Справа № 380/10018/22
Суддя: Іщук Лариса Петрівна
Дата ухвалення: 2023-10-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 жовтня 2023 рокуЛьвівСправа № 380/10018/22 пров. № СК-А/857/14701/22

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

судді-доповідача Іщук Л. П.,

суддів Обрізка І. М., Шинкар Т. І.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 08 вересня 2022 року (головуючий суддя Карп`як О.О., м. Львів) у справі № 380/10018/22 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДМС у Львівській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до Головного управління ДМС у Львівській області, в якому просила визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління ДМС у Львівській області від 15.07.2022 №106 про відмову в прийнятті заяви ОСОБА_1 про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язати відповідача прийняти заяву позивача і розпочати процедуру оформлення документів та попереднього розгляду поданої заяви про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Обґрунтовує позов тим, що є громадянкою Республіки Казахстан та через побоювання за своє життя, здоров`я та свободу у зв`язку переслідуванням за політичну діяльність не бажає повертатися до країни походження та вирішила звернутись за захистом в Україні, подавши заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 08 вересня 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач оскаржила його в апеляційному порядку, вважає, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права, а також не досліджено обставини, що мають значення для справи.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що судом першої інстанції не надано правової оцінки тим обставинам, що відповідач не здійснив жодних дій по перевірці наявності підстав, за яких заявнику може бути відмовлено в прийнятті заяви, в тому числі, з урахуванням оновленої інформації по країні походження заявника на момент подання заяви. Звертає увагу, що інформацію про актуальну ситуацію у країні походження з відеодоказами додатково було надано позивачем, про що зазначено в доповненні до заяви. Наголошує, що відповідач фактично вирішив заяву по суті передчасно ще на стадії її прийому, без оформлення документів для вирішення питання та прийняття відповідного рішення.

Просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.

Відповідач подав до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечив щодо її задоволення та просив залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Оскільки апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні), апеляційний суд відповідно до вимог пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України розглядає справу в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено доказами, які є в матеріалах справи, що ОСОБА_1 , є громадянкою Республіки Казахстан та перебуває за межами країни свого походження.

15.07.2022 позивач звернулася до Головного управління ДМС у Львівській області з заявою про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Наказом Головного управління ДМС у Львівській області від 15 липня 2022 року № 106 позивачу відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та 15 липня 2022 року прийнято повідомлення № 9 про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Як вбачається зі змісту наказу Головного управління Державної міграційної служби у Львівській області № 106 від 15 липня 2022 року, громадянці Республіки Казахстан ОСОБА_1 відмовлено у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту як особі, якій раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону і на даний час зазначені умови не змінилися.

Наказ Головного управління Державної міграційної служби у Львівській області № 106 від 15 липня 2022 року, було прийнято згідно із доповідною запискою т.в.о. начальника відділу з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Світланою Гірняк від 15.07.2022.

Не погоджуючись з прийнятим наказом, позивач звернулася до суду з даним позовом.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем ні в заяві-анкеті, ні в позовній заяві не надано жодних конкретних фактів її особистого переслідування або погрози переслідування в країні свого постійного проживання, а також жодного достовірного документа на підтвердження цих фактів, не обґрунтовано свої побоювання та не надано переконливих відомостей для отримання захисту на території України.

Також суд першої інстанції вказав, що стосовно позивача продовжується екстрадиційна перевірка до 2023 року у зв`язку з тим, що вона у 2014 році утримувалася в Київському СІЗО за звинуваченням її у вчиненні злочинів, передбачених ч.4 ст. 189, ч. 3 ст.289, ч. 3 ст. 358. ч.4 ст. 258, ч. 1 ст.393 КК України на території України. Санкція цієї статті передбачає позбавлення волі на строк від 3 до 10 років. Також, у 2017 році утримувалася ДУ «Київський слідчий ізолятор», на час проведення екстрадиційної перевірки компетентним державним органом України за вимогою компетентного державного органу Республіки Казахстан у зв`язку з розшуком за вчинення злочину, передбаченого п. «б» ч. 2. п. «б» частини третьої статті 177 Кримінального Кодексу Республіки Казахстан (шахрайство), що відповідає частині третій статті 190 Кримінального Кодексу України, санкція якої передбачає позбавлення волі на термін від 5 до 10 років. Відповідно до частини 4 і 5 ст. 12 КК України злочини, за які передбачено покарання на строк від 5 до 10 років до довічного ув`язнення, визнаються тяжкими або особливо тяжкими злочинами. Інкриміновані заявнику злочини в Казахстані та Україні є злочинами неполітичного характеру, тобто є підстави вважати, що виїзд позивача з Республіки Казахстан був спричинений прагненням переховуватися від правосуддя, а не реальним ризиком зазнати серйозної шкоди у зв`язку з незаконним переслідуванням.

Надаючи правову оцінку обставинам справи у взаємозв`язку з нормами законодавства, що регулюють спірні правовідносини, в межах доводів та вимог апеляційної скарги колегія суддів апеляційного суду виходить з наступного.

За приписами частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні врегульовано Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 8 липня 2011 року № 3671-VI (далі - Закон № 3671-VI).

В розумінні 1 частини першої статті 1 Закону №3671-VI біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону №3671-VI додатковий захист - це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі.

Пунктом 13 частини першої статті 1 Закону №3671-VI встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з частинами першою і другою статті 5 Закону №3671-VI особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до частини п`ятої статті 5 Закону №3671-VI особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, наведені у статті 6 Закону №3671-VI.

Так, за змістом частини першої статті 6 Закону №3671-VI не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Відповідно до частини першої статті 7 Закону № 3671-VI оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту» (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно з частиною шостою статті 8 Закону №3671-VI рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Згідно з пунктом 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Пункт 37 Керівництва визначає, що для надання статусу біженця, в першу чергу, важлива оцінка клопотання шукача, а не судження про ситуацію, яка склалася у країні походження.

Процедуру розгляду в Україні заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату, позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, визначають Правила розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджені наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 №649 (зареєстровані в Міністерстві юстиції України 05.10.2011 за №1146/19884; далі - Правила №649).

Відповідно до пункту 2.1 Правил №649 уповноважена посадова особа органу міграційної служби, до якого особисто звернулась особа, яка має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, або її законний представник у випадках, передбачених Законом: а) встановлює особу заявника; б) реєструє заявника в журналі реєстрації осіб, які бажають подати заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 1) (далі - журнал реєстрації осіб); в) інформує заявника мовою, яку він/вона розуміє, про умови, за яких в Україні особа може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про її права та обов`язки, а також про наслідки невиконання обов`язків; г) забезпечує надання заявнику послуг перекладача, у тому числі через систему відеоконференц-зв`язку; ґ) перевіряє дотримання заявником передбаченого статтею 5 Закону порядку звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; д) з`ясовує місце тимчасового перебування (проживання) заявника (фактичну адресу проживання в Україні); е) протягом одного робочого дня здійснює перевірку наявності підстав, за яких заявнику може бути відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Перевірка здійснюється в тому числі з урахуванням оновленої інформації по країні походження заявника на момент подачі заяви; є) проводить дактилоскопію заявника; ж) заносить отримані відомості до централізованої інформаційної системи; з) роз`яснює порядок звернення за безоплатною правовою допомогою мовою, яку розуміє заявник.

Сам Закон №3671-VI диференціює такі стадії процедури розгляду заяв: попереднього розгляду заяв (стаття 8 Закону); розгляд заяви після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (стаття 9 Закону); прийняття рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (стаття 10).

На стадії попереднього розгляду за поданою заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту можливе прийняття двох видів рішень - рішення про оформлення або рішення відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Ці рішення приймаються на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Згідно пунктів 2.4, 2.5 Правил №649 у разі наявності передбачених Законом підстав орган міграційної служби ухвалює рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яке оформлюється наказом.

Після ухвалення рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа органу міграційної служби: видає особі письмове повідомлення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, із зазначенням підстав для відмови у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; під підпис ознайомлює заявника з порядком оскарження рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; вносить відповідні відомості до журналу реєстрації осіб.

Як вже було встановлено, позивач звернулася до Головного управління ДМС у Львівській області з заявою про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зазначила, що причиною звернення за захистом є побоювання за своє життя через політичні переконання.

Наказом Головного управління Державної міграційної служби у Львівській області № 106 від 15 липня 2022 року позивачу відмовлено у прийняті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту як особі, якій раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону і на даний час зазначені умови не змінилися.

Як встановлено судом першої інстанції, позивач вперше звернулась із заявою про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту 16.04.2014 та стверджувала, що переслідується органами Республіки Казахстан за політичною та етнічною ознаками.

Наказом ГУДМС в місті Києві від 02.04.2015 № 203 їй було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі заява якої є очевидно необґрунтованою, тобто у заявниці відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

17.01.2018 позивач вдруге звернулась із заявою про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яку мотивувала нововиявленими обставинами, а саме побоювання за своє життя, зокрема, начебто, через наявність у Служби безпеки України інформації щодо її фізичного знищення, замовником якого є невстановлена група осіб із Республіки Казахстан.

Рішенням Державної міграційної служби України від 10.08.2018 № 241-18 позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі, стосовно якої умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону, відсутні.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням Державної міграційної служби України, заявниця оскаржила його у судовому порядку.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 04.08.2021 у справі № 826/16416/18, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду 12.05.22, позивачу відмовлено у задоволенні адміністративного позову повністю. Це судове рішення набрало законної сили, ухвалою Верховного Суду від 09.06.22 у справі № 826/16416/18 відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 .

Враховуючи вищенаведені обставини, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що позивачем при зверненні втретє з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не надано жодних нових фактів її особистого переслідування або погрози переслідування в країні свого постійного проживання, а також достовірних доказів на підтвердження цих фактів.

Апеляційний суд звертає увагу, що позивач всупереч вимогам статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту» (29 квітня 2004 року) не підтвердила свої твердження документальними або іншими доказами, не довела, що її твердження не вимагають підтвердження, є зрозумілими та правдоподібними.

Крім того, як вірно звернув увагу суд першої інстанції, щодо позивача продовжується екстрадиційна перевірка до 2023 року, у зв`язку з чим вона у 2014 році утримувалася в Київському СІЗО за звинуваченням її у вчиненні злочинів, передбачених ч.4 ст. 189, ч. 3 ст.289, ч. 3 ст. 358. ч.4 ст. 258, ч. 1 ст.393 КК України на території України. Санкція цієї статті передбачає позбавлення волі на строк від 3 до 10 років.

Також, у 2017 році утримувалася ДУ Київський слідчий ізолятор на час проведення екстрадиційної перевірки компетентним державним органом України за вимогою компетентного державного органу Республіки Казахстан у зв`язку з розшуком за вчинення злочину, передбаченого п. б ч. 2. п. б частини третьої статті 177 Кримінального Кодексу Республіки Казахстан (шахрайство), що відповідає частині третій статті 190 Кримінального Кодексу України, санкція якої передбачає позбавлення волі на термін від 5 до і 12 років (відповідно до частини 4 і 5 ст. 12 КК України, злочини за які передбачене покарання на строк від 5 до 10 років до довічного ув`язнення, визнаються тяжкими або особливо тяжкими злочинами ). Злочини, інкриміновані заявниці в Казахстані та Україні, є злочинами неполітичного характеру.

Відповідно до положень "Керівної записки УВКБ ООН з екстрадиції і міжнародного захисту біженців", вирішуючи питання, чи має шукач притулку, екстрадицію якого вимагають органи влади його чи її країни походження, право на одержання статусу біженця, органи, відповідальні за притулок, повинні оцінити, чи намагається дана особа сховатися від законного переслідування або покарання за кримінальні діяння, чи від неправомірного переслідування в цій країні. Якщо буде встановлено, що заявник переховується від правосуддя, а не від переслідування, то він чи вона не відповідає визначенню біженця, даному в Статті 1А(2) Конвенції 1951 року, і його чи її заява має бути відхилена.

Враховуючи наведені обставини, апеляційний суд погоджується з судом першої інстанції, що є підстави вважати, що виїзд позивача з Республіки Казахстан був спричинений прагненням переховуватися від правосуддя, а не реальним ризиком зазнати серйозної шкоди у зв`язку з незаконним переслідуванням, відтак наказ Головного управління ДМС у Львівській області від 15.07.2022 №106 про відмову в прийнятті заяви ОСОБА_1 про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, прийнятий правомірно.

Інші доводи та аргументи скаржника, наведені ним у апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції і свідчать про незгоду із правовою оцінкою судом обставин справи, встановлених у процесі її розгляду.

При обгрунтуванні цієї постанови суд апеляційної інстанції також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «РуїсТоріха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги докази, наявні в матеріалах справи, колегія суддів прийшла до висновку, що доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи нових переконливих доказів, які б були безпідставно залишені без уваги судом першої інстанції.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Щодо розподілу судових витрат, то такий відповідно до ст. 139 КАС України не здійснюється.

Керуючись ст. 311, ст. 315, ст. 316, ст. 321, ст. 325, ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 08 вересня 2022 року у справі № 380/10018/22 - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя Л. П. Іщук
судді І. М. Обрізко
Т. І. Шинкар