Справа № 755/20651/21
Суддя: Мельничук Володимир Петрович
Дата ухвалення: 2023-10-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач - Мельничук В.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2023 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого-судді: Мельничука В.П.,

суддів: Костюк Л.О., Оксененка О.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 03 березня 2023 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування рішення, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1 звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовною заявою до Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області, в якій просив визнати протиправним та скасувати рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області від 21 жовтня 2020 року про заборону в`їзду на територію України громадянину Азербайджану ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 20 грудня 2021 року позов задоволено.

Скасовано рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області від 21.10.2020 року про заборону в`їзду громадянину Азербайджану ОСОБА_1 на територію України строком на 3 (три) роки.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області подало апеляційну скаргу, в якій просило скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 23 листопада 2022 року апеляційну скаргу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 20 грудня 2021 року - задоволено частково.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 20 грудня 2021 року - скасовано та направлено справу на розгляд за підсудністю до Окружного адміністративного суду міста Києва.

Відповідно до Закону України «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду» від 13 грудня 2022 року № 2825-IX, який набрав чинності з 15 грудня 2022 року, ліквідовано Окружний адміністративний суд міста Києва та утворено Київський міський окружний адміністративний суд із місцезнаходженням у місті Києві. При цьому, у пункті 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» вказаного Закону встановлено, що з дня набрання чинності цим Законом до початку роботи Київського міського окружного адміністративного суду справи, підсудні окружному адміністративному суду, територіальна юрисдикція якого поширюється на місто Київ, розглядаються та вирішуються Київським окружним адміністративним судом.

На підставі вищенаведеного, Дніпровським районним судом м. Києва дану адміністративну справу направлено до Київського окружного адміністративного суду.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 09 лютого 2023 року позовну заяву залишено без руху.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 03 березня 2023 року позовну заяву ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області повернуто Позивачеві.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 03 березня 2023 року та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 не погоджується з ухвалою суду першої інстанції, та посилається на порушення останнім норми процесуального права, що призвело до неправильного вирішення питання.

Зокрема, ОСОБА_1 вказує на те, що про оскаржуване рішення Відповідача про заборону в`їзду Позивач дізнався лише коли намагався повернутись на територію України і йому не дозволили перетнути кордон, та повернули до країни походження співробітники прикордонної служби пославшись лише на існування відповідного рішення уповноваженого органу щодо заборони в`їзду Позивачу на територію України.

Про підставу прийняття такого рішення Позивач дізнався 14 вересня 2021 року після направлення відповіді на адвокатський запит.

Таким чином, у суду першої інстанції були відсутні правові підстави для повернення позовної заяви на підставі п. 9 ч. 4 ст. 169 КАС України.

Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а ухвалу суду першої інстанції залишити без змін з посиланням на те, що оскаржуване судове рішення відповідає нормам чинного законодавства.

Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, згідно з ч. 2 ст. 312 КАС України, якою, зокрема, передбачено, що апеляційна скарга на ухвалу суду про повернення позовної заяви розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження).

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд першої інстанції, повертаючи позовну заяву виходив з того, що Позивач міг та повинен був дізнатись про оскаржуване рішення при виїзді з території України з 21.10.2020 і протилежного належними та допустимими доказами не спростовує.

Таким чином, сукупність вищевказаних обставин не є достатнім доказом поважності пропустку строку на звернення до суду з даним позовом.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції та вважає його необґрунтованим з огляду на таке.

Повертаючи позовну заяву, суд першої інстанції посилався на положення п. 9 ч. 4 ст. 169 КАС України, згідно з якими позовна заява повертається Позивачеві у випадках, передбачених частиною другою статті 123 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 123 КАС України якщо заяву про поновлення строку звернення до адміністративного суду не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Частиною першою статті 122 КАС України передбачено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Згідно з частиною 2 статті 122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частини третьої статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 09 лютого 2023 року позовну заяву залишено без руху.

У вказаній ухвалі зазначено, що оскаржуване рішення датується 21.10.2020 року, а адміністративний позов було подано 09.12.2021 року.

Таким чином перебіг процесуального строку для звернення з позовом до адміністративного суду починається з 22.10.2020 року, останнім днем подання позову до суду є 22.04.2021 року.

Крім того, при зверненні до суду з даним позовом розмір судового збору повинен складати 875,60 грн за вимогу немайнового характеру.

Проте, в матеріалах справи відсутня квитанція про сплату судового збору у визначеному законом розмірі.

Позивачем на виконання вимог ухвали від 09 лютого 2023 року про залишення позовної заяви без руху було подано заяву, до якої додано квитанцію про сплату судового збору в розмірі 875,60 грн.

Також, Позивачем було подано клопотання про поновлення строку звернення до адміністративного суду, в якому він зазначив, що рішення не отримував, а про підставу прийняття такого рішення Позивач дізнався 14 вересня 2021 року після направлення відповіді на адвокатський запит.

В оскаржуваній ухвалі суд першої інстанції вказав, що 11.10.2020 року Позивача було затримано поліцейським. Здійснивши перевірку діяльності ОСОБА_1 працівниками УП ГУ НП в м. Києві встановлено, що він знаходячись на території України, а саме у м. Київ, вчинив кримінальне правопорушення передбачене ч. 4 ст. 296 КК України та може бути причетним до вчинення кримінальних правопорушень.

Оскаржуване рішення було прийнято 21.10.2020 року.

Позивачем не зазначено, коли саме він покинув територію України після 11.10.2020 та дату, коли останній намагався здійснити в`їзд в Україну.

Відповідно до ст. 14 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" іноземці та особи без громадянства, яким не дозволяється в`їзд в Україну, при спробі в`їзду в Україну в пункті пропуску через державний кордон України не перетинають державний кордон України та в найкоротший строк повертаються в державу, з якої вони прибули, або в державу, яка видала паспортний документ.

У разі неможливості негайного повернення іноземця або особи без громадянства вони перебувають у пункті пропуску через державний кордон України до їх повернення.

Таким іноземцям та особам без громадянства у паспортному документі проставляється відмітка про заборону в`їзду в Україну на термін, зазначений у рішенні, прийнятому відповідно до частини третьої статті 13 цього Закону.

Таким чином, на переконання суду першої інстанції Позивач міг та повинен був дізнатись про зазначене рішення при виїзді з території України з 21.10.2020 року і протилежного належними та допустимими доказами не спростовує.

У разі, якщо Позивач виїхав за межі території України у період з 11.10.2020 по 20.10.2020 року він міг передбачати наслідки своїх дій, які передбачені ст. 13 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства", так згідно з вищевказаною статтею в`їзд в Україну іноземцю або особі без громадянства не дозволяється: в інтересах забезпечення національної безпеки України або охорони громадського порядку, або боротьби з організованою злочинністю; якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні.

Відповідно до ст. 68 Конституції України незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку, що сукупність вищевказаних обставин не є достатнім доказом поважності пропустку строку на звернення до суду з даним позовом.

Щодо висновків суду першої інстанції, що Позивачем не зазначено, коли саме він покинув територію України після 11.10.2020 та дату, коли останній намагався здійснити в`їзд в Україну, що у разі, якщо Позивач виїхав за межі території України у період з 11.10.2020 по 20.10.2020 року він міг передбачати наслідки своїх дій, які передбачені ст. 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», колегія суддів звертає увагу на наступне.

Предметом спору у даній адміністративній справі є визнати протиправним та скасувати рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області від 21 жовтня 2020 року про заборону в`їзду на територію України громадянину Азербайджану ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Оскаржуване рішення про заборону в`їзду на територію України прийнято Відповідачем 21.10.2020, і саме з дня наступного після прийняття вказаного рішення обчислюється строк звернення до суду, а не з 11.10.2020, як це помилково вказує суд першої інстанції.

Таким чином, перебіг процесуального строку для звернення з позовом до адміністративного суду починається з 22.10.2020 року, і останнім днем подання позову до суду є 22.04.2021 року.

Разом з тим, будь-які докази отримання Позивачем копії оскаржуваного рішення до 14 вересня 2021 року до отримання відповіді на адвокатський запит, в матеріалах даної адміністративної справи відсутні та Відповідачем надано не було.

Отже, останнім днем подання позову до суду з моменту отримання Позивачем копії оскаржуваного рішення (14 вересня 2021 року) є 14 березня 2022 року.

Позивач звернувся з позовною заявою до суду першої інстанції 09 грудня 2021 року.

Поважними причинами можуть визнаватися лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належним чином.

Враховуючи, що Позивач не знав про існування оскаржуваного рішення до моменту отримання його разом з відповіддю Відповідача на адвокатський запит, то зазначені обставини є такими, що не залежали від волі Позивача.

Суд першої інстанції на вищенаведене уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про повернення позовної заяви з підстав, встановлених п. 9 ч. 4 ст. 169 КАС України, оскільки застосовані судом першої інстанції наслідки обмежили право доступу до суду і стали перешкодою для захисту прав Позивача.

Крім того, Верховним Судом у постанові від 28 листопада 2022 року у справі № 380/8841/20 зазначено, що відповідно до статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

Згідно з частиною 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди при розгляді справ застосовують Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права.

З огляду на принцип верховенства права у демократичному суспільстві національне законодавство має забезпечувати достатній рівень доступу до суду в аспекті права на суд. Для того, щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати реальну можливість оскаржити дію, що порушує її права (див. mutatis mutandis рішення у справі «Белле проти Франції» від 04 грудня 1995 року («Bellet v. France», заява № 23805/94, § 36)).

Крім того, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження (стаття 13 Конвенції).

У рішенні від 26 липня 2007 року у справі «Walchli v. France» (заява № 35787/03) ЄСПЛ звертав увагу на те, що застосовуючи процесуальні норми, національні суди повинні уникати як надмірного формалізму, який може вплинути на справедливість провадження, так і надмірною гнучкості, яка призведе до анулювання вимог процесуального законодавства.

Також ЄСПЛ зазначив, що «надмірний формалізм» може суперечити вимозі забезпечення практичного та ефективного права на доступ до суду згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Це зазвичай відбувається у випадку особливо вузького тлумачення процесуальної норми, що перешкоджає розгляду скарг заявника по суті, із супутнім ризиком порушення його чи її права на ефективний судовий захист (рішення у справах «Zubac v. Croatia», «Beles and Others v. the Czech Republic», № 47273/99, пп. 50-51 та 69, та «Walchli v. France», № 35787/03, п. 29).

У рішенні від 13 січня 2000 року у справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» (Miragall Escolano and others v. Spain, заява № 38366/97) та у рішенні від 28 жовтня 1998 року у справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» (Pйrez de Rada Cavanilles v. Spain) ЄСПЛ вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнано порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції.

При цьому, ЄСПЛ провів лінію між формалізмом та надмірним формалізмом. Так, формалізм є явищем позитивним та необхідним, оскільки забезпечує чітке дотримання судами процесу. Натомість надмірний формалізм заважає практичному та ефективному доступу до суду. Формалізм не є надмірним, якщо сприяє правовій визначеності та належному здійсненню правосуддя.

У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики ЄСПЛ включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі "Kutic v. Croatia", заява № 48778/99, пункт 25).

Рішеннями ЄСПЛ визначено, що право на доступ до суду має «застосовуватися на практиці і бути ефективним». Для того щоб право на доступ було ефективним, особа «повинна мати реальну можливість оскаржити дію, що порушує її права» (рішення у справах «Bellet v. France» та «Nunes Dias v. Portugal»).

Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) може позбавити заявників права звертатися до суду (рішення ЄСПЛ у справі «Perez de Rada Cavanilles v. Spain»).

На підставі вищенаведеного, колегія суддів у даній адміністративній справі вважає неправомірним висновок суду першої інстанції про необхідність повернення позовної заяви на підставі п. 9 ч. 4 ст. 169 КАС України, оскільки оскаржувана ухвала постановлена внаслідок порушення норм процесуального права та надмірного формалізму.

Згідно з частиною 3 ст. 312 КАС України у випадках скасування судом апеляційної інстанції ухвал про відмову у відкритті провадження у справі, про повернення позовної заяви, зупинення провадження у справі, закриття провадження у справі, про залишення позову без розгляду справа (заява) передається на розгляд суду першої інстанції.

За сукупністю наведених обставин, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до положень ст. 242 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За змістом частини 1 статті 320 КАС України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

Розглянувши доводи ОСОБА_1 , викладені в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства України, колегія суддів вважає, що допущені порушення норм процесуального права є такими, що призвели до неправильного вирішення питання, та є підставою для скасування оскаржуваної ухвали та направлення справи для продовження розгляду до Київського окружного адміністративного суду.

Керуючись статтями 241, 242, 243, 308, 312, 320, 321, 322, 325, 328, 329, 331, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 03 березня 2023 року - скасувати, а справу направити до Київського окружного адміністративного суду для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий-суддя: В.П. Мельничук

Судді: Л.О. Костюк

О.М. Оксененко