, залежно від того, яке ці докази мають значення, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у її визнанні, або розглянути справу за наявними в ній доказами, а у разі неподання доказів позивачем - також залишити позовну заяву без розгляду.

Відтак, судом здійснюється розгляд справи за наявними у ній доказами.

У матеріалах справи наявний лист-відповідь військової частини НОМЕР_2 від 10.01.2023 року вих. №21 на адвокатський запит щодо надання інформації про причини не нарахування сержанту ОСОБА_1 грошового забезпечення за листопад 2022 року (а.с. 58).

Цим листом відповідач повідомив, що згідно наказу командира військової частини НОМЕР_2 №321 від 30.11.2022 року сержант призваний за мобілізацією ОСОБА_1 не прибув до місця проходження служби та згідно наказу командира військової частини НОМЕР_2 №139-РС від 09.12.2022 року рахується в розпорядженні командира військової частини НОМЕР_2 . Відповідно до пункту 15 розділу 1 Наказу Міністерства оборони України від 07.06.2018 року №260 «Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам» грошове забезпечення не виплачується військовослужбовцям, які самовільно залишили військові частини або місця служби, виплата грошового забезпечення призупиняється з дня самовільного залишення військової частини або місця служби та поновлюється з дня повернення.

Водночас, як встановлено судом, рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 16 травня 2023 року по справі №420/4828/23, яке набрало законної сили 16 червня 2023 року, визнано протиправним та скасовано п.3 наказу командира військової частини НОМЕР_2 капітана ОСОБА_2 (по стройовій частині) № 321 від 30.11.2022, а саме: «Вважати таким, що самовільно залишив військову частину вчасно не прибувши після лікування. Зняти з усіх видів забезпечення з 29 листопада 2022 року. сержант призваний під час мобілізації ОСОБА_1 , номер обслуги 3 розрахунку 2 мінометного взводу мінометної батареї Підстава: рапорт старшого лейтенанта ОСОБА_3 , №7569 від 30.11.2022 року».

Вирішуючи спір (адміністративна справа №420/4828/23), суд виходив із того, що «… Як встановлено судом в ході судового розгляду та підтверджено матеріалами справи 29.11.2022 після виписки ОСОБА_1 прибув з лікування у КНП Березівська ЦМЛ Березівської міської ради до в/ч НОМЕР_2 та з 29.11.2022 по 03.12.2022 ОСОБА_1 знаходився у військовій частині НОМЕР_2 у АДРЕСА_3 , що, зокрема, підтверджується Роздруківкою з Журналу звернень V. Щоденник із медичної картки амбулаторного хворого № 1404.

В силу вимог ст.24 Закону №2232-XII саме день внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань про військовослужбовця обумовлено як можливість початку призупинення військової служби особи, що самовільно залишила військову частину.

За відсутності факту самовільного залишення військовослужбовцем військової частини чи місця проходження служби, у військової частини відсутні законодавчо визначені підстави для припинення виплати йому грошового забезпечення.

Відповідачем належних доказів неприбуття позивача до військової частини не надано, крім того судом встановлено, що позивач протягом тривалого часу перебував на стаціонарному лікуванні.

Отже, визнаючи оскаржуваним наказом № 321 позивача таким, що самовільно залишив військову частину та позбавляючи його всіх видів забезпечення 30.11.2022, відповідачем порушено положення ч.2 ст.24 Закону № 2232-XII та Порядку №260.

З огляду на викладене позовна вимога щодо визнання протиправним та скасування п.3 наказу командира військової частини НОМЕР_2 капітана ОСОБА_2 (по стройовій частині) № 321 від 30.11.2022, а саме: Вважати таким, що самовільно залишив військову частину вчасно не прибувши після лікування. Зняти з усіх видів забезпечення з 29 листопада 2022 року підлягає задоволенню.».

Відповідно до ч. 4 ст. 78 КАС України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Враховуючи вказану норму, суд виходить із того, що згідно рішення суду у справі №420/4828/23 факт самовільного залишення позивачем з 29.11.2022 року військової частини та/або місця проходження служби у межах спірних правовідносин відсутній.

Окрім того, на підставі наявних у металах справи доказів, судом встановлено, що у період з 04.11.2022 по 29.11.2022, з 04.12.2022 по 07.12.2022, з 07.12.2022 по 23.12.2022, з 23.12.2022 по 07.02.2023, з 07.02.2023 року по 20.02.2023 року, з 20.02.2023 року по 14.03.2023 ОСОБА_1 перебував на стаціонарному лікуванні.

Таким чином, суд погоджується з доводами позивача про те, що він не отримав виплату грошового забезпечення за час відсутності на службі з поважної причини (перебуванні на лікарняному) з 29.11.2022 по 14.03.2023 рр.

Відповідно до пункту 14 розділу I Порядку №260, грошове забезпечення, не виплачене своєчасно або виплачене в меншому, ніж належало, розмірі, виплачується за весь період, протягом якого військовослужбовець мав право на нього.

Відповідно до пункту 15 розділу I Порядку №260, грошове забезпечення не виплачується:

за час надання військовослужбовцям відпусток відповідно до чинного законодавства України, за якими не передбачено збереження заробітної плати;

якщо виплачуються академічні стипендії;

за час відсутності на службі без поважних причин одну добу і більше;

за час перебування на лікуванні в лікарняних закладах понад встановлені чинним законодавством строки;

за час тимчасового виконання обов`язків понад два місяці за новими посадами у зв`язку з переведенням військової частини на інший штат (внесення змін до штату);

за час тримання військовослужбовців під вартою чи перебування під цілодобовим домашнім арештом;

за час відбування покарання на гауптвахті військовослужбовцями строкової військової служби.

Військовослужбовцям, які самовільно залишили військові частини або місця служби, виплата грошового забезпечення призупиняється з дня самовільного залишення військової частини або місця служби та поновлюється з дня повернення.

Призупинення та поновлення виплати грошового забезпечення оголошується наказом командира військової частини.

При вирішенні цієї справи обставин, передбачених пунктом 15 розділу I Порядку №260, для невиплати позивачу за спірний період грошового забезпечення у належному розмірі судом не виявлено та відповідачем не доведено.

З огляду на зазначене суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності військової частини НОМЕР_2 щодо не здійснення нарахування та виплати грошового забезпечення сержанту ОСОБА_1 (номер обслуги 3 розрахунку 2 мінометного взводу мінометної батареї), за час перебування у розпорядженні командира військової частини НОМЕР_2 у період з 29.11.2022 по 14.03.2023, з урахуванням змін у нормах грошового забезпечення.

Доказів того, що військова частина НОМЕР_2 не включена до розпорядників бюджетних коштів до суду не надано.

Як зазначено у п. 8 розділу I Порядку №260, грошове забезпечення виплачується за місцем перебування військовослужбовців на грошовому забезпеченні на підставі наказу командира (начальника, керівника) (далі - командир).

Таким чином, враховуючи, що позивач перебував у розпорядженні командира військової частини НОМЕР_2 та проходив службу у військовій частині НОМЕР_2 , де отримував грошове забезпечення, суд вважає необхідним для належного захисту порушених прав позивача зобов`язати військову частину НОМЕР_2 нарахувати і виплатити грошове забезпечення сержанту ОСОБА_1 (номер обслуги 3 розрахунку 2 мінометного взводу мінометної батареї), за час перебування у розпорядженні командира військової частини НОМЕР_2 за період з 29.11.2022 по 14.03.2023 з урахуванням змін у нормах грошового забезпечення та попередньо сплаченої суми грошового забезпечення за цей період.

Що стосується позовних вимог в частині нарахування та виплати позивачу компенсації втрати частини доходів за несвоєчасну виплату грошових доходів, відповідно до Закону України Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, суд зазначає наступне.

Питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" № 2050-ІІІ (далі - Закон № 2050-ІІІ) та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 159 (далі - Порядок № 159).

Згідно ст. 1 Закону № 2050-ІІІ, підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Стаття 2 Закону № 2050-ІІІ регламенту, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії або щомісячне довічне грошове утримання (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством); соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення); сума індексації грошових доходів громадян; суми відшкодування шкоди, заподіяної фізичній особі каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; суми, що виплачуються особам, які мають право на відшкодування шкоди у разі втрати годувальника.

У відповідності до статті 3 Закону № 2050-ІІІ, сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Згідно статті 4 Закону № 2050-ІІІ, виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

Постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001р. №159 затверджено Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, пункти 1, 2 якого відтворюють положення Закону №2050-ІІІ та конкретизують підстави та механізм виплати компенсацій.

Верховний Суд вже розглядав справи за подібними правовідносинами і у постанові від 15.08.2018 р. у справі №653/3356/17 дійшов наступного висновку:

«Наведене нормативне регулювання не встановлює першочерговості нарахування і виплати доходу, який своєчасно не був виплачений, та не ставить у залежність компенсацію втрати частини грошових доходів від попереднього, окремого нарахування доходів. За цим регулюванням правове значення має те, чи з порушенням строків був виплачений нарахований дохід, чи виплачений і коли цей платіж, чи не нараховувався і не виплачувався грошовий дохід, право на який визнано судовим рішенням. Саме ці події є тими юридичними фактами, з якими пов`язується виплата компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати.

Кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, мають компенсаторний характер. Вони спрямовані на забезпечення достатнього життєвого рівня та купівельної спроможності особи у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.

Використане у ст. 3 Закону №2050-ІІІ та п. 4 Порядку формулювання, що компенсація обчислюється як добуток «нарахованого, але не виплаченого грошового доходу» за відповідний місяць, означає, що має існувати обов`язкова складова обчислення компенсації - невиплачений грошовий дохід, який може бути або нарахований, або який можна нарахувати, зокрема, і на підставі судового рішення.

Отже, основною умовою для виплати громадянину передбаченої ст. 46 Закону №1058-IV, ст.2 Закону №2050-ІІІ та Порядком, компенсації є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (у тому числі пенсії). Водночас компенсація за порушення строків виплати такого доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією (у цій справі - пенсійним органом) добровільно чи на виконання судового рішення.

Водночас, зміст і правова природа спірних правовідносин у розумінні положень ст. 1-3 Закону №2050-ІІІ, окремих положень Порядку дають підстави вважати, що право на компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати особа набуває незалежно від того, чи були такі суми їй попередньо нараховані, але невиплачені.»

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 20.02.2018р. у справі №336/4675/17, від 21.06.2018р. у справі №523/1124/17, від 03.07.2018р. у справі №521/940/17, від 31.08.2021р. у справі №264/6796/16, від 08.06.2022р. у справі №200/5213/20-а, у справі №420/7633/20 від 05.07.2022р.

Таким чином, суд робить висновок про наявність підстав для зобов`язання військової частини НОМЕР_2 здійснити нарахування і виплату грошового забезпечення сержанту ОСОБА_1 (номер обслуги 3 розрахунку 2 мінометного взводу мінометної батареї) за час перебування у розпорядженні командира військової частини НОМЕР_2 за період з 29.11.2022 року по 14.03.2023 року з урахуванням змін у нормах грошового забезпечення та компенсації за несвоєчасну виплату грошових доходів, відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати».

Інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин, судом не встановлено.

Згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

В пункті 42 рішення Європейського суду з прав людини у справі Бендерський проти України від 15 листопада 2007 року, заява № 22750/02, зазначено, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають у достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися в світлі обставин кожної справи.

Згідно з ч. 1, ч. 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ч.1 ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Згідно зі ст. 249 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов до висновку про те, що адміністративний позов слід задовольнити.

Згідно з ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України Про судовий збір від 08.07.2011 року № 3674-VI, позивач був звільнений від сплати судового збору, відповідно, підстави для розподілу судових витрат в порядку, передбаченому ст. 139 КАС України, відсутні. Інші судові витрати не заявлені.

Керуючись ст.ст. 2, 5-9, 72, 74-78, 90, 139, 162, 242-246, 255, 262, 291, 295, 297 КАС України,

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) до військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 ; код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії - задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 щодо не здійснення нарахування та виплати грошового забезпечення сержанту ОСОБА_1 (номер обслуги 3 розрахунку 2 мінометного взводу мінометної батареї) за час перебування у розпорядженні командира військової частини НОМЕР_2 у період з 29.11.2022 року по 14.03.2023 року з урахуванням змін у нормах грошового забезпечення.

Зобов`язати військову частину НОМЕР_2 здійснити нарахування і виплату грошового забезпечення сержанту ОСОБА_1 (номер обслуги 3 розрахунку 2 мінометного взводу мінометної батареї) за час перебування у розпорядженні командира військової частини НОМЕР_2 за період з 29.11.2022 року по 14.03.2023 року з урахуванням змін у нормах грошового забезпечення та компенсації за несвоєчасну виплату грошових доходів, відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати».

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст.255 КАС України.

Рішення може бути оскаржено в порядку та строки встановлені ст. ст. 293, 295 КАС України.

Суддя А.А. Радчук