Справа № 420/860/23
Суддя: Вербицька Н.В.
Дата ухвалення: 2023-10-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 жовтня 2023 р.м. ОдесаСправа № 420/860/23

Перша інстанція: суддя Лебедєва Г.В.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Вербицької Н.В.,

суддів Джабурії О.В.,

- Кравченка К.В.,

при секретарі судового засідання Коблова А.О.,

за участю представника апелянта Білоконь Н.О.,

представника позивача адвоката Соколова Д.С., позивачів ОСОБА_1 ,

Фаррахової І.С., ОСОБА_2 ,

перекладача Нікішова О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14 червня 2023 року по справі за позовними заявами ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А:

17.01.2023 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління ДМС України в Одеській області, в якій просив:

визнати неправомірним та скасувати наказ ГУ ДМС України в Одеській області № 03 від 04.01.2023 про відмову йому в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

зобов`язати ГУ ДМС України в Одеській області прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У той же день із самостійними аналогічними позовними вимогами звернулись ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (т.2 а.с.1-8), відкрито провадження у справі № 420/858/23, та ОСОБА_2 (т.5 а.с.1-8), відкрито провадження у справі № 420/859/23.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 14.03.2023 року дана справа № 420/860/23 об`єднана в одне провадженні із справами № 420/858/23 і № 420/859/23 під загальним номером № 420/860/23 (т.1 а.с.211-213).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у грудні 2022 року вони звернулися до Управління з питань шукачів притулку та соціальної інтеграції Головного управління Державної міграційної служби України із заявами про звернення за захистом в Україні. За результатами розгляду заяв прийнято наказ №03 від 04.01.2023 про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. 10.01.2023 року позивачі отримали повідомлення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яке винесено на підставі оскаржуваного наказу. Позивачі не погоджуються з оскаржуваним наказом, яким їм відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, оскільки вважають, що рішення приймалось без дослідження всіх обставин справи. Їх заяви не є очевидно необґрунтованими, а тому відповідач має прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового захисту.

Відповідач заперечував проти позовів, зазначаючи, що позивачі протягом 2018-2021 років пройшли процедуру розгляду заяв про визнання біженцями. Внаслідок судових оскаржень рішень ДМС про відмову у наданні статусу біженців, позивачі отримали негативний результат. При повторному розгляді заяв родини ОСОБА_6 про визнанні їх біженцями не встановлено ознак, передбачених пунктами 1,13 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту або тимчасового захисту». Новими обставинами, на думку позивачів, є арешт ОСОБА_7 у 2018 ріці, якій є керівником організації Хізбут-Тахрір, після якого отриманий доступ до переписки Нізамова, в якій наявна інформація про членство ОСОБА_8 та ОСОБА_9 в політичній партії «Хіз бут-Тахрір» та факт переїзду з РФ до України. Відповідач вважає, що наведені обставини не дають позивачам права на повторний розгляд заяв про надання їм статусу біженців, а тому правомірно вважав подані заяви очевидно необґрунтованими та відмовив в оформленні документів.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 14 червня 2023 року позовні вимоги задоволені у повному обсязі.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить зазначене рішення скасувати та прийняте нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. Зокрема, апелянт зазначає, що судом першої інстанції не надано належної оцінки доводам відповідача.

Позивачі надали відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначили, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін в зв`язку із необґрунтованістю доводів апелянта.

Заслухавши доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги, матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що позивачі є громадянами Російської Федерації, місце постійного проживання Республіка Татарстан, м. Альмєтьєвськ, за національністю росіяни, за віросповіданням мусульмани, канонів релігії дотримуються повністю. Рідна мова ОСОБА_1 та ОСОБА_3 російська, ОСОБА_2 татарська, вільно володіє російською.

ОСОБА_3 та ОСОБА_2 є подружжям, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб, виданим 25.10.2012 управлінням ЗАГС виконавчого комітету Альметьєвського муніципального району Республіки Татарстан.

Подружжя мають трьох спільних неповнолітніх дітей: доньку на установчі дані ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , сина на установчі дані ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який народився на території України та доньку на установчі дані ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка теж народилась на території України.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , є повнолітнім сином ОСОБА_3 від першого шлюбу, має базову середню освіту, яку здобув у навчальних закладах: школі №2 (Республіка Татарстан, м. Альметьєвск з 1 по 4 класи), школі №21 (Республіка Татарстан, м. Альметьєвск) з 5 по 8 класи, приватному навчальному закладі «Харківський навчально-виховний комплекс «Мир» Харківської області з 8-9 класи (на території України є свідоцтво про здобуття базової середньої освіти від 12.06.2020 №ХА №51665126). На Батьківщині не працював. На території України не працював, підробляв заробітками різноробочим. На теперішній час він допомагає іншим членам своїй родині у власній справі та доглядає за молодшими сестрами і братом. Невійськовозобов`язаний. Ніколи не притягався ані до кримінальної, ані до адміністративної відповідальності на Батьківщині. Виїзд із країни громадської належності відбувся через бажання возз`єднатися разом із своїми батьками, а саме матір`ю та вітчимом, які у 2016 році виїхали нелегально до України через переслідування у політичній партії «Хізбут-Тахрір», відкриття кримінальної справи по відношенню до його матері через її участь у вищевказаній організації, яка є забороненою на території РФ. З 2019 року тобто з моменту прибуття до України та станом на теперішній час є учнем політичної партії «Хізб ут-Тахрір», де протягом останніх двох років отримує знання.

ОСОБА_3 має середню спеціальну освіту, яку здобула у середній школі м. Челябінська протягом 1989-1998 років та у професійному технічному училищі протягом 1998-2001 років за спеціальністю повар-кондитер. На Батьківщині позивач працювала касиром в магазині 5 в м. Альмєтьєвськ РФ протягом 2008-2011 років та адміністратором в ресторані ОО Рив`єра в м. Альмєтьєвськ. На території України позивач не працює, невійськовозобов`язана.

ОСОБА_2 має середню спеціальну освіту, яку здобув у загальноосвітній школі №18 м. Альмєтьєвська протягом 1996-2003 років, в послідуючому навчався в ліцеях №3, №65 м. Альмєтьєвська, за спеціальністю електромонтер. На батьківщині позивач офіційно працював на заводі, на посаді стажера-електромонтера протягом 2008 року, починаючи з 2009 року позивач працював стрілком-контролером у організації Тат-Нефть, НГДУ Алемєтьєв-Нефть протягом 2009-2011 років. Інколи підробляв в охороні, а починаючи з 2013 року і до виїзду з країни громадянської належності у 2016 році позивач працював масажистом. На території України позивач не працює, невійськовозобов`язаний.

На території РФ, починаючи з 2013 року, подружжя є членами політичної партії Хізбут-Тахрір, в якій займались проведенням закликів до ісламу, закликів до встановлення так названої ісламської держави, отриманням та поширенням знань про іслам, організацією та проведенням зборів членів партії (хала катів).

22.03.2016 року стосовно ОСОБА_3 порушена кримінальна справа за звинуваченнями у скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст.205.5 КК РФ. Відповідно до умов домашнього арешту, позивач не мала права виходити за межі житлового приміщення за адресою постійного проживання.

15.07.2016 позивач за допомогою свого чоловіка звільнилась від пристрою, який відстежував її місцеположення, та разом зі своїм чоловіком за допомогою посередників виїхала до України. Виїзд з країни походження зі слів позивача, відбувся через кримінальні переслідування, які пов`язані з належністю до політичної партії Хізбут-Тахрір.

22 серпня 2016 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 звернулись до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявами-анкетами про визнання біженцями або особами, які потребують додаткового захисту.

Рішеннями Державної міграційної служби України №392-17 та № 394-17 від 13 жовтня 2017 року відповідно ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , які діють в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абз. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.1, п.13 ч. 1 ст. 1 зазначеного Закону відсутні.

Не погодившись із вказаними рішеннями, позивачі оскаржили їх в судовому порядку.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 23.05.2018 року у справі № 815/5587/17, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 05 грудня 2018 року, визнано неправомірним та скасовано рішення Державної міграційної служби України № 392-17 та № 394-17 від 13.10.2017 року про відмову ОСОБА_3 та відповідно ОСОБА_2 , які також діють в інтересах неповнолітньої ОСОБА_12 , 2014 р.н., у визнанні біженцями або особами, які потребують додаткового захисту. Зобов`язано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_3 та заяву ОСОБА_2 про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

13.12.2018 року ДМС України прийнято рішення № 55-18 про повторний розгляд заяв

позивачів про визнання біженцями або особами, які потребують додаткового захисту.

07.08.2020 року ДМС України прийнято рішення № 340-20 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Російської Федерації ОСОБА_2

31.08.2020 року ДМС України прийнято рішення № 364-20 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянки Російської Федерації ОСОБА_3 .

Не погоджуючись з прийнятими рішеннями, Фаррахови звернулися з позовом до Одеського окружного адміністративного суду.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 15.09.2021 року по справі № 420/11544/20 визнані неправомірними та скасовані рішення Державної міграційної служби України № 364-20 від 31.08.2020 року та № 340-20 від 07.08.2020 року про відмову відповідно ОСОБА_3 та ОСОБА_2 у визнанні біженцями або особами, які потребують додаткового захисту.

Зобов`язано Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання громадян Російської Федерації ОСОБА_3 та ОСОБА_2 біженцями або особами, які потребують додаткового захисту.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 07.12.2021 року у справі № 420/11544/20 рішення Одеського окружного адміністративного суду від 15 вересня 2021 року скасовано. Ухвалено нове рішення, яким відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

15.12.2022 року ОСОБА_3 , яка діє у свої інтересах та інтересах неповнолітньої доньки ОСОБА_4 , 20-14 р.н., та ОСОБА_2 повторно, а ОСОБА_1 - вперше звернулись до відповідача з заявами про захист в Україні.

Щодо причин звернення за захистом позивачі зазначили той факт, що 10.10.2018 року в РФ заарештували ОСОБА_13 , якого російська влада вважає головою політичної партії «Хізбут-Тахрір». Під час проведення спецслужбами обшуків отриманий доступ до переписки ОСОБА_7 , в якому вказаний факт членства позивачів в політичній партії Хізбут-Тахрір» та факт переїзду до України.

За результатами розгляду заяв позивачів 04.01.2023 року відповідач склав висновки, в яких зазначено, що заяви є необґрунтованою, тобто в них відсутні умови, зазначені пп. 1 чи 13 ч.1 ст. Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». За аналізом матеріалів особових справ, виїзд шукачів захисту за межі РФ не носив характеру втечі від релігійного чи політичного переслідування, не був обумовлений небезпекою зазнати безпосередньо загрози. Отже детальний аналіз матеріалів особової справи шукача захисту, тверджень заявника під час процедури розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, можливо зробити висновок, що дане звернення заявника до територіального підрозділу ДМС обумовлено не потребою у міжнародному захисті, а необхідністю отримання тимчасової легалізації на території України.

На підставі п.6 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» ГУ ДМС України в Одеській області 04.01.2023 року прийняло наказ № 3, яким відмовило громадянам РФ ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , яка діє у своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_4 , 2014 р.н., а також ОСОБА_2 в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивачі, не погоджуючись з наказом від 04.01.2023 року №03 та вважаючи його протиправним, звернулись до суду з відповідними позовними вимогами.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відмова територіального органу міграційної служби в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не містить достатніх та переконливих підстав. Під час прийняття наказу №03 відповідач не дослідив належним чином, який рівень небезпеки існував станом на час прийняття рішення стосовно позивачів та не проаналізував належним чином інформацію, повідомлену позивачами в заяві про надання статусу біженця, в анкеті осіб, які звернулися про надання статусу біженця, та протоколі співбесіди, а також не здійснив дій у межах своїх повноважень щодо перевірки фактів, викладених позивачами.

Судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Предметом спору в даному випадку є правовідносини пов`язані з попереднім розглядом заяв про визнання біженцями або особами, які потребують додаткового захисту.

Для правильного вирішення оскаржуваних правовідносин необхідно з`ясувати, чи були дії відповідача здійснені в межах повноважень, відповідно до закону та з дотриманням установленої процедури, а також, чи було його рішення прийнято на законних підставах.

Частиною другою статті 19 Конституції України установлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 1 ст. 14 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року, кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах і користуватися цим притулком.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України від 08 липня 2011 року № 3671-VI «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон України № 3671-VI).

Відповідно до положень ст.1 Міжнародної конвенції про статус біженців від 28.07.1951 року, п.1 ч.1 ст.1 Закону України № 3671-VI під цією особою визначають особу, яка не є громадянином країни прибуття, внаслідок ґрунтовних побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 цієї ж статті Закону України № 3671-VI передбачено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Частиною 6 ст. 8 Закону України № 3671-VI рішення (наказ) про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Отже, у відповідача наявний обов`язок при розгляді документів заявника, перевіряти обставини, які надають підстави віднести особу до категорії осіб, які потребують додаткового захисту чи визнання її біженцем або встановити належність заяви, як такої, що носить характер зловживання або є очевидно необґрунтованою.

На даному етапі, згідно частини шостої статті 8 зазначеного Закону - фактично здійснюється відхилення очевидно необґрунтованих заяв, тобто тих, де відсутні обставини, що вказані в пункті 1 чи 13 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а також, якщо особа видає себе за іншу, або якщо раніше особа вже зверталась з такою заявою.

Згідно статті 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачається безпосередній розгляд документів - визначення обставин, за якими здійснюється звернення, розгляд їх на предмет обґрунтованості та прийняття безпосереднього рішення про надання або відмову в наданні статусу - згідно поданої заяви. Саме в рамках проведення вказаного розгляду вже приймається рішення по суті поданої заяви - надання або відмова в наданні статусу.

Також, Верховний Суд у постанові від 10.09.2021 у справі № 120/192/20-а зауважив, що зі змісту підпункту «е» пункту 5.1. Правил № 649 випливає, що саме на етапі безпосереднього розгляду заяви після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту проводиться комплексне та системне вивчення документів, наявних в особовій справі заявника, перевірка фактів, повідомлених заявником або його законним представником, відомостей та обставин, про які зазначено у заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, і які не підтверджуються документами або іншими фактичними даними, можуть бути враховані під час підготовки висновку за умови, що твердження заявника стосовно обставин, зазначених у заяві, є послідовними і правдоподібними, надана ним інформація не суперечить загальновідомим відомостям, що мають відношення до справи заявника та встановлена загальна правдоподібність заяви тощо.

Додаткового, Суд звернув увагу, що згідно абзацу 4 підпункту «е» пункту 5.1. Правил № 649 оцінка заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється на індивідуальній основі і включає в себе вивчення наявних відомостей про:

всі відповідні факти, що стосуються країни походження на момент прийняття рішення щодо заяви, в тому числі закони і інші нормативно-правові акти країни походження заявника і порядок їх застосування; відповідні твердження і документи, представлені заявником, у тому числі інформацію про те, що заявник був або може стати об`єктом переслідування чи об`єктом завдання серйозної шкоди; особисті дані і обставини заявника, включаючи інформацію про те, що заявник був чи може стати об`єктом переслідування чи йому може бути завдано серйозної шкоди

Отже, відмова в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на попередній стадії приймається виключно в тому випадку, якщо заява є явно необґрунтованою.

Водночас, оцінка обґрунтованості побоювань внаслідок повідомлених заявником обставин здійснюється уповноваженою посадовою особою територіального органу державної міграційної служби вже після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Аналогічна правова позиція у подібних правовідносинах викладена Верховним Судом у постанові від 17.12.2020 у справі №420/3258/19.

Оцінюючи обставини, які надають підстави віднести особу до категорії осіб, які потребують додаткового захисту чи визнання її біженцем, судова колегія враховує, що побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем. При цьому, об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Оцінка таким побоюванням обов`язково повинна була надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку. Факти обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, зі звітів Міністерства закордонних справ України тощо.

Той факт, що заявник вже був об`єктом переслідувань або йому було завдано серйозної шкоди, наявність прямих загроз такого переслідування або такої шкоди є важливим показником цілком обґрунтованих побоювань заявника стати жертвою переслідування або реального ризику отримати серйозну шкоду.

В своїх заявах про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивачі зазначили про наявність однієї з умов, яка передбачена пунктом 1 частини першої статті 1 Закону, а саме - наявність побоювань стати жертвою переслідувань через належність до ісламської політичної партії «Хізб ут-Тахрір», яка заборонена та переслідується в РФ.

Як на доказ того, що у РФ порушуються права мусульман та членів політичної партії «Хізб ут-Тахрір», ОСОБА_3 покликається на обставини порушення відносно неї кримінальної справи за звинуваченнями у скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст.205.5 КК РФ (організація діяльності терористичної організації та участь у діяльності такої організації). Нелегальний виїзд з країни походження відбувся через кримінальні переслідування, які пов`язані з належністю до політичної партії Хізб ут-Тахрір.

Всі позивачі є членами ісламської політичної партії «Хізб ут-Тахрір», в якій займались проведенням закликів до ісламу, закликів до встановлення так названої ісламської держави, отриманням та поширенням знань про іслам, організацією та проведенням зборів членів партії (хала катів).

Наведені обставини з урахуванням повідомлення подружжями ОСОБА_6 у заяві про повторне звернення із наданням статусу біженця про арешт голови політичної партії ОСОБА_7 , перевірки його переписки із членами партії, факт обізнаності спецслужб РФ про обставини виїзду Фаррахових в Україну, на думку судової колегії, свідчать про наявність цілком обґрунтованих побоювань позивачів стати жертвами переслідувань через свої релігійні та політичні переконання у разі їх повернення до країни походження, що підтверджується висновками судів у справі № 815/5587/17 за позовом ОСОБА_6 .

Між тим, обґрунтоване побоювання стати жертвою є лише припущенням, яке має об`єктивні підстави, але перевірити його без ризику для життя чи особистої свободи людини майже неможливо, у зв`язку з чим судова колегія вважає, що без повного офіційного з`ясування всіх обставин не можливо зробити висновок щодо наявності підстав для визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на стадії попереднього розгляду заяв.

Той факт, що Фарраховим постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 07.12.2021 року у справі № 420/11544/20 відмовлено у задоволенні позовних вимог про скасування рішення ДМС України про відмову у визнанні біженцями, судова колегія вважає недостатньою підставою для відмови їм в оформленні документів при проходженні повторної процедури визнання біженцями.

Так, наявність численної судової практики, якою підтверджуються обґрунтовані побоювання іноземних громадян стати жертвами переслідування у разі їх повернення до країни походження через належність до політичної партії «Хізб ут-Тахрір», ставлять подружжя ОСОБА_6 у нерівне становище з іншими особами, які отримали позитивне судове рішення з аналогічних підстав. Тим більше, що позивачі у заявах про визнання біженцями зазначили про нові обставини, які підтверджують, що права людини, яка є членом партії «Хізб ут-Тахрір» в РФ, продовжують порушуватися.

Конституційний Суд України в рішенні від 30 січня 2003 року №3-рп/2003 зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац десятий пункту 9 Рішення).

Тому вірними є доводи суду першої інстанції, що висновки відповідача про відмову у оформленні документів не містить достатніх та переконливих підстав для відмови позивачам в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцями або особами, які потребують додаткового захисту з підстав того, що заяви є очевидно необґрунтованими.

Висновки відповідача про відсутність у позивачів обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань через тривалий проміжок часу між прибуттям в Україну та зверненням за міжнародним захистом, колегія суддів відхиляє, оскільки зазначена обставина сама по собі не може свідчити про відсутність у позивачів обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань в країні громадянської належності.

У даній справі висновки відповідача відносно позивачів не містять доказів очевидної необґрунтованості заяв позивачів, а їх доводи можуть бути перевірені лише під час здійснення перевірки їх заяв по суті вирішення питання, тобто на підставі повного, ретельного, об`єктивного дослідження всіх обставин, які стали підставою для звернення позивачів за міжнародним захистом, а не на стадії попереднього розгляду заяв.

До того ж у висновках ГУ ДМС України в Одеській області не зазначається про зловживання подружжями ОСОБА_6 процедурою отримання статусу біженців у разі повторного звернення.

Крім того, ОСОБА_1 15.12.2022 року вперше звернувся до відповідача з заявою про захист в Україні, при розгляді якої ГУ ДМС також зробило невірний висновок про відсутність умов, передбачених пунктами 1, 13 частини першої статті 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія погоджується із доводами суду першої інстанції, що рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту прийнято відповідачем в порушення статей 8-10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та встановленої процедури, так як відповідач фактично здійснив передчасний розгляд заяви по суті на стадії її попереднього розгляду та передчасно прийняв рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Стосовно позовних вимог щодо зобов`язання відповідача прийняти відносно позивачів рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребують додаткового захисту, необхідно зазначити наступне.

Під дискреційними повноваженнями розуміють такі повноваження, які надають певний ступінь свободи адміністративному органу при прийнятті рішення, тобто, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибрати один з кількох варіантів рішення.

Адміністративний суд, перевіряючи правомірність рішень, дій чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим статтею 2 КАС України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Одночасно, колегія суддів наголошує, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Відповідно до частини третьої статті 245 КАС України у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акту суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Отже, суд повинен відновлювати порушене право шляхом зобов`язання суб`єкта владних повноважень прийняти конкретне рішення, якщо відмова визнана неправомірною, а інших підстав для відмови не вбачається.

Враховуючи, що наведені відповідачем підстави для відмови позивачам в оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, були досліджені під час судового розгляду і визнані судом неправомірними, а інших підстав для такого рішення за матеріалами справи не вбачається і відповідач на їх наявність не вказує, тому колегія суддів вважає, що у відповідача є обов`язок з винесення стосовно позивачів рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Тому суд першої інстанції вірно задовольнив позовні вимоги в цій частині.

Відповідно до частин першої, другої статті 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями, та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Законом України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини врегульовані відносини, що виникають у зв`язку з обов`язком держави виконати рішення Європейського суду з прав людини у справах проти України. Так, статтею 17 зазначеного Закону передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини у справі Гурепка проти України (Gurepka v. Ukraine), заява №61406/00, пункт 59) зазначив, що для того, щоб бути ефективним, засіб захисту має бути незалежним від будь-якої вжитої на розсуд державних органів дії, бути безпосередньо доступним для тих, кого він стосується; спроможним запобігти виникненню або продовженню стверджуваному порушенню чи надати належне відшкодування за будь-яке порушення, яке вже мало місце.

Оцінюючи викладене в сукупності, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно та у достатньому обсязі встановив обставини справи, і ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до ст.316 КАС України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Підстав для скасування чи зміни постанови суду першої інстанції колегія суддів не вбачає, а доводи апеляційної скарги вважає такими, що висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст.308,310,315,316,321,322,325,328,329 КАС України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби - залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14 червня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення тексту судового рішення.

Повний текст постанови складений та підписаний колегією суддів 24 жовтня 2023 року.

Головуючий: Н.В.Вербицька

Суддя: О.В.Джабурія

Суддя: К.В.Кравченко