Справа № 440/9585/21
Суддя: Т.С. Канигіна
Дата ухвалення: 2023-10-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ОКРЕМА УХВАЛА
26 жовтня 2023 року м. ПолтаваСправа № 440/9585/21
Суддя Полтавського окружного адміністративного суду Канигіна Т.С., розглянувши матеріали заяви ОСОБА_1 про визнання протиправним рішення, вчиненого суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання рішення суду у справі № 440/9585/21 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,
19.09.2023 ОСОБА_1 подано до суду заяву про визнання протиправним рішення, вчиненого суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання рішення суду у справі № 440/9585/21, у якій просить:
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області вжити заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 01.07.2022 у справі №440/9585/21.
З 20.09.2023 по 28.09.2023 суддя Канигіна Т.С. перебувала у щорічній відпустці.
06.10.2023 та 11.10.2023 Головним управління Пенсійного фонду України в Полтавській області надані заперечення на заяву, у яких зазначено, що доводи позивача щодо неналежного виконання судового рішення в адміністративній справі №440/9585/21 є необґрунтованими, оскільки суд зобов`язав відповідача не здійснити перерахунок пенсії позивачу на виконання заяви від 16.06.2021, а повторно розглянути заяву, врахувавши висновки, викладені у вказаному рішенні.
Розглянувши зазначену заяву та матеріали справи, суд зазначає наступне.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 01.07.2022 адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області №164 від 18.06.2021. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення/перерахунок пенсії від 16.06.2021. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що однією з основних засад здійснення судочинства є обов`язковість судового рішення.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Стаття 14 Кодексу адміністративного судочинства України визначає, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

При цьому в положеннях частини першої статті 370 Кодексу адміністративного судочинства України наголошується на тому, що судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Обов`язковість судових рішень, що набрали законної сили, для їх виконання на всій території України передбачена також приписами Закону України "Про судоустрій і статус суддів".

Отже, зазначені приписи чинного законодавства свідчать, що судове рішення, що набрало законної сили, підлягає обов`язковому та безумовному виконанню особою, на яку покладено такий обов`язок. Це означає, що особа, якій належить виконати судове рішення, повинна здійснити достатні дії для організації процесу його виконання незалежно від будь-яких умов, оскільки інше суперечило б запровадженому статтею 8 Конституції України принципу верховенства права.

Станом на дату розгляду заяви позивача рішення Полтавського окружного адміністративного суду у справі № 440/9585/21 є чинним та таким, що набрало законної сили.

Приймаючи рішення від 01.07.2022 у справі № 440/9585/21, судом наведено, зокрема, таке.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 41 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2023 №1058-IV (далі - Закон №1058-IV) до заробітної плати (доходу) для обчислення пенсії враховуються суми виплат (доходу), отримуваних застрахованою особою до набрання чинності цим Законом, у межах сум, на які відповідно до законодавства, що діяло раніше, нараховувалися внески на державне соціальне страхування або збір на обов`язкове державне пенсійне страхування, а за періоди до запровадження обмеження максимального розміру заробітної плати (доходу), з якої сплачувалися зазначені внески (збір), - у межах сум, які відповідно до законодавства, що діяло раніше, включалися до заробітної плати, з якої обчислювалася пенсія відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення", і не перевищують 5, 6 розміру середньої заробітної плати в Україні на день отримання зазначених сум.

Згідно із частиною першою статті 43 Закону №1058-IV перерахунок пенсій за віком, за вислугу років, призначених до набрання чинності цим Законом, здійснюється за нормами цього Закону на підставі документів про вік, страховий стаж, заробітну плату (дохід) та інших документів, що знаходяться на час перерахунку в пенсійній справі та відповідають вимогам законодавства, що діяло раніше, а також додаткових документів, одержаних органами Пенсійного фонду.

Статтею 72 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 №1788-ХІІ передбачено, що при обчисленні середньомісячного заробітку працівникам за роботу за межами України враховується заробітна плата, яку вони одержували перед виїздом (статті 64-67), або за їх вибором заробіток, що визначається відповідно до статті 73 цього Закону, а за умови сплати в цей період внесків до Пенсійного фонду України - на загальних підставах.

Проте пенсійний орган при розрахунку пенсії не врахував позивачу частину заробітної плати, яка виплачувалась в іноземній валюті.

Статтею 1 Закону України "Про зовнішньоекономічну діяльність" передбачено, що іноземна валюта - це валюта готівкою, грошові знаки (банкноти, білети державної скарбниці, монети), що знаходяться в обігу і є законним платіжним засобом на території відповідної іноземної держави, а також вилучені або ті, що вилучаються з обігу, але підлягають обміну на грошові знаки, які знаходяться в обігу, платіжні документи у грошових одиницях іноземних держав та міжнародних розрахункових одиницях, кошти у грошових одиницях іноземних держав, міжнародних розрахункових одиницях та у діючій на території України валюті з вільною конверсією, які знаходяться на рахунках та вкладах у банківсько-кредитних установах на території України та за її межами.

Із змісту роз`яснення Зовнішекономбанку від 26.12.2001 №6962/620303 відповідно до раніше діючих нормативних документів поточні рахунки радянських працівників, які працювали за кордоном у Зовнішекономбанку до 1993 року велися у інвалютних карбованцях, з умовним визначенням валюти внеску. Зачислення на рахунок здійснювалось на підставі платіжних доручень організацій, які направляли співробітників на роботу за кордон, суми вказувались також у інвалютних карбованцях. Інвалютні карбованці використовувались тільки у безготівкових рахунках до 1993 року, інвалютні карбованці обмінювалися на радянські карбованці у відношенні 1:1.

Розглядаючи вимогу про можливість включення до заробітку, з якого обчислюється пенсія, коштів, отриманих в інвалютних рублях, суд звертав увагу, що наведене поняття є умовним, і застосовувалось як одиниця обліку коштів. Виплата заробітку в інвалютних рублях відбувалась за обставин, коли організація виконувала роботи (надавала послуги) за кордоном за іноземну валюту, яку в обов`язковому порядку продавала Зовнішторгбанку СРСР, а останній, в свою чергу, конвертував таку валюту в інвалютні рублі для розрахунків з працівниками відповідної організації.

Нарахування коштів в інвалютних рублях на рахунок особи, яка працювала за кордоном, означало можливість придбання за ці кошти іноземної валюти (для розрахунків за кордоном), або отримання цих коштів у рублях для розрахунків на території СРСР. При цьому, балансова оцінка інвалютного рубля до рубля складала 1 до 1.

За таких обставин, для вирішення питання про можливість врахування при обчисленні пенсії заробітку, отриманого в інвалютних рублях, необхідно застосовувати загальні правила, визначені чинним законодавством.

За приписами статей 72, 73 Закону №1788-ХІІ при обчисленні середньомісячного заробітку працівникам за межами України для призначення (перерахунку) пенсії враховується заробітна плата, яку вони одержували перед виїздом (статті 64 - 67), або за їх вибором заробіток, що визначається відповідно до статті 73 цього Закону, а за умови сплати в цей період внесків до Пенсійного фонду України - на загальних підставах.

З аналізу наведеної норми вбачається, що визначальним критерієм для включення відповідного заробітку до суми доходу, з якого обчислюється пенсія, є нарахування внесків на державне соціальне страхування.

При цьому зазначено, що механізм оплати праці спеціалістів (на час роботи позивача) регулювався Правилами про умови праці радянських робітників за кордоном, затвердженими Державним комітетом Міністрів СРСР з питань праці та заробітної плати від 25.12.1974 за № 365, пункт 42 яких зазначав, що на соціальне страхування працівників установ СРСР за кордоном, які направлені з СРСР, а також прийнятих на роботу на місці на штатні посади з числа членів їх сімей, відповідні міністерства та відомства сплачують в СРСР у централізованому порядку страхові внески у відсотках, встановлених урядом СРСР від сум заробітної плати, виплачуваної названим працівникам в радянській та іноземній валютах.

Згідно з пунктом 1 статті 1 Декрету Кабінету Міністрів України від 19.02.1993 №15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" іноземна валюта - іноземні грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території відповідної іноземної держави, а також вилучені з обігу або такі, що вилучають з нього, але підлягають обмінові на грошові знаки, які перебувають в обігу, кошти у грошових одиницях іноземних держав і міжнародних розрахункових (клірингових) одиницях, що перебувають на рахунках або вносяться до банківських та інших фінансових установ за межами України. Під терміном "іноземна валюта" розуміється як власне іноземна валюта, так і банківські метали, платіжні доручення та інші цінні папери, виражені в іноземній валюті або банківських металах.

Аналіз норм чинного законодавства дозволив зробити висновок, що інвалютні карбованці не є іноземною валютою, а є умовною грошовою одиницею, яку використовували для безготівкового нарахування коштів радянським спеціалістам, які працювали за кордоном. Курс цієї умовної одиниці до карбованця СРСР становив один до одного.

Як установлено судом, у період з вересня 1989 року по червень 1993 року позивач працював за кордоном у відрядженні - Республіка Ангола і отримував зарплату по контракту.

Факт перебування позивача у закордонному відрядженні у вказаний період стверджується також архівними довідками Федеральної казенної установи "Російський державний архів економіки" від 01.06.2020 №2569-с, Міністерства економічного розвитку Російської Федерації від 03.06.2020 №А3-136.

Отже, суд не погодився з твердженнями відповідача про відсутність підстав для зарахування до пенсії позивача заробітної плати за роботу за кордоном у відрядженні із заробітку, отриманого в іноземній валюті, або із заробітку, виплаченого в інвалютних карбованцях, оскільки листом Зовнішторгбанку СРСР від 12.12.2017 №34314/ВА02ДО підтверджується, що балансова оцінка так званого інвалютного рубля до рубля складає 1:1.

Таким чином, інвалютні карбованці є штучною, умовною одиницею, що використовувалась в СРСР для безготівкових, зовнішньоекономічних розрахунків, і не підпадають під поняття іноземна валюта, тому посилання пенсійного фонду на відсутність підстав враховувати при визначенні розміру пенсії позивачу суми заробітної плати згідно з наданими позивачем довідками за час його роботи за кордоном є необґрунтованими.

На виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 01.07.2022 у справі №440/9585/21 ГУ ПФУ в Полтавській області повторно розглянуло заяву від 16.06.2021 про перерахунок пенсії та 14.06.2023 прийняло рішення № 08, яким відмовило позивачу в проведенні перерахунку.

Водночас, у змісті рішення № 08 від 14.06.2023 не наведено підстав такої відмови, врахування висновків суду, наведених у рішенні Полтавського окружного адміністративного суду від 01.07.2022 у справі №440/9585/21.

З аналізу вищевикладеного слідує, що рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області № 08 від 14.06.2023 фактично дублює підстави відмови у проведенні перерахунку пенсії ОСОБА_1 , викладені в рішенні Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області №164 від 18.06.2021, правова оцінка якому надавалася під час розгляду справи № 440/9585/21.

Таким чином, Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області прийняло рішення № 08 від 14.06.2023 без врахування висновків суду, викладених у рішенні від 01.07.2022 у справі № 440/9585/21.

Згідно з частиною першою статті 383 Кодексу адміністративного судочинства України особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області № 08 від 14.06.2023, прийняте на виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 01.07.2022 у справі № 440/9585/21, є протиправним.

Суд зазначає, що у Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області залишається обов`язок виконати рішення суду 01.07.2022 у справі № 440/9585/21.

Водночас, суд звертає увагу, що стаття 383 Кодексу адміністративного судочинства України не містить застережень щодо зобов`язання вчинити дії на виконання рішення суду, яке набрало законної сили та залишається не виконаним.

При цьому, за частиною першою статті 373 Кодексу адміністративного судочинства України виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Таким чином, позивач не обмежений у праві забезпечити виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 01.07.2022 у справі №440/9585/21 у встановленому Законом України "Про виконавче провадження" порядку.

Відповідно до частини шостої статті 383 Кодексу адміністративного судочинства України за наявності підстав для задоволення заяви суд постановляє ухвалу в порядку, передбаченому статтею 249 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 249 Кодексу адміністративного судочинства України суд, виявивши під час розгляду справи порушення закону, може постановити окрему ухвалу і направити її відповідним суб`єктами владних повноважень для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону.

Зважаючи на положення частини шостої статті 383 Кодексу адміністративного судочинства України, суд вважає за необхідне постановити окрему ухвалу в порядку, передбаченому статтею 249 Кодексу адміністративного судочинства України, якою зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області вжити заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 01.07.2022 у справі №440/9585/21 шляхом повторного розгляду заяви ОСОБА_1 про призначення/перерахунок пенсії від 16.06.2021 з урахуванням висновків суду, наведених у рішенні Полтавського окружного адміністративного суду від 01.07.2022 у справі № 440/9585/21.

Таким чином, заява підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись статтями 243, 248, 249, 256, 294, 383 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

У Х В А Л И В:

Заяву ОСОБА_1 про визнання протиправним рішення, вчиненого суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання рішення суду у справі № 440/9585/21 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити.

Визнати протиправним рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області №08 від 14.06.2023, прийняте на виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 01.07.2022 у справі № 440/9585/21.

Копію окремої ухвали направити до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області для вжиття заходів щодо усунення причин та умов неналежного виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 01.07.2022 у справі № 440/9585/21.

Про вжиті заходи повідомити Полтавський окружний адміністративний суд не пізніше тридцяти днів з дня отримання копії окремої ухвали.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Ухвала суду може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня складення ухвали до Другого апеляційного адміністративного суду, у порядку, визначеному частиною 8 статті 18, частинами 7-8 статті 44 та статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України, а також з урахуванням особливостей подання апеляційних скарг, встановлених підпунктом 15.5 підпункту 15 пункту 1 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України.

Cуддя Т.С. Канигіна