Справа № 120/11506/23
Суддя: Слободонюк Михайло Васильович
Дата ухвалення: 2023-10-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2023 р. Справа № 120/11506/23

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Слободонюка М.В.,

за участю:

секретаря судового засідання: Філіппова Ю.Ю.

представника позивача: адвоката Левицької-Корчун В.І.

представника відповідача: Берещук О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_1

до: Першої вінницької державної нотаріальної контори

за участю третьої особи яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Курбатової Світлани Пантелеймонівни

про: скасування державної реєстрації про обтяження

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі також ОСОБА_1 , позивач), яка подана його представником - адвокатом Левицькою-Корчун Вікторією Ігорівною (далі також представник позивача), до Першої вінницької державної нотаріальної контори (далі також відповідач) про скасування державної реєстрації про обтяження - арешт нерухомого майна (номер запису 18001862), внесеного на підставі повідомлення №225-2/13, виданого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Курбатовою С.П. 27.03.2002.

Заявлені позовні вимоги мотивовані тим, що з метою забезпечення договору застави від 27.03.2002, укладеного між позивачем та АТ «Укрексімбанк», на підставі повідомлення Приватного нотаріуса Курбатової С.П. №225-2/13 від 27.03.2002, Першою вінницькою державною нотаріальною конторою було накладено заборону відчуження на частину будинковолодіння ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 .

Разом з цим, як вважає позивач, без повідомлення та наявних на те жодних правових підстав, цією ж нотаріальною конторою за реєстровим №10-107 від 27.03.2002 також було накладено заборону відчуження (арешт) на все майно, що належить позивачу.

В червні 2023 на підставі заяви про припинення обтяжень, Приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Курбатовою С.П. було знято заборону відчуження об`єкта нерухомого майна на предмет застави та зареєстровано припинення обтяження в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а саме, на частину будинковолодіння, яке складається з житлової кімнати 4-1, вбиральні 4-2, кухні 4-3, котельні 4-4, коридорів 4-5, 4-6, 4-7, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

Разом з цим, обтяження у вигляді арешту на все нерухоме майно ОСОБА_1 , що були вжиті за реєстровим №10-107 від 27.03.2002, залишаються такими, що не втратили свою чинність.

З метою вирішення в позасудовому порядку питання щодо зняття застосованого обтяження у виді арешту нерухомого майна як такого, що накладено безпідставно та помилково, представник позивача 23.06.2023 звернулась до Першої вінницької державної нотаріальної контори із відповідним зверненням. Проте листом від 03.07.2023 за № 1429 відповідач відмовив у задоволенні такого прохання.

Відповідно, вказуючи на безпідставність накладення відповідачем арешту на все його нерухоме майно та відсутності іншої можливості відновити своє порушене право, позивач звернувся із цим адміністративним позовом до суду.

Ухвалою суду від 02.08.2023 дану позовну заяву було залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків.

В подальшому, ухвалою від 11.08.2023 судом відкрито провадження у справі за вказаним позовом та вирішено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи. Також цією ухвалою суд в порядку статті 49 КАС України залучив до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Курбатову Світлану Пантелеймонівну.

05.09.2023 від Першої вінницької державної нотаріальної контори надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого відповідач не заперечує щодо скасування арешту на нерухоме майно, яка належить ОСОБА_1 , внесеного на підставі повідомлення приватного Вінницького міського нотаріального округу Курбатової С.П. за № 225-2/13. Відповідач у відзиві підтвердив суду про допущену помилку, пов`язану із перенесенням до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запису про обтяження, внаслідок чого була проведена подвійна реєстрація обтяження в електронному реєстрі «Феміда» без наявних на те законних підстав. В той же час відповідач вважає, що така помилка була допущена не ним особисто, а працівниками ДП «Інформаційний центр», які проводили перенесення відповідний відомостей до Електронних реєстрів на базі Першої вінницької державної нотаріальної контори, у зв`язку з чим просить суд не стягувати з відповідача понесені по справі судові витрати, позаяк вважає, що його вини у спірній ситуації не має.

У своїх письмових поясненнях, які надійшли на адресу суду 05.09.2023, Приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу Курбатова Світлана Пантелеймонівна повідомила, що 27.03.2002 за реєстровим № 508 нею посвідчено договір застави між гр. ОСОБА_1 та АТ «Державний експортно-імпортний банк України» на 17/100 часток домоволодіння, житловою площею 42,7 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , та накладено заборону відчуження зазначеної нерухомості 27.03.2002 за реєстровим № Зб-08. Про накладену заборону 27.03.2002 за вих. № 225-2/13 було повідомлено Першу вінницьку державну нотаріальну контору, яка на той час вела централізований облік заборон по місту Вінниці. В подальшому, 14.06.2023 за зверненням АТ "Державний експортно-імпортний банк України" вказана заборона була знята 14.06.2023 за реєстровим № 639 та припинено обтяження в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Як зазначає третя особа, повідомлення № 225-2/13 видавалось нею як приватним нотаріусом 27.03.2002 виключно для реєстрації заборони, так як накладення і зняття арешту нотаріусом не передбачено законодавством.

За таких обставин приватний нотаріус Курбатова С.П. вважає, що запис про арешт до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо ОСОБА_1 було внесено відповідачем помилково.

Інших заяв по суті справи від сторін спору до суду не надходило.

Розгляд справи в судовому засіданні проводився судом 06.09.2023, 19.09.2023, 04.10.2023, 20.10.2023.

Так, в процесі розгляду справи з метою з`ясування усіх її обставин, ухвалою від 04.10.2023 було витребувано в Державного нотаріального архіву Вінницької області інформацію (копії відповідних сторінок) з паперового Реєстру для реєстрації заборон відчуження нерухомого та рухомого майна, а також арештів, накладених на таке майно судами, слідчими органами і реєстрації зняття таких заборон та арештів, що стосується накладення заборон та/або арешту на нерухоме майно, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та належить ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Вказана інформація була надана суду 16.10.2023.

В судовому засіданні представник позивача підтримала заявлені позовні вимоги в первинній їх редакції та просила суд позов задовольнити, а також вирішити питання щодо розподілу понесених позивачем судових витрат по оплату судового збору та витрат на правничу допомогу адвоката.

Представник відповідача в процесі розгляду справи по суті позовних вимог не заперечувала та надала пояснення ідентичне тому, що було викладене у відзиві на позовну заяву. В той же час вважає, що підстав для відшкодування з відповідача витрат на правничу допомогу адвоката в сумі 10000 грн. не має.

Третя особа у справі в судове засідання не з`явилась, надавши суду відповідне клопотання про розгляд справи у її відсутність.

Заслухавши пояснення сторін, розглянувши подані документи і матеріали судом встановлено, що 03.03.2002 між позивачем ОСОБА_1 та АТ «Державний експортно-імпортний банк України» було укладено кредитний договір №7402К20, з метою забезпечення зобов`язань по якому також було укладено договір застави б/н від 27.03.2002, предметом якого являлось належне позивачу нерухоме майно, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , житловою площею 42,7 кв.м., а саме: житлова кімната 4-1, вбиральня 4-2, кухня 4-3, котельня 4-4, коридори 4-5, 4-6, 4-7, що складають 17/100 будинковолодіння.

Даний договір застави 27.03.2002 був посвідчений Приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Курбатовою С.П. за реєстровим № 508, одночасно із цим приватним нотаріусом накладено заборону відчуження вказаної нерухомості від 27.03.2002 за реєстровим № Зб-08.

Про накладення цієї заборони приватним нотаріусом Курбатовою С.П. 27.03.2002 за вих. №225-2/13 було повідомлено Першу вінницьку державну нотаріальну контору, яка на той час вела централізований облік заборон по місту Вінниці.

На підставі вищевказаного повідомлення Першою вінницькою державною нотаріальною конторою 27.03.2002 за реєстровим № 10-107 було накладено заборону відчуження на частину будинковолодіння ОСОБА_1 по АДРЕСА_1 .

Одночасно із цим, як вказує позивач, цією ж нотаріальною конторою за тим самим реєстровим № 10-107 від 27.03.2002 накладено заборону відчуження (арешт) на усе майно ОСОБА_1 . Вказані обставини фактично є визнаними відповідачем, що підтверджується в тому числі і наявною в матеріалах справи Довідкою Державного нотаріального архіву Вінницької області від 27.04.2023 № 772/01-14.

В подальшому, у зв`язку з виконанням ОСОБА_1 кредитних зобов`язань по кредитному договору №7402К20 від 03.03.2002, за зверненням АТ «Державний експортно-імпортний банк України» від 22.05.2023 № 0740130/16353-23, приватним нотаріусом Курбатовою С.П. 14.06.2023 за реєстровим № 639 було знято заборону на відчуження на об`єкт нерухомого майна, що було предметом застави, та зареєстровано припинення обтяження в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а саме: частину будинковолодіння яке складається з житлової кімнати 4-1, вбиральні 4-2, кухні 4-3, котельні 4-4, коридорів 4-5, 4-6, 4-7 по АДРЕСА_1 .

Втім, як зазначає позивач, обтяження накладені Першою вінницькою державною нотаріальною конторою у вигляді арешту на все нерухома майно ОСОБА_1 , що були безпідставно вжиті на підставі того ж самого повідомлення №225-2/13 приватного нотаріуса ОСОБА_2 , знято не було і такі продовжують існувати по даний час.

Зокрема, позивач наголошує, що наразі в відомостях Державного реєстру речових прав на нерухоме майно наявна актуальна інформація про державну реєстрацію обтяжень номер запису про обтяження: 18001862, щодо арешту нерухомого майна ОСОБА_1 вчиненого на підставі повідомлення приватного нотаріуса Курбатової С.П. № 225-2/13.

З метою вирішення питання щодо зняття безпідставно накладеного обтяження нерухомого майна (арешту) представник позивача адвокат Левицька-Корчун В.І. 23.06.2023 звернулась до Першої вінницької державної нотаріальної контори із відповідною письмовою заявою, за результатами розгляду якої відповідач оформив лист від 03.07.2023 №1429/02-14 про відмову в її задоволенні.

Вважаючи наведену поведінку відповідача протиправною, а існуючу на даний час безпідставно накладену заборону на відчуження (арешт) на все майно як невиправданим втручанням у право на мирне володіння усім своїм майном, позивач звернувся до суду з відповідним позовом з метою захисту свого порушеного права.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає таке.

Частиною другою статті 19 Конституції Україні передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, розміщене на території України та обтяжень таких прав регулюються Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" N 1952-IV від 01 липня 2004 року (далі Закон N 1952-IV).

При вирішені спору суд виходить із того, що відповідно до пункту першого частини першої статті 2 Закону N 1952-IV державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до частин першої, четвертої статті 12 Закону N 1952-IV Державний реєстр прав містить записи про зареєстровані речові права на нерухоме майно, об`єкти незавершеного будівництва, їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав, відомості та електронні копії документів, поданих у паперовій формі, або документи в електронній формі, на підставі яких проведено реєстраційні дії, а також документи, сформовані за допомогою програмних засобів ведення Державного реєстру прав у процесі проведення таких реєстраційних дій.

Як передбачено частиною восьмою статті 18 Закону N 1952-IV, державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим документам.

На момент виникнення спірних правовідносин (2002 рік) питання накладення заборон на відчуження нерухомого майна нотаріусами визначалося Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 18/5 від 14.06.1994 (втратила чинність 03.03.2004, далі Інструкція № 18/5)

Зокрема, відповідно до підпункту 3 пункту 134 цієї Інструкції державний нотаріус за місцезнаходженням жилого будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, іншого нерухомого майна чи місцем розташування земельної ділянки накладає заборону їх відчуження в тому числі при посвідченні договору про заставу жилого будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, земельної ділянки, іншого нерухомого майна.

Як зазначено в пункті 135 Інструкції № 18/5 накладання заборони провадиться шляхом вчинення напису про це на повідомленні установи банку, підприємства або організації про видачу позички. Один примірник повідомлення з написом державного нотаріуса про надходження заборони надсилається відповідній установі банку, підприємству або організації, що видали позичку, а другий - залишається у справах державної нотаріальної контори.

Накладання заборони реєструється державними та приватними нотаріусами в реєстрі для реєстрації заборон. У цьому самому реєстрі реєструються повідомлення судових і слідчих органів, а також органів державної виконавчої служби про накладання арешту на нерухоме майно. Про накладені заборони та арешти робиться запис в алфавітній книзі обліку заборон відчуження і арештів нерухомого майна (п. 136 Інструкції № 18/5).

Згідно з п. 137 Інструкції № 18/5 про зняття заборони, а також про зняття судовими або слідчими органами накладеного ними арешту на нерухоме майно державний нотаріус робить відповідні відмітки в реєстрі для реєстрації заборон і арештів та в алфавітній книзі обліку заборон відчуження і арештів нерухомого майна. Повідомлення судових або слідчих органів про зняття арешту залишається у справах державної нотаріальної контори.

Таким чином із вищенаведених правових приписів слідує, що нотаріусом накладається виключно заборона на відчуження нерухомого майна. Накладення ж арешту на нерухоме майно не відноситься до компетенції нотаріусів, оскільки це є прерогатива судових та слідчих органів.

В даному ж випадку, як свідчать матеріали справи, 27.03.2002 за вх. № 765 до Першої вінницької державної нотаріальної контори надійшло повідомлення № 225-2/13 від 27.03.2002 приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Курбатової С.П. про накладення заборони на відчуження об`єкта нерухомого майна, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а саме на 17/100 частки будинковолодіння, що належить ОСОБА_1 .

На підставі даного повідомлення Першою вінницькою державною нотаріальною конторою до Реєстру для реєстрації заборон відчуження нерухомого та рухомого майна, а також арештів, накладених на таке майно судами, слідчими органами і реєстрації зняття таких заборон та арештів 27.03.2022 було внесено відповідний запис за № 10-107 щодо заборони відносно нерухомого майна ОСОБА_1 , згідно вищезазначеного повідомлення приватного нотаріуса ОСОБА_2 .

Наведене підтверджується витребуваними судом з Державного нотаріального архіву Вінницької області доказами, а саме копіями відповідних сторінок із паперового Реєстру для реєстрації заборон відчуження будинків, квартир та іншого нерухомого майна та арештів, накладених слідчими та судовими органами по фонду Першої вінницької державної нотаріальної контори, справа №02-28, том № 1.

Тобто, відповідно до цих архівних матеріалів слід дійти однозначного висновку, що повідомлення №225-2/13 від 27.03.2002 приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Курбатової С.П. про накладення заборони на відчуження 17/100 частки будинковолодіння по АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 , було внесено до відповідного Реєстру для реєстрації заборон відчуження за порядковим № 10-107, не містило будь-яких інших відомостей щодо арешту нерухомого майна ОСОБА_1 . Тим більше, що накладення арешту на нерухоме майно нотаріусами взагалі не передбачене діючим законодавством.

Натомість, як випливає із довідки виданої Державним нотаріальним архівом Вінницької області від 27.04.2023 № 772/01-14, Першою вінницькою державною нотаріальною конторою 27.03.2002 за реєстровим № 10-107 накладено заборону на відчуженні на усе майно, що належить ОСОБА_1 .

При цьому, як зазначає відповідач у своєму відзиві, після створення Міністерством юстиції України електронних реєстрів, при перенесені усіх даних із паперових реєстрів до електронних реєстрів, була допущена помилка та проведена подвійна реєстрація обтяження в електронному реєстрі «Феміда», який в подальшому було перенесено до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, який є складовою Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Так, дослідивши наявну в матеріалах справи інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно судом встановлено наявність у ньому запису про обтяження за номером 18001862 щодо арешту нерухомого майна ОСОБА_1 . При цьому підставою для державної реєстрації такого обтяження стали (як зазначено у цьому запису) повідомлення № 225-2/13 приватного нотаріуса Курбатової С.П. А в графі «Додаткові відомості про обтяження» зазначено № реєстру 10-107.

Отже, із цього слідує, що обтяження у вигляду арешту нерухомого майна, належного ОСОБА_1 , були накладені на підставі повідомлення №225-2/13 приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Курбатової С.П. про накладення заборони, зареєстрованої відповідачем в відповідному паперовому Реєстрі за № 10-107 від 27.03.2002.

Проте, як уже встановлено судом вище, відповідне повідомлення приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Курбатової С.П. №225-2/13 від 27.03.2002 стосувалося виключно накладення заборони на відчуження 17/100 частки будинковолодіння по АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 , та в будь-якому разі не могло вважатися належною підставою для накладення арешту на все нерухоме майно позивача.

Більше того, про безпідставність застосування такого обтяження у виді арешту слугує і те, що сам по собі арешт (як вид обтяження) міг бути накладений виключно судовими та слідчими органами. Натомість, як свідчать здобуті в процесі розгляду справи докази та архівні відомості, жодних процесуальних документів судових чи слідчих органів щодо накладення арешту (заборони) по відношенню до нерухомого майна ОСОБА_1 відповідні паперові Реєстри для реєстрації заборон відчуження жилих будинків, квартир та іншого нерухомого майна, та арештів, накладених судовими та слідчими органами в період січень-грудень 2002 року (спірний період) не містять. Єдиним записом у цьому реєстрі щодо позивача у цей період є запис за № 10-107 щодо реєстрації повідомлення № 225-2/13 приватного нотаріуса Курбатової С.П. щодо накладення заборони на відчуження частки будинковолодіння ОСОБА_1 по АДРЕСА_1 , яка в подальшому була припинення за ініціативи заставодержателя.

Що ж до зазначення в Державному реєстрі речових прав під спірним записом про обтяження дати повідомлення приватного нотаріуса Курбатової С.П. № 225-2/13 як "28.03.2002", то на переконання суду це лише додатково підтверджує помилковість такого запису, оскільки як вбачається із матеріалів справи та підтверджено самим приватним нотаріусом Курбатовою С.П. у своїх письмових поясненнях, повідомлення за № 225-2/13 видавалося нею 27.03.2002 для реєстрації заборони на частину будинковолодіння. Тобто іншого такого ж повідомлення за цим же номером однак від 28.03.2002 не могло існувати.

Враховуючи вищевикладені обставини суд доходить висновку, що реєстрація в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно обтяження у виді арешту нерухомого майна ОСОБА_1 , про що вчинено запис про обтяження за номером 18001862, є безпідставною, тобто такою, що проведена без достатніх на те правових підстав та за відсутності відповідних документів, які б підтверджували накладення відповідного арешту на майно позивача.

Як зазначено у статті 41 Конституції України право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожна фізична або юридична особа має право. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У даній справі не існувало жодних умов, передбачених законом, для обмеження права позивача мирно володіти своїм майном у виді арешту. В той же час відповідачем належним чином не перевірено правильність внесення даних до реєстрів та неправомірно накладено заборону відчуження (арешт) на все майно належне ОСОБА_1 . Тобто, такі дії відповідача не відповідали критеріям правомірності, визначеним статтею 2 КАС України.

Щодо способу захисту порушеного права до суд враховує, що за юридичною позицією Конституційного Суду України право на судовий захист як вид державного захисту прав і свобод людини і громадянина передбачає і конкретні гарантії ефективного поновлення в правах шляхом здійснення правосуддя; відсутність такої можливості обмежує це право, яке за змістом частини другої статті 64 Конституції України не може бути обмежено навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану (абзац 15 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 7 травня 2002 року N 8-рп/2002).

Конституційний Суд України у Рішенні від 30 січня 2003 року N 3-рп/2003 зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13).

Отже, ефективний спосіб захисту прав та інтересів особи в адміністративному суді має відповідати таким вимогам: забезпечувати максимально дієве поновлення порушених прав за існуючого законодавчого регулювання; бути адекватним фактичним обставинам справи; не суперечити суті позовних вимог, визначених особою, що звернулася до суду; узгоджуватися повною мірою з обов`язком суб`єкта владних повноважень діяти виключно у межах, порядку та способу, передбаченого законом.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 23 грудня 2021 року у справі N 480/4737/19.

Так, в силу приписів ч. 1 ст. 37 Закону N 1952-IV рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації прав, а також дії, пов`язані з автоматичною державною реєстрацією прав, можуть бути оскаржені до Міністерства юстиції України, його територіальних органів або до суду.

Відповідно до частини 3 статті 26 Закону N 1952-IV відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню, крім випадків, передбачених пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону.

У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У разі якщо в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, або якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, обтяження речових прав, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними.

У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав, що здійснюється державним реєстратором або, у випадку скасування рішення Міністерства юстиції України, прийнятого відповідно до пункту 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, посадовою особою Міністерства юстиції України. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними.

У справі, що розглядається, позивач в первинній редакції своїх позовних вимог, які і були підтримані представником позивача в процесі розгляду справи, просив скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію про обтяження (номер запису 18001862) арешт нерухомого майна, внесений Першою вінницькою державною нотаріальною конторою на підставі повідомлення приватного виконавця Вінницького міського нотаріального округу Курбатовою С.П. за № 225-2/13.

На переконання суду такі вимоги загалом не суперечать положенням частини третьої статті 26 Закону N 1952-IV, в діючій на даний час редакції, а тому підлягають задоволенню судом в спосіб скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію обтяження - арешт нерухомого майна, належного ОСОБА_1 , номер запису про обтяження: 18001862.

Частиною першою статті 9 КАС України передбачено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини першої, другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість основних доводів сторін, враховуючи відсутність заперечень відповідача по суті позову, суд приходить до переконання про задоволення позовних вимог у визначений судом спосіб.

Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає таке.

Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Зважаючи на задоволення позовних вимог, понесені позивачем судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в сумі 1073,60 грн. підлягають стягненню на його користь за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Щодо витрат на професійну правничу допомогу в сумі 10000 грн., то суд враховує наступне.

Згідно з частиною першою статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Відповідно до частини 2 статті 134 КАС України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (частина 3 статті 134 КАС України).

Приписами частини 4-6 статті 134 КАС України передбачено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Водночас в силу вимог частини 7 статті 134 КАС України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частин 7, 9 статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Системний аналіз вказаних законодавчих положень дозволяє суду дійти висновку, що стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень підлягають компенсації документально підтверджені судові витрати, до складу яких входять, в тому числі витрати, пов`язані з оплатою професійної правничої допомоги. Склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі: сторона, яка бажає компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона має право подати заперечення щодо не співмірності розміру таких витрат. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги та інші документи, що свідчать про витрати сторони, пов`язані із наданням правової допомоги. При цьому на суд покладається обов`язок перевірити розмір цих витрат на предмет їх обґрунтованості та пропорційності.

Так, як з`ясовано судом із матеріалів справи, позивачем понесені витрати на професійну правничу допомогу, яка надавалась адвокатом Левицькою-Корчун Вікторією Ігорівною, в сумі 10000 грн.

На підтвердження цих витрат стороною позивача надано копію угоди про надання послуг адвоката б/н від 22.06.2023, укладеної між адвокатом Левицькою-Корчун В.І. та Мельником О.В., пунктом 2 якої визначено фіксований розмір винагороди адвоката в сумі 10000 грн.; копію прибуткового касового ордера № 25 від 22.06.2023 про прийняття від ОСОБА_1 якості оплати правових послуг коштів в сумі 10000 грн.; ордер серії АВ №1086386 на надання правничої допомоги ОСОБА_1 .

В той же час з огляду на правову позицію Верховного Суду, наведену у додатковій постанові від 05.09.2019 у справі № 826/841/17 (провадження № К/9901/5157/19), суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, за наявності заперечень іншої сторони, з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої постановлено рішення, всі її витрати на правничу допомогу, якщо, керуючись принципом справедливості як одного з основних елементів принципу верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, якість підготовленого документа, витрачений адвокатом час тощо, є неспівмірними у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі N 922/1964/21 зауважено, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладений і у пункті 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі N 904/4507/18.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі N 755/9215/15-ц, пункт 5.40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі N 904/4507/18).

Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі "East/West Alliance Limited" проти України" від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява N 19336/04, § 268). Відповідно до іншого рішення ЄСПЛ у справі "Лавентс проти Латвії" відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Як уже зазначалось, у зв`язку з розглядом цієї справи позивач поніс витрати на професійну правничу допомогу адвоката в розмірі 10000 грн.

Однак, в даному випадку суд враховує те, що ця адміністративна справа є справою незначної складності, з невеликим обсягом досліджуваних доказів та розглядається судом в порядку спрощеного позовного провадження. Обсяг і складність оформлених процесуальних документів також є незначним та потребував значних зусиль для адвоката, оскільки серед заяв по суті справи, які надавались до суду, представником позивача була складена лише позовна заява.

За таких обставин суд за наслідками здійсненої оцінки розміру судових витрат, понесених позивачем у зв`язку з розглядом цієї справи через призму критеріїв, встановлених частиною п`ятою статті 134, частиною дев`ятою статті 139 КАС України, керуючись принципом справедливості та виходячи із фактичного обсягу наданих адвокатом послуг правової допомоги, характером та предметом даного спору, приходить до висновку про можливість зменшення розміру витрат в даній справі до 2000 грн. Суд вважає, що така сума компенсації судових витрат в повній мірі відповідатиме критеріям співмірності та вимогам розумності.

Таким чином, за результатами розгляду справи на користь позивача належить стягнути понесені ним витрати зі сплати судового збору в сумі 1073,60 грн. та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 2000 грн. за рахунок бюджетних асигнувань відповідача Першої вінницької державної нотаріальної контори.

Керуючись ст.ст. 72, 77, 90, 139, 242, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити.

Скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію обтяження - арешт нерухомого майна, належного ОСОБА_1 , номер запису про обтяження: 18001862.

Стягнути на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати зі сплати судового збору в сумі 1073,60 грн. (одна тисяча сімдесят три гривні 60 копійок) за рахунок бюджетний асигнувань Першої вінницької державної нотаріальної контори.

Стягнути на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 2000,00 грн. (дві тисячі гривень 00 копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Першої вінницької державної нотаріальної контори.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне судове рішення складене судом 25.10.23.

Інформація про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 );

Відповідач: Перша вінницька державна нотаріальна контора (місцезнаходження: вул. Хмельницьке шосе, 7, м. Вінниця, 21036, );

Третя особа: Приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу Курбатова Світлана Пантелеймонівна (місцезнаходження: вул. 600-річчя, 50, прим. 104, м. Вінниця, 21027, РНОКПП НОМЕР_2 ).

Суддя Слободонюк Михайло Васильович