Справа № 420/3038/22
Суддя: Скрипченко В.О.
Дата ухвалення: 2023-10-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 жовтня 2023 р.м. ОдесаСправа № 420/3038/22

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача Скрипченка В.О.,

суддів Косцової І.П. та Осіпова Ю.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Державної прикордонної служби України 3 прикордонний загін імені Героя України полковника ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 24 травня 2023 року (суддя Білостоцький О.В., м. Одеса, повний текст рішення складений 24.05.2021) по справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Військової частини НОМЕР_1 Державної прикордонної служби України 3 прикордонний загін імені Героя України полковника Євгенія Пікуса про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

9 лютого 2022 року ОСОБА_2 звернулася до адміністративного суду з позовом до в/ч НОМЕР_1 , в якому просила:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача відносно позивачки стосовно несвоєчасного остаточного розрахунку при звільненні за період з 13 вересня 2021 року по 30 грудня 2021 року;

- зобов`язати відповідача виплатити позивачці її середнє грошове забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку при звільненні з 13 вересня 2021 року по 30 грудня 2021 рік відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100;

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 24 травня 2021 року адміністративний позов задоволено.

Визнано протиправною бездіяльність в/ч НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_2 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 14.09.2021 року по 28.12.2021 року включно.

Зобов`язано в/ч НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 14.09.2021 року по 28.12.2021 року включно у розмірі 48900,00 грн.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням відповідач подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким зменшити розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 14.09.2021 по 28.12.2021 наступним чином: (88876грн х 8,5% ставки НБУ) : 365 дн. х 106 днів затримки = 2193,89 гривень).

На думку апелянта, нарахована судом сума середнього заробітку у розмірі 44936,58 грн. є неспівмірною по відношенню до суми, з якою на думку позивачки прострочена виплата в день звільнення, а саме грошової компенсації за неотримане речове майно у розмірі 88876,48 грн.

Також апелянт звернув увагу не невірно розраховане судом першої інстанції середньоденне грошове забезпечення позивачки.

Позивачка своїм правом подати відзив на апеляційну скаргу не скористалася, що відповідно до статті 304 КАС України не перешкоджає апеляційному перегляду справи.

Справа розглянута судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження.

Апеляційним судом справа розглянута в порядку письмового провадження відповідно до статті 311 КАС України, якою передбачено, що суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах поданої скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_2 проходила службу у в/ч НОМЕР_1 .

Наказом від 13.09.2021 року №691-ОС ОСОБА_2 було виключено зі списків особового складу загону та всіх видів грошового забезпечення.

30 грудня 2021 року ОСОБА_2 було нараховано та виплачено компенсацію за речове майно у сумі 88876,48 грн.

Вважаючи, що несвоєчасний розрахунок з працівником при звільнені дає право на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку, передбаченої статтею 117 КЗпП України, ОСОБА_2 звернулася до суду з даним адміністративним позовом.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з того, що розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 48900,00 грн. не перевищує розміру невчасно виплаченої суми грошової компенсації за речове майно у розмірі 90229,93 грн. недоцільно врахувати під час вирішення зобов`язальної позовної вимоги позивачки принципу істотності частки складової грошової компенсації в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку, оскільки застосування цього принципу призведе до невірного визначення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що є неможливим.

Надаючи правову оцінку законності і обґрунтованості рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 43 Конституції України закріплює, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом (частини перша, друга, четверта та сьома).

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначає Закон України від 20 грудня 1991 року №2011-XII "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (далі Закон №2011-XII), у частині першій статті 9 якого закріплено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

За приписами статті 1 Закону №2011-ХІІ соціальний захист військовослужбовців - це діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Згідно з частиною другою статті 1-2 Закону №2011-ХІІ у зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України (стаття 2 Закону №2011-XII).

Відповідно до абзаців 1 та 3 пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008 (дія якого відповідно до ч. 3 Указу поширюється і на військовослужбовців Національної гвардії України) після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання.

Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Приписами частини першої статті 47 КЗпП України визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Варто зазначити, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Закон №2011-ХІІ. Водночас питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців із військової служби не врегульовані положеннями спеціального законодавства. Проте такі питання врегульовані КЗпП України.

Ураховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанцій про можливість застосування норм статті 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення із військової служби.

Висновок щодо застосування норм КЗпП України при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців неодноразово викладався Верховним Судом, зокрема, у постановах від 30 квітня 2020 року в справі №140/2006/19, від 16 липня 2020 року в справі №400/2884/18, від 04 вересня 2020 року в справі №120/2005/19-а, від 5 березня 2021 року в справі №120/3276/19-а, від 31 березня 2021 року в справі №340/970/20, від 13 жовтня 2021 року в справі №580/1790/20, від 21 жовтня 2021 року в справі №640/14764/20 та інших.

Як зазначив Конституційний Суд України у Рішенні від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012, за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правомірно застосував до спірних правовідносин норми статей 116, 117 КЗпП України, проте невірно визначив останній день обліку такої компенсації, а саме 28 грудня 2021 року, а не наступний день після звільнення 30 грудня 2021 року.

Також суд першої інстанції при вирішенні заявлених позивачкою вимог щодо стягнення на її користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні помилково не врахував принцип співмірності та розумності, відповідно до висновків викладених у постановах Верховного Суду від 14 липня 2022 року в справі №620/3095/20, від 03 серпня 2021 року у справі №580/278/19, від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц та від 30 листопада 2020 року у справі №480/3105/19.

Зокрема, Верховний Суд у постанові від 3 серпня 2021 року у справі №580/278/19 зазначив, що статтею 117 КЗпП України визначено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні. Частиною першою цієї статті встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Синтаксичний розбір текстуального змісту цієї норми дає підстави суду зробити висновки про те, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). Такий правовий висновок прямо випливає із цієї норми. Аналіз такого правового врегулювання дає змогу суду зробити правовий висновок, який непрямо випливає з приписів частини першої статті 117 КЗпП України, про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку. Тобто залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплатити розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.

Так, з матеріалів справи вбачається, що згідно до довідки №77-М від 06.04.2023 середньоденний заробіток позивачки складає 423,93 грн. (сума доходу за липень та серпень 2021 року / на кількість календарних днів (62), а не робочих (43), як помилково вважав суд першої інстанції).

Оскільки позивачка була звільнена 13 вересня 2021 року, період затримки розрахунку при звільненні обраховується з 14.09.2021 року по 30.12.2021 року та складає 108 днів, а не 80, як помилково вважав суд першої інстанції.

Таким чином, вся сума середнього заробітку позивачки за час затримки розрахунку при звільненні (100%) складає 45784,44 грн. (423,93 грн. (середньоденний заробіток) х 108 днів (кількість днів затримки розрахунку)).

Повна сума розрахунку при звільненні позивача повинна була становити 266439,42 грн. (177562,94 грн. (сплачені при звільненні, згідно розрахункового листа за вересень 2021 року №76-М від 06.04.2023) + 88876,48 грн. (несвоєчасна виплачена компенсація за речове майно)).

З вищевикладеного вбачається, що недоплачена сума розрахунку (88876,48 грн.) складає 33,4% від загальної суми належній позивачці розрахунку при звільненні (32291,55 грн.), що обраховується таким чином: (88876,48 / 266439,42) х 100%.

Отже, сума належного середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, розрахована відповідно до останньої правової позиції Верховного Суду зі спірного питання щодо застосування статті 117 КЗпП України, висловленої у постанові від 30 листопада 2020 року по справі №480/3105/19, також має становити 33,4 % від усієї суми середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, що складає 15292,00 грн. ((45784,44 грн. (уся сума середнього заробітку за 108 днів затримки розрахунку) х 33,4 %).

Резюмуючи все вищевикладене, колегія суддів зазначає, що доводи апеляційної скарги знайшли своє часткове підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції та є підставою для часткового скасування рішення суду першої інстанції.

В даному випадку позовні вимоги підлягають задоволенню шляхом визнання протиправною бездіяльність відповідача у не проведенні нарахування та виплати позивачці середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, та як відновлення порушеного права, стягнення з в/ч на користь ОСОБА_2 15292,00 грн. такої компенсації.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

За приписами частини першої та частини другої статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Відтак, апеляційна скарга відповідача підлягає частковому задоволенню.

Керуючись статтями 292, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Державної прикордонної служби України 3 прикордонний загін імені Героя України полковника ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 24 травня 2023 року скасувати в частині зобов`язання Військову частину НОМЕР_1 Державної прикордонної служби України 3 прикордонний загін імені Героя України полковника ОСОБА_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 14.09.2021 року по 28.12.2021 року включно у розмірі 48900,00 грн.

Ухвали у відповідній частині нове рішення суду, яким зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Державної прикордонної служби України 3 прикордонний загін імені Героя України полковника ОСОБА_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 14.09.2021 року по 30.12.2021 року включно у розмірі 15292,00 грн.

В інший частині рішення Одеського окружного адміністративного суду від 24 травня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає відповідно до ч. 6 ст. 12, ст. 257 та ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя-доповідач В.О.Скрипченко

Суддя І.П.Косцова

Суддя Ю.В.Осіпов