Справа № 380/5974/23
Суддя: Гудим Любомир Ярославович
Дата ухвалення: 2023-10-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2023 рокуЛьвівСправа № 380/5974/23 пров. № А/857/13668/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді: Гудима Л.Я.,

суддів: Затолочного В.С., Ніколіна В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 27 червня 2023 року, головуючий суддя Лунь З.І., ухвалене у м. Львові, у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_2 (Військова частина НОМЕР_1 ) про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

В березні 2023 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до 7 ПКЗ ДПС України (ВЧ НОМЕР_1 ), в якому просив визнати протиправною бездіяльність щодо не проведення повного розрахунку при звільненні; зобов`язати нарахувати та виплатити середнє грошове забезпечення відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 за несвоєчасний розрахунок при звільненні з 10.08.2018 року по день фактичного розрахунку 07.03.2023 року.

В обґрунтування своїх позовних вимог посилався на те, що відповідач не здійснив своєчасний розрахунок при звільненні, а саме: не виплатив на користь позивача індексацію грошового забезпечення, а тому повинен нарахувати та виплатити йому середнє грошове забезпечення (середній заробіток) за період з 10.08.2018 року по день фактичного розрахунку 07.03.2023 року. Крім цього позивач зазначав, що оскільки спеціальним законодавством, яким врегульовано оплату праці військовослужбовців, встановлено дату проведення остаточного розрахунку, а відповідальність роботодавця за невиплату чи несвоєчасну виплату працівникові всіх належних сум, не врегульовано, ст. 21 Закону України «Про соціальний захист військовослужбовців та членів їх сімей» передбачено відповідальність за порушення положень цього Закону, у тому числі що стосується виплати грошового забезпечення згідно із законом, можна дійти висновку про необхідність застосування до спірних правовідносин відповідних норм Кодексу законів про працю України. У зв`язку з вищенаведеним, адміністративний позов просить задовольнити в повному обсязі.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 27 червня 2023 року адміністративний позов задоволено частково; визнано протиправною бездіяльність 7 прикордонного Карпатського загону Західного регіонального управління Державної податкової служби України (Військова частина НОМЕР_1 ) щодо не проведення повного розрахунку з ОСОБА_1 при звільненні; стягнуто з 7 прикордонного Карпатського загону Західного регіонального управління Державної податкової служби України (Військова частина НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за шість місяців, що становить 97 333 (дев`яносто сім тисяч триста тридцять три) грн. 92коп.; у задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням суду першої інстанції, ВЧ НОМЕР_1 (7 ПКЗ ДПС України) оскаржила його в апеляційному порядку, яка, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими, порушення судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою в задоволенні адміністративного позову відмовити.

Свою апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що при звільненні зі служби позивач жодних претензій до відповідача щодо невиплачених коштів не мав.

На підставі пункту 1 частини 1 статті 311 КАС України розгляд справи проводиться в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла переконання, що подана апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 , проходив військову службу у ІНФОРМАЦІЯ_3 (військова частина НОМЕР_2 ) та наказом начальника Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України від 03.08.2018 №326-ос його звільнено в запас.

Наказом начальника Західного регіонального управління (І категорії) Державної прикордонної служби України від 03.08.2018 року №32б-ос майора ОСОБА_1 звільнено з військової служби в запас (на підставі п. «б» (за станом здоров`я) п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу).

Наказом начальника НОМЕР_3 прикордонного загону ІНФОРМАЦІЯ_4 (військова частина НОМЕР_2 ) від 09.08.2018 року № 212-ос майора ОСОБА_1 виключено із списків особового складу, усіх видів забезпечення ІНФОРМАЦІЯ_5 .

У вказаному наказі відомості про компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій відсутні.

Відповідно до посвідчення серія НОМЕР_4 від 09.10.2015 року ОСОБА_1 набув статус учасника бойових дій з правом на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій.

Оскільки позивачу при звільненні грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій не виплачено, позивач звернувся до суду із позовом.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 15.05.2020 року у справі №380/2193/20 позов задоволено повністю. Визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_5 (військова частина НОМЕР_2 ) щодо нездійснення нарахування та виплати ОСОБА_1 на день звільнення 09.08.2018 року компенсації за невикористану додаткову відпустку передбачену п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» за 2015 - 2018 роки загальним терміном 56 днів. Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_6 (військова частина НОМЕР_2 ) місцезнаходження: АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_5 виплатити ОСОБА_1 місце реєстрації: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_6 компенсацію за невикористану додаткову відпустку передбачену п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» за 2015-2018 роки загальним терміном 56 календарних днів у сумі 31356,50 грн. Рішення суду набрало законної сили.

Також позивач вважав, що на день звільнення з військової служби він не отримав у повному обсязі кошти, на які мав право за час проходження військової служби, а саме не була виплачена надбавка за кваліфікацію у повному обсязі.

Вважаючи протиправною відмову відповідача в нарахуванні та виплаті вказаних коштів позивач звернувся з відповідним позовом до суду.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 07.05.2021 року у справі №380/2784/21 позов задоволено частково. Визнано протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_7 (військова частина НОМЕР_1 ) щодо нарахування і виплати ОСОБА_1 надбавки за кваліфікацію за період з 2008року по 2018рік в розмірі 50% законодавчо встановленого розміру. Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_8 (військову частину НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 надбавку за кваліфікацію з липня 2008 року по листопад 2014 року у розмірі, визначеному у додатку №25 до постанови Кабінету Міністрів України «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу» від 07.11.2007 року №1294 за 1-й клас 8% посадового окладу; за період з грудня 2014 року по лютий 2018 року за клас майстра 11% посадового окладу, з урахуванням виплачених сум. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено повністю. Рішення суду набрало законної сили.

Також позивач вважав, що на день звільнення з військової служби він не отримав у повному обсязі кошти, на які мав право за час проходження військової служби, а саме винагороду за тривалість безперервної 20-ти та 25-ти річної календарної військової служби.

Вважаючи протиправною відмову відповідача в нарахуванні та виплаті вказаних коштів позивач звернувся з відповідним позовом до суду.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 07.05.2021 року у справі №380/3160/21 позов задоволено повністю. Визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_7 (військова частина НОМЕР_1 ) щодо невиплати ОСОБА_1 винагороди за тривалість безперервної 20-ти річної календарної військової служби (01.08.2012) у розмірі 1,5 посадового окладу та окладу за військовим званням. Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_8 (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 винагороду за тривалість безперервної 20-ти річної календарної військової служби, виходячи із грошового забезпечення станом на 01.08.2012, у розмірі 1,5 посадового окладу та окладу за військовим званням. Визнано протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_7 (військова частина НОМЕР_1 ) щодо виплати ОСОБА_1 винагороди за тривалість безперервної 25-ти річної календарної військової служби (01.08.2017) у розмірі 1 посадового окладу та окладу за військовим званням. Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_8 (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 винагороду за тривалість безперервної 25-ти річної календарної військової служби, виходячи із грошового забезпечення станом на 01.08.2017 року, у розмірі 2 посадових окладів та окладів за військовим званням, з урахуванням виплачених сум.

Рішення суду набрало законної сили.

Також позивач вважав, що на день звільнення з військової служби він не отримав у повному обсязі кошти, на які мав право за час проходження військової служби, а саме відповідач протиправно виплачував позивачу у 2016 2017 роках допомогу на оздоровлення та підйомну допомогу без врахування у складі місячного грошового забезпечення для обрахунку вказаних виплат щомісячної додаткової грошової винагороди, передбачену постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 року №889, яка носить постійний характер.

Вважаючи протиправною відмову відповідача в нарахуванні та виплаті вказаних коштів позивач звернувся з відповідним позовом до суду.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 07.05.2021 року у справі №380/3162/21 позов задоволено повністю. Визнано протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_7 (військова частина НОМЕР_1 ) щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 допомоги на оздоровлення, у червні 2016 року та липні 2017 року та підйомної допомоги у березні 2016 року без врахування у складі місячного грошового забезпечення для обрахунку вказаних виплат щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій» від 22.09.2010 №889. Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_8 (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 недоплачену допомогу на оздоровлення у червні 2016 року, у липні 2017 року та недоплачену підйомну допомогу у березні 2016 року, з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій» від 22.09.2010 року № 889. Рішення суду набрало законної сили.

Також позивач вважав, що на день звільнення з військової служби він не отримав у повному обсязі кошти, на які мав право за час проходження військової служби, а саме відповідач не виплатив йому у повному обсязі індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 року по 09.08.2018 року.

Вважаючи протиправною відмову відповідача в нарахуванні та виплаті вказаних коштів позивач звернувся з відповідним позовом до суду.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 07.05.2021 року у справі №380/3164/21 позов задоволено повністю. Визнано протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_7 (військова частина НОМЕР_1 ) в частині нарахування та виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період із грудня 2015 року до 28.02.2018 із застосуванням базового місяця для нарахування індексації липня 2015 року. Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_8 (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період із грудня 2015 року по 28.02.2018 року із застосуванням базового місяця (як місяця, з якого починається обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошового забезпечення) січня 2008 року. Визнано протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_7 (військова частина НОМЕР_1 ) в частині нарахування ОСОБА_1 із 01.03.2018 року до 09.08.2018 року індексації грошового забезпечення без урахування розміру індексації, яка склалася на березень 2018 року та без урахування підвищення доходу і різниці між сумою індексації та розміром підвищення доходу. Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_8 (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період із 01.03.2018 року по 09.08.2018 року включно з урахуванням розміру індексації, яка склалася на березень 2018 року та із урахуванням підвищення доходу і різниці між сумою індексації і розміром підвищення доходу. Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_8 (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суми індексації грошового забезпечення за весь час затримки такої виплати з грудня 2015 року по день її фактичної виплати. Рішення суду набрало законної сили.

На адвокатський запит представника позивача відповідачем було надано лист-відповідь від 22.11.2021 року, у якому повідомлено, що з метою виконання рішення суду було здійснено обрахунок індексації грошового забезпечення позивача. У ході перевірки матеріалів справи було з`ясовано, що індексація грошового забезпечення була виплачена Мостиським прикордонним загоном у грудні 2020 року в сумі 5964,91 грн.

Згідно розрахунку нарахування індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 , базовим місяцем для нарахування позивачу індексації грошового забезпечення за період з грудня 2015 року по лютий 2018 року є серпень 2015 року.

Позивач не погоджувався з діями відповідача щодо обчислення розміру індексації його грошового забезпечення та зазначав, що для проведення розрахунку індексації за спірний період відповідач неправомірно застосував як базовий місяць серпень 2015 року, тому позивач звернувся з відповідним позовом до суду.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 15.12.2022 року у справі №380/12729/22 позов задоволено повністю. Визнано протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_9 (військова частина НОМЕР_1 ) щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 28.02.2018 року враховуючи серпень 2015 року як базовий місяць. Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_10 (військова частина НОМЕР_1 ) ( АДРЕСА_3 ; ЄДРПОУ: НОМЕР_7 ) нарахувати на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_6 ) індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 року по 28.02.2018 року з урахуванням січня 2008 року як базового місяця, а також здійснити її виплату з урахуванням виплаченої суми. Рішення суду набрало законної сили.

Позивач зазначає, як під час проходження військової служби так і у зв`язку із звільненням із неї йому у неповному обсязі проведено грошові виплати, право на які набуто у зв`язку із виконанням обов`язків військової служби та звільнення із неї, а саме ІНФОРМАЦІЯ_6 , правонаступником якого є ІНФОРМАЦІЯ_1 провів ОСОБА_1 поза межами строків розрахунку виплату.

10.08.2018 року - одноразової грошової допомоги при звільненні та грошового забезпечення за серпень 2018 року у розмірі 219316, 83грн;

26.01.2019 року - грошової компенсації за неотримане речове майно у розмірі 39511,32грн;

29.05.2020 року - компенсації за невикористані дні додаткової відпустки у розмірі 30886,15 грн;

23.12.2020 року - індексації грошового забезпечення у розмірі 5875,44грн на виконання постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 03.11.2021 року у справі №380/3164/21;

15.09.2021 року - грошової допомоги на оздоровлення у розмірі 8920,42 грн на виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 07.05.2021 року у справі №380/3162/21;

27.09.2021 року - підйомної допомоги у розмірі 1264,01 грн на виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 07.05.2021 року у справі № 380/3162/21;

28.10.2021 року - надбавки за кваліфікацію у розмірі 5823,60 грн на виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 07.05.2021 року у справі №380/2784/21;

16.11.2021 року - винагороди за тривалість безперервної 20-ти та 25-ти річної календарної військової служби у розмірі 2987,01 грн на виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 07.05.2021 року у справі №380/3160/21;

08.03.2023 року - індексації грошового забезпечення у розмірі 78713,50 грн на виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 15.12.2022 року у справі №380/12729/22.

Вказані обставини не заперечуються сторонами по справі.

Позивач вважав, що оскільки у день звільнення з військової служби відповідачем не виплачено йому всіх належних сум, то відповідно до ст. 117 Кодексу законів про працю України він має право на виплату середнього заробітку за весь період затримки такого розрахунку, у зв`язку із чим звернувся до суду з вказаним позовом.

Задовольняючи частково адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що період затримки розрахунку при звільненні позивача становить з 10.08.2018 року по 07.03.2023 року, тобто понад шість місяців, то з урахуванням ст.117 КЗпП України йому належить до виплати середній заробіток не більш як за шість місяців..

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що відповідають нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи з огляду на наступне.

Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює порядок проходження військової служби, чітко не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату всіх належних сум звільненим військовим, з метою забезпечення принципу рівності прав та недискримінації у трудових відносинах Верховний Суд прийшов до висновку про можливість застосування норм статей 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними, відтак поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби та пов`язані з обов`язком провести виплату усіх належних працівнику коштів при звільненні з роботи (зі служби).

Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі №910/4518/16 стягнення з роботодавця середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності, який застосовується у розмірі середнього заробітку, спрямований на захист прав звільнених працівників на отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Згідно зі ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлена статтею 117 КЗпП України, згідно з якою при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Таким чином, Верховний Суд прийшов до висновку про можливість застосування норм статей 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби (такий висновок Верховного Суду викладений також у постановах від 31.10.2019 року у справі №2340/4192/18, від 30.04.2020 року у справі №140/2006/19 та від 20.05.2020 року у справі №816/1640/17).

Крім того, слід враховувати висновки Великої Палати Верховного Суду викладені у постанові від 26.02.2020 року у справі № 821/1083/17, де Велика Палата зазначила, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Зазначено також, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Вирішуючи питання щодо розміру суми компенсації середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні суд першої інстанції застосував принцип співмірності, що узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 18.07.2018 року у справі №825/325/16, від 30.11.2020 року у справі №480/3105/19.

В свою чергу, законодавство покладає обов`язок на суб`єкта виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, у зв`язку з чим суд зазначає, що відповідач дійсно здійснив бездіяльність в частині непроведення нарахування та виплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Аналізуючи вищевикладене та встановлені обставини, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач провів фактичний, остаточний розрахунок з позивачем поза межами строку, визначеного ст. 116 КЗпП України.

Також суд першої інстанції враховував, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (див. пункт 71 постанови від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц).

Відповідно до статті 117 КЗпП України, (в редакції Закону України "Про внесення змін в законодавчі акти України щодо оптимізації трудових відносин" від 01.07.2022 року № 2352-IX (далі - Закон № 2352-IX ), чинній на час звернення із позовом, у разі невиплати звини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України. При цьому, визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, з 19.07.2022 року за затримку виплати належних сум при звільненні звільнений працівник має право на отримання середнього заробітку за весь час затpимки по день фактичного розpахунку але не більше ніж за шість місяців.

Таким чином, відповідач повинен був виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більше як за шість місяців (не більше ніж 182 календарних дні), а саме 97333,92 грн. (16222,32 грн. * 6).

Оцінюючи в сукупності вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду попередньої інстанції про підставність та обґрунтованість позовних вимог в цій частині, відтак такі підлягають частковому задоволенню.

В іншій частині судове рішення сторонами не оскаржується.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В частині решти доводів апеляційної скарги колегія суддів враховує, що, оцінюючи наведені сторонами доводи, апеляційний суд виходить з того, що всі конкретні, доречні та важливі доводи, наведені сторонами, були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції, та їм було надано належну правову оцінку.

Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Інші зазначені в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді.

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції не встановив неправильного застосування норм матеріального права, порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення і погоджується з висновками суду першої інстанції у справі.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків рішення суду, а тому підстав для скасування рішення колегія суддів не знаходить і вважає, що апеляційну скаргу на нього слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 27 червня 2023 року у справі №380/5974/23 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Л. Я. Гудим
судді В. С. Затолочний
В. В. Ніколін