Справа № 300/5320/22
Суддя: Хобор Романа Богданівна
Дата ухвалення: 2023-10-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2023 рокуЛьвівСправа № 300/5320/22 пров. № А/857/14003/23
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючої судді Хобор Р.Б.,

суддів Бруновської Н.В., Матковської З.М.

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 28 липня 2023 року, ухвалене суддею Остап`юком С.В. у м. Івано-Франківську за правилами у справі № 300/5320/22 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до управління Держпраці в Івано-Франківській області, Державної служби України з питань праці про поновлення на роботі,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідачів, у якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ управління Держпраці в Івано-Франківській області від 07.12.2022 року № 260-к «Про звільнення ОСОБА_1 »;

- поновити на рівнозначній посаді в новоствореному органі Держпраці - Південно-Західному міжрегіональному управлінню Державної служби з питань праці з 07.12.2022 року;

- стягнути з Державної служби України з питань праці середній заробіток за час вимушеного прогулу з 08.12.2022 року по дату ухвалення рішення судом;

- стягнути з Державної служби України з питань праці моральну шкоду в сумі 25000 грн.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 28 липня 2023 року в задоволенні позову відмовлено.

Приймаючи це рішення, суд першої інстанції виходив з того, що, у зв`язку із ліквідацією управління Держпраці в Івано-Франківській області, відповідач правомірно скористався своїм правом на звільнення позивача за власною ініціативою, згідно із пунктом 1-1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу», без пропозиції вакантних посад у новоствореному органі Держпраці.

Не погодившись із цим рішенням суду, його оскаржив позивач, подавши апеляційну скаргу, у якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти постанову, якою позов задовольнити частково шляхом:

визнання протиправним та скасування наказу управління Держпраці в Івано-Франківській області від 07.12.2022 року № 260-к «Про звільнення ОСОБА_1 ».;

поновлення на посаді завідувача сектору розслідування, аналізу і обліку аварій та виробничого травматизму управління Держпраці в Івано-Франківській області з 08.12.2022 року;

стягнення з управління Держпраці в Івано-Франківській області середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 08.12.2022 року по дату ухвалення рішення судом про поновлення на роботі виходячи із середнього заробітку 568,06 грн. та моральної шкоди.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач зазначає те, що, фактично, відбулась реорганізація управління Держпраці в Івано-Франківській області, а не ліквідація, оскільки створено новий державний орган, який продовжуватиме виконувати функції управління. Зважаючи на ці обставини, роботодавець мав запропонувати позивачу вакантні посади у новоствореному органі, які б відповідали його кваліфікації. Цього відповідач не зробив, а, отже, на думку позивача, протиправно звільнив його із займаної посади.

Заслухавши суддю доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд при розгляді цієї справи виходить з наступних міркувань.

Суд першої інстанції встановив те, що з 16.10.2015 року позивач працював на посаді завідувача сектору розслідування, аналізу і обліку аварій та виробничого травматизму управління Держпраці в Івано-Франківській області.

Згідно із постановою Кабінету Міністрів України від 12.01.2022 року № 14 «Деякі питання територіальних органів Державної служби з питань праці», прийнято рішення про ліквідацію як юридичних осіб публічного права територіальні органи Державної служби з питань праці за переліком, згідно з додатком 1. В переліку територіальних органів Державної служби з питань праці, що ліквідуються, є і Управління Держпраці в Івано-Франківській області. Також, постановлено утворити як юридичні особи публічного права міжрегіональні територіальні органи Державної служби з питань праці за переліком, згідно з додатком 2.

Державною службою України з питань праці видано наказ № 22 від 17.01.2022 року «Про ліквідацію Управління Держпраці в Івано-Франківській області», згідно з яким наказано ліквідувати як юридичну особу публічного права Управління Держпраці в Івано-Франківській області.

25.01.2022 року завідувача сектору розслідування, аналізу і обліку аварій та виробничого травматизму управління Держпраці в Івано-Франківській області Кернякевича С.Л. попереджено про наступне звільнення, згідно з пунктом 1-1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу».

Наказом Державної служби України з питань праці від 23.09.2022 року № 166 «Про утворення Південно-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці» утворено, як юридичну особу публічного права, Південно-Західне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці до якого увійшли Управління Держпраці в Івано-Франківській області, Управління Держпраці у Тернопільській області та Управління Держпраці у Чернівецькій області.

Наказом Управлінням Держпраці в Івано-Франківській області № 260-к від 07.12.2022 року звільнено позивача із займаної ним посади з 07.12.2022 року у зв`язку з ліквідацією державного органу, відповідно до пункту 1-1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу».

Надаючи правову оцінку правильності вирішення судом першої інстанції даного публічно правового спору, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Відповідно до частини 1 та 5 статті 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не може розглядати позовні вимоги та підстави позову, що не були заявлені в суді першої інстанції.

Апеляційний суд встановив, що у апеляційній скарзі позивач змінив позовні вимоги, проте апеляційний суд, відповідно до наведеної вище норми, вправі розглядати лише позовні вимоги та підстави позову, що були заявлені в суді першої інстанції.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, визначено Законом України від 10 грудня 2015 року № 889-VIII «Про державну службу».

Відповідно до статті 5 Закону України «Про державну службу», відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.

Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Згідно з положеннями пункту 4 частини першої статті 83 Закону України «Про державну службу», державна служба припиняється, зокрема, за ініціативою суб`єкта призначення, відповідно до статті 87 цього Закону.

Згідно з частиною першою статті 87 Закону України «Про державну службу», підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є: 1) скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу; 1-1) ліквідація державного органу; 2) встановлення невідповідності державного службовця займаній посаді протягом строку випробування; 3) отримання державним службовцем негативної оцінки за результатами оцінювання службової діяльності; 4) вчинення державним службовцем дисциплінарного проступку, який передбачає звільнення.

Частиною четвертою статті 87 Закону України «Про державну службу» встановлено, що у разі звільнення з державної служби на підставі пункту 1 частини першої цієї статті державному службовцю виплачується вихідна допомога у розмірі середньої місячної заробітної плати.

Відповідно до частини п`ятої статті 87 Закону України «Про державну службу», наказ (розпорядження) про звільнення державного службовця у випадках, передбачених частиною першою цієї статті, може бути виданий суб`єктом призначення або керівником державної служби у період тимчасової непрацездатності державного службовця або його відпустки із зазначенням дати звільнення, яка є першим робочим днем, наступним за днем закінчення тимчасової непрацездатності, зазначеним у документі про тимчасову непрацездатність, або першим робочим днем після закінчення відпустки.

Предметом спору у справі є звільнення державного службовця з посади завідувача сектору розслідування, аналізу і обліку аварій та виробничого травматизму управління Держпраці в Івано-Франківській області.

Підстава звільнення пункт 1-1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу», у зв`язку з ліквідацією Управління Держпраці в Івано-Франківській області.

Підставою для прийняття Управлінням Держпраці в Івано-Франківській області рішення про звільнення позивача, слугувала постанова Кабінету Міністрів України від 12.01.2022 року № 14 «Деякі питання територіальних органів Державної служби з питань праці», якою постановлено ліквідувати, зокрема Управління Держпраці в Івано-Франківській області.

Відповідачі стверджують, що, оскільки, відбулася ліквідація державного органу Управління Держпраці в Івано-Франківській області, то позивача правомірно звільнено з займаної посади за ініціативою роботодавця без пропонування інших вакантних посад. З цим погодився суд першої інстанції.

Надаючи оцінку наведеним твердженням апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Ліквідація юридичної особи публічного права, на відміну від ліквідації юридичних осіб приватного права, має певні особливості, що обумовлені відмінностями в їхньому правовому статусі.

Правонаступництво у сфері управлінської діяльності органів державної влади (публічне правонаступництво) передбачає повне або часткове передання (набуття) адміністративної компетенції одного суб`єкта владних повноважень (суб`єкта публічної адміністрації) до іншого або внаслідок припинення первісного суб`єкта, або внаслідок повного чи часткового припинення його адміністративної компетенції (постанова Верховного Суду у від 12 червня 2018 року у справі № 2а-23895/09/1270).

Верховний Суд, у подібних за змістом правовідносинах, вже вирішував питання публічного правонаступництва для цілей визначення обставин припинення юридичної особи: ліквідація чи реорганізація (приміром, у постановах від 22 квітня 2021 року у справі № 440/395/20, від 17 червня 2021 року у справі № 240/455/20).

Відповідаючи на це питання, Верховний Суд виходив з того, що особливістю ліквідації державного органу як юридичної особи публічного права є те, що одночасно з його ліквідацією припиняється й реалізація державою функцій, покладених на цей орган.

Ліквідація юридичної особи публічного права здійснюється розпорядчим актом органу державної влади, органу місцевого самоврядування або уповноваженою на це особою.

У цьому акті має бути наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої особи або їхньої передачі іншим органам виконавчої влади.

Якщо таке обґрунтування наведене, то у такому випадку має місце ліквідація юридичної особи публічного права, а якщо ні, то саме посилання на те, що особа ліквідується, є недостатнім.

На підставі викладеного, Верховний Суд у наведених справах дійшов висновку, що для вирішення питання про те, що саме мало місце - ліквідація юридичної особи публічного права чи її реорганізація, необхідно надати оцінку правовому акту, який став підставою ліквідації, зокрема на предмет того, чи припинено виконання функцій ліквідованого органу, чи покладено виконання цих функцій на інший державний орган виконавчої влади.

Підґрунтям такого підходу є правова позиція Верховного Суду України, сформована у постановах від 17 жовтня 2011 року у справі № 21-237а11, від 04 березня 2014 року у справі № 21-8а14, від 27 травня 2014 року у справі № 21-108а14, від 28 жовтня 2014 року у справа №21-484а14, від 19 січня 2016 року у справі №810/1783/13-а, згідно з якою ліквідація юридичної особи публічного права має місце у випадку, якщо в розпорядчому акті органу державної влади або органу місцевого самоврядування наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої особи. У разі ж покладення виконання завдань і функцій ліквідованого органу на інший орган мова йде фактично про його реорганізацію. Таким чином, встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) установи, що ліквідується, не виключає, а передбачає зобов`язання роботодавця (держави) із працевлаштування працівників ліквідованої установи.

Ця позиція підтримана Верховним Судом, зокрема, у постановах від 10 жовтня 2018 року у справі № 816/979/17, від 12 грудня 2018 року у справі № 826/25887/15, від 17 липня 2019 року у справі № 820/2932/16, від 26 травня 2021 року у справі № 140/90/20.

Відповідно до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 12.01.2022 року № 14 «Деякі питання територіальних органів Державної служби з питань праці» (далі - Постанова № 14), вирішено ліквідувати як юридичні особи публічного права територіальні органи Державної служби з питань праці за переліком згідно з додатком 1.

Згідно з пунктом 2 Постанови № 14, вирішено утворити як юридичні особи публічного права міжрегіональні територіальні органи Державної служби з питань праці за переліком згідно з додатком 2.

Відповідно до пункту 3 постанови № 14, територіальні органи Державної служби з питань праці, які ліквідуються згідно з пунктом 1 цієї постанови, продовжують здійснювати повноваження та функції, покладені на зазначені органи, до завершення здійснення заходів, пов`язаних з утворенням міжрегіональних територіальних органів Державної служби з питань праці і прийняттям рішення про можливість забезпечення здійснення такими органами повноважень та функцій територіальних органів, що ліквідуються; здійснення заходів, пов`язаних з ліквідацією територіальних органів Державної служби з питань праці згідно з пунктом 1 цієї постанови та утворенням міжрегіональних територіальних органів Державної служби з питань праці згідно з пунктом 2 цієї постанови, покладається на Державну службу з питань праці; міжрегіональні територіальні органи Державної служби з питань праці, що утворюються згідно з пунктом 2 цієї постанови, виконують завдання і функції територіальних органів Державної служби з питань праці, які ліквідуються згідно з пунктом 1, зокрема: Південно-Західне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці - завдання і функції Управління Держпраці в Івано-Франківській області, Управління Держпраці у Тернопільській області, Управління Держпраці у Чернівецькій області.

Отже, Південно-Західне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці продовжило виконання завдань і функцій Управління Держпраці в Івано-Франківській області та є його правонаступником, не зважаючи на те, що компетенція новоствореного органу розповсюджується на територію кількох областей, на відміну від Управління Держпраці в Івано-Франківській області.

На підставі наведеного, апеляційний суд констатує, що внаслідок реалізації приписів постанови № 14 мала місце реорганізація Управління Держпраці в Івано-Франківській області як юридичної особи публічного права із передачею її функцій новоствореному органу - Південно-Західному міжрегіональному управлінню Державної служби з питань праці.

Зважаючи на встановлені вище обставини реорганізації Управління Держпраці в Івано-Франківській області, апеляційний суд уважає за доцільне надати оцінку доводам відповідачів в частині поширення законодавства про працю на спірні правовідносини.

На переконання відповідачів, частина п`ята статті 40 Кодексу законів про працю України виключає державних службовців з під дії трудового законодавства, а тому правові підстави припинення державної служби регулюються, виключно, Законом України «Про державну службу», яким урегульовано статус державних службовців. Однак, таке твердження відповідачів є безпідставним, з огляду на наступне.

Так, 25 вересня 2019 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади» від 19 вересня 2019 року №117-IX, який мав на меті спрощення порядку прийняття на державну службу та розширення підстав її припинення з метою швидкого та ефективного перезавантаження державної влади в Україні.

Внаслідок цих законодавчих змін частиною першою статті 87 Закону України «Про державну службу» (у редакції підпункту 53 пункту 6 розділу I Закону № 117-ІХ) виокремлені дві підстави припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення:

- скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу (пункт 1 частини першої);

- ліквідація державного органу (пункт 1-1 частини першої).

Законом України «Про державну службу» були також виключені положення абзаців першого і другого частини третьої статті 87 Закону України «Про державну службу», які стосувалися застосування до державних службовців законодавства про працю та допускали звільнення з підстав реорганізації або ліквідації державного органу лише в разі неможливості переведення державного службовця на іншу посаду чи його відмови від такого переведення.

У свою чергу ретроспективний аналіз положень Закону України «Про державну службу» дає підстави для висновку, що стаття 87 цього Закону до набрання чинності Законом № 117-IX (до 25 вересня 2019 року) визначала як підставу для звільнення державного службовця (скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу), так і особливості її застосування (у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі) поряд із прямою вказівкою на застосування загальної процедури вивільнення працівників, установленої законодавством про працю.

Одночасно із набранням чинності Законом № 117-IX набрав чинності Закон № 113-IX, яким статтю 40 Кодексу законів про працю України доповнено частиною п`ятою такого змісту: «Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус».

З аналізу вищевказаних законодавчих змін видно, що зміст статті 87 Закону України «Про державну службу» (у редакції Закону № 117-IX) дає підстави для висновку про те, що відповідні питання стосовно особливостей вивільнення працівників у разі реорганізації, ліквідації державного органу нормами спеціального закону не врегульовано, що свідчить про необхідність застосування положень законодавства про працю.

Окрім того, виключення зі статті 87 Закону України «Про державну службу» бланкетної (відсилочної) норми щодо застосування законодавства про працю при визначенні процедури вивільнення державних службовців на підставі пунктів 1 і 1-1 частини першої цієї статті не вказує на заборону щодо його застосування, враховуючи приписи частини третьої статті 5 цього Закону та неврегульованість цим Законом відповідних правовідносин.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 26 травня 2021 року у справі №140/90/20.

Приписи частини четвертої статті 40 Кодексу законів про працю України вказують лише на можливість врегулювання спеціальним законом особливостей застосування порядку звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом першим частини першої цієї статті.

Аргументованість застосування законодавства про працю до спірних правовідносин, підтверджують наступні зміни до цієї статті, внесені згідно із Законами України від 14 січня 2020 року № 440-ІХ та від 23 лютого 2021 року № 1285-ІХ, якими законодавець визначав особливості процедури звільнення державних службовців на підставі пунктів 1 і 1-1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу», зокрема, в частині строку попередження про наступне звільнення, пропозиції посад державної служби та визначення випадків застосування законодавства про працю.

У цій справі апеляційний суд також уважає за необхідне підкреслити, що відносини публічної служби в основі своєї правової природи є наслідком реалізації не тільки права на участь в управлінні державними справами через забезпечення доступу до державної служби, визначеного статтею 38 Конституції України, але і права на працю, оскільки перебування особи на державній службі є однією із форм реалізації права на працю, закріпленого у статті 43 Конституції України, а тому за правовою позицією Верховного Суду України, сформованою у постанові від 06 листопада 2013 року у справі № 21-389а13, до відносин публічної служби застосовуються норми трудового законодавства в частині, неврегульованій спеціальним законодавством.

Усталеною є також судова практика субсидіарного застосування приписів Кодексу законів про працю України у разі неврегульованості нормами спеціального законодавства правовідносин, з приводу яких виник спір, у значенні різновиду аналогії закону як засобу подолання прогалин спеціального законодавства.

Суд зазначає, що підстави припинення державної служби у зв`язку з ліквідацією чи реорганізацією державного органу за своєю правовою природою відповідають ознакам вивільнення працівників, що ґрунтується на загальних підставах звільнення за пунктом 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України трудовий договір, укладений на невизначений термін, а також терміновий трудовий договір до закінчення терміну його дії можуть бути розірвані власником або уповноваженим їм органом у разі змін в організації виробництва і праці, у тому числі ліквідації, реорганізації, скорочення чисельності або штату працівників.

Процедура вивільнення працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України (у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників) регламентована положеннями частини другої статті 40, статей 42, 49-2 цього Кодексу, що містять юридичні гарантії забезпечення прав працівників від незаконного звільнення та сприяння у збереженні роботи, до яких можна віднести обов`язок роботодавця попередити працівника про наступне вивільнення не пізніше ніж за два місяці та вчинити дії щодо працевлаштування працівника, в тому числі з урахуванням переважного права на залишення на роботі, а також заборону на звільнення працівника в період його тимчасової непрацездатності або відпустки, крім випадку повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Верховний Суд у постанові від 21 вересня 2021 року (справа № 340/221/20) наголосив, що можливість реорганізації державної установи (організації) не виключає, а включає зобов`язання роботодавця (держави) щодо працевлаштування працівників, які попереджаються про наступне звільнення, а саме з моменту виникнення обставин, які зумовлюють можливе вивільнення працівників.

Тобто роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, які відповідають зазначеним вимогам, що існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Відповідна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 11 червня 2020 року у справі № 826/19187/16, від 31 березня 2020 року у справі № 826/6148/16, від 09 жовтня 2019 року у справі № 821/595/16, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі № 800/538/17 (П/9901/310/18).

При цьому, апеляційний суд звертає увагу, що такий обов`язок із працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору та охоплює вакантні посади, які з`явилися в установі протягом всього цього періоду і які існували на день звільнення.

Вказана правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду від 25 липня 2019 року у справі № 807/3588/14, від 27 травня 2020 року у справі № 813/1715/16.

Тож при проведенні заходів з припинення одних та одночасного утворення інших територіальних органів Держпраці України, відповідний територіальний орган Держпраці України як юридична особа публічного права, з якою позивач перебував у трудових відносинах, мав додержуватися установленого Кодексу законів про працю України порядку вивільнення працівників, в основу якого покладено вимогу щодо сприяння збереження роботи працівників ліквідованої (реорганізованої) установи.

Аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 26 травня 2021 року у справі № 140/90/20, від 17 червня 2021 року у справі № 240/455/20, від 06 липня 2021 року у справах № 640/3456/20 та № 640/1627/20, від 16 вересня 2021 року у справі №440/413/20, у яких правовідносини є подібними.

Натомість, як встановив апеляційний суд, управління Держпраці в Івано-Франківській області не запропонувало позивачу жодної вакансії.

З наведеного слідує висновок, що управління Держпраці в Івано-Франківській області порушило встановлений законом порядок звільнення позивача у контексті виконання вимог статті 49-2 Кодексу законів про працю України.

Отже, наказ управління Держпраці в Івано-Франківській області від 07.12.2022 року № 260-к «Про звільнення ОСОБА_1 » є протиправним і його необхідно скасувати, тому відповідну позовну вимогу необхідно задовольнити.

Що стосується позовної вимоги про поновлення позивача на рівнозначній посаді в новоствореному органі Держпраці - Південно-Західному міжрегіональному управлінню Державної служби з питань праці з 07.12.2022 року, то апеляційний суд зазначає наступне.

Порушення відповідачем встановленого законом порядку звільнення позивача свідчить про незаконність такого звільнення, що в силу частин першої і другої статті 235 Кодексу законів про працю України є підставою для поновлення його на попередній роботі з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

В силу вимог частини першої статті 235 Кодексу законів про працю України скасування наказу про звільнення працівника із займаної посади є підставою для його поновлення на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При цьому, колегія суддів звертає увагу, що Закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту прав, ніж зазначений в частині першій статті 235 Кодексу законів про працю України, а отже, установивши, що звільнення відбулося із порушенням установленого законом порядку, суд зобов`язаний поновити працівника на попередній роботі.

Поновлення на роботі полягає в тому, що працівнику надається та ж робота, яку він виконував до звільнення його з роботи. Незаконно звільнений працівник не поновлюється на попередній роботі лише тоді, коли повністю ліквідоване підприємство, установа, організація, що допустили таке незаконне звільнення.

Апеляційний суд встановив те, що до моменту звільнення позивач працював на посаді завідувача сектору розслідування, аналізу і обліку аварій та виробничого травматизму необхідно в управлінні Держпраці в Івано-Франківській області.

Згідно із даними державного реєстру, управління Держпраці в Івано-Франківській області, станом на час прийняття цього рішення, перебуває у стані припинення.

Отже, на переконання апеляційного суду, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що відбулась ліквідація управління Держпраці в Івано-Франківській області і позивача неможливо поновити на попередній посаді, оскільки, як встановив апеляційний суд, держава не відмовилася від функцій управління Держпраці в Івано-Франківській області і утворила новий орган, який їх виконує, фактично провівши реорганізацію.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу на те, що установа, в якій працював позивач на час звільнення, на момент вирішення питання про поновлення позивача, не ліквідована.

Тому поновити позивача необхідно на посаді завідувача сектору розслідування, аналізу і обліку аварій та виробничого травматизму необхідно в управлінні Держпраці в Івано-Франківській області.

Отже, позовну вимогу про поновлення позивача в управлінні Держпраці в Івано-Франківській області на посаді завідувача сектору розслідування, аналізу і обліку аварій та виробничого травматизму необхідно задовольнити.

При цьому поновити позивача на попередній посаді необхідно з 08.12.2022 року, оскільки у день прийняття наказу про звільнення позивач вважається таким, що ще працював.

Що стосується стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, то апеляційний суд зазначає наступне.

Згідно зі статтею 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

При задоволенні вимог про стягнення середнього заробітку, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян (податків з доходів фізичних осіб) є обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок).

Відповідно до абзацу 3 пункту 2 Порядку середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.

Пунктом 8 Порядку передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів, а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Відповідно до довідки № 67 від 23.01.2022 року середньоденний заробіток позивача становить 630,15 грн.

Час вимушеного прогулу за період з 08.12.2022 року по 24.10.2023 року складає 235 робочих днів.

Отже, середній заробіток позивача за час вимушеного прогулу становить 148085,25 грн.

Зважаючи на наведене, позовну вимогу про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 08.12.2022 року по день ухвалення судом рішення необхідно задовольнити та стягнути на користь позивача 148085,25 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Що стосується стягнення з відповідача моральної шкоди, то апеляційний суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 1 статті 23 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності, обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні.

Позивач не надав доказів про те, що через рішення відповідача про звільнення з роботи він зазнав моральних страждань, внаслідок чого йому заподіяно моральну шкоду.

Суд зазначає, що сам по собі факт протиправної поведінки відповідача не свідчить про завдання позивачу моральної шкоди.

Тому, апеляційний суд вважає, що у задоволенні позовної вимог про стягнення з відповідача моральної шкоди необхідно відмовити.

Суд першої інстанції у цій справі, відмовляючи у задоволенні позову, зробив висновок, що, оскільки у спірних правовідносинах застосовано процедуру ліквідації управління Держпраці в Івано-Франківській області, то позивач підлягав звільненню із займаної посади з підстав ліквідації юридичної особи, на підставі пункту 1-1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу».

Однак, такі висновки суду є помилковими, оскільки, як встановив апеляційний суд, у спірних правовідносинах відбулась реорганізація, а не ліквідації управління Держпраці в Івано-Франківській області, а тому управління не мало фактичних підстав для звільнення позивача на підставі пункту 1-1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу».

Таким чином, апеляційний суд прийшов до висновку про те, що адміністративний позов необхідно задовольнити частково, шляхом визнання протиправним та скасування наказу управління Держпраці в Івано-Франківській області від 07.12.2022 року № 260-к про звільнення позивача з роботи; поновлення позивача з 08 грудня 2022 року на посаді завідувача сектору розслідування, аналізу і обліку аварій та виробничого травматизму управління Держпраці в Івано-Франківській області; стягнення з управління Держпраці в Івано-Франківській області на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 148085,25 грн.

Відповідно до частини 1 статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З огляду на викладене, апеляційний суд приходить до переконання в тому, що суд першої інстанції неправильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з порушенням норм матеріального права.

Таким чином, апеляційний суд вважає доводи апеляційної скарги такими, що частково спростовують висновки суду першої інстанції, а тому апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти постанову про часткове задоволення позову.

Що стосується розподілу судовий витрат, то апеляційний суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 1 та 3 статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Як передбачено частиною 1 статті 134 КАС України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Згідно з частиною 3 та 4 статті 134 КАС України, для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та, з метою розподілу судових витрат, учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Разом з тим, апеляційний суд зазначає, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

Апеляційний суд встановив те, що вартість правничих послуг, які надав адвокат у суді першої інстанції складає 5000 грн.

Згідно із актом наданих послуг (виконаних робіт) від 20.12.2022 року, адвокат надав позивачу у суді першої інстанції такі послуги:

- консультацію 1000 грн (1 год);

- підготовка позовної заяви - 4000 грн. (3 год).

Позивач оплатив надані послуги в сумі 5000 грн.

Проаналізувавши суть спору та суму понесених судових витрат на правову допомогу у суді першої інстанції, апеляційний суд зазначає, що вона є співмірною із складністю справи та часом витраченим адвокатом на надання послуг.

Тому апеляційний суд вважає, що з відповідача на користь позивача необхідно стягнути 2500 грн. витрат, які поніс позивач на правову допомогу у суді першої інстанції, оскільки позов задоволено частково.

Крім того, позивач сплатив за подання позову судовий збір в сумі 992,40 грн. який необхідно стягнути на користь позивача.

Отже, на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача необхідно стягнути витрати на правову допомогу в сумі 2500 грн. та судовий збір в сумі 992,40 грн.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 317, 321, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 28 липня 2023 року в справі № 300/5320/22 скасувати та прийняти постанову, якою позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ управління Держпраці в Івано-Франківській області від 07.12.2022 року № 260-к «Про звільнення ОСОБА_1 ».

Поновити ОСОБА_1 з 08 грудня 2022 року на посаді завідувача сектору розслідування, аналізу і обліку аварій та виробничого травматизму управління Держпраці в Івано-Франківській області.

Стягнути з управління Держпраці в Івано-Франківській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 148085,25 грн. (сто сорок п`ять тисяч шістдесят чотири гривні 65 копійок).

Рішення в частині поновлення ОСОБА_1 з 08 грудня 2022 року на посаді завідувача сектору розслідування, аналізу і обліку аварій та виробничого травматизму управління Держпраці в Івано-Франківській області та стягнення з управління Держпраці в Івано-Франківській області на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць 13548,23 грн. допустити до негайного виконання.

У задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань управління Держпраці в Івано-Франківській області витрати на правову допомогу в сумі 2500,00 грн. (дві тисячі п`ятсот гривень 00 копійок) та судовий збір в сумі 992,40 грн. (дев`ятсот дев`яносто дві гривні 40 копійок).

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків передбачених ст.328 КАС України, за наявності яких, постанова може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуюча суддя Р. Б. Хобор
судді Н. В. Бруновська
З. М. Матковська
Постанова складена 24.10.2023 року