Справа № 420/5416/19
Суддя: Свида Л.І.
Дата ухвалення: 2023-10-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/5416/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2023 року м. Одеса

У залі судових засідань №18

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Свиди Л.І.

при секретарі судового засідання - Товтин В.Р.

за участю сторін:

представника позивача - Губської Х.Ю.

представника відповідача - Павлюк В.С.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Держпродспоживслужби в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу в частині, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення заробітної плати за період відпустки, грошової допомоги за період відпустки, компенсації втрати частити доходу та моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

До суду звернувся ОСОБА_1 з позовною заявою до Головного управління Держпродспоживслужби в Одеській області про визнання протиправним та скасування абзацу другого частини першої наказу Головного управління Держпродспоживслужби в Одеській області від 24.09.2019 року №768-В, зобов`язання Головного управління Держпродспоживслужби в Одеській області нарахувати ОСОБА_1 заробітну плату за час відпустки тривалістю 33 календарних днів за період роботи з 01.04.2007 року по 31.01.2008 року, стягнення з Головного управління Держпродспоживслужби в Одеській області на користь ОСОБА_1 заробітної плати за період відпустки з 01.02.2008 року по 30.07.2018 року в сумі 147297,57 грн., стягнення з Головного управління Держпродспоживслужби в Одеській області на користь ОСОБА_1 грошової допомоги за період відпустки з 01.02.2008 року по 30.07.2018 року в сумі 98874,25 грн., стягнення з Головного управління Держпродспоживслужби в Одеській області на користь ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходу в зв`язку з несвоєчасною заробітною платою за період відпустки з 01.02.2008 року по 30.07.2018 року в сумі 156239,05 грн., стягнення з Головного управління Держпродспоживслужби в Одеській області на користь ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходу у зв`язку з несвоєчасно виплаченою грошовою допомогою за період відпустки з 01.02.2008 року по 30.07.2018 року в сумі 107446,59 грн., стягнення з Головного управління Держпродспоживслужби в Одеській області на користь ОСОБА_1 моральної шкоди в сумі 5000,00 грн.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 06.10.2020 року у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Головного управління Держпродспоживслужби в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу в частині, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення заробітної плати за період відпустки, грошової допомоги за період відпустки, компенсації втрати частити доходу та моральної шкоди - відмовлено.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 02.11.2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задоволено частково, рішення Одеського окружного адміністративного суду від 06.10.2020 року у справі №420/5416/19 в оскаржуваній частині скасовано, прийнято у вказаній частині нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 - задоволено частково, стягнуто з Головного управління Держпродспоживслужби в Одеській області на користь ОСОБА_1 заробітну плату за період відпустки з 01.02.2009 року по 30.07.2018 року в сумі 116988,25 грн., стягнуто з Головного управління Держпродспоживслужби в Одеській області на користь ОСОБА_1 грошову допомогу за період відпустки з 01.02.2009 року по 30.07.2018 року в сумі 48801,52 грн., стягнуто з Головного управління Держпродспоживслужби в Одеській області на користь ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходу в зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати за період відпустки з 01.02.2009 року по 30.07.2018 року в сумі 9888,43 грн., стягнуто з Головного управління Держпродспоживслужби в Одеській області на користь ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходу в зв`язку з несвоєчасно виплаченою грошовою допомогою за період відпустки з 01.02.2009 року по 30.07.2018 року в сумі 4720,65 грн., стягнуто з Головного управління Держпродспоживслужби в Одеській області на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в сумі 3000 грн., у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 05.04.2023 року касаційну скаргу Головного управління Держпродспоживслужби в Одеській області задоволено частково, постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 02.11.2022 року та рішення Одеського окружного адміністративного суду від 06.10.2020 року в цій справі скасовано, а справу №420/5416/19 направлено на новий розгляд до Одеського окружного адміністративного суду.

Ухвалою від 01.05.2023 року судом цю справу прийнято до провадження, визначено її розглядати за правилами загального позовного провадження та надано відповідачу строк для подання до суду відзиву на цю заяву, позивачу - відповіді на відзив.

Представник позивача до судового засідання з`явився. Позов, письмові пояснення обґрунтовані позивачем тим, що його за рішенням суду поновлено на роботі з 01 лютого 2008 року на посаді головного спеціаліста відділу організації протиепізоотичної роботи Головного управління Держпродспоживслужби в Одеській області та 31 травня 2018 року він звернувся із заявою до начальника Головного управління Держпродспоживслужби в Одеській області про надання відпустки за весь час вимушеного прогулу з наступним звільненням після закінчення відпустки. Наказом від 31 травня 2018 року позивачу надана відпустка тривалістю 59 календарних днів з 01 червня 2018 року по 30 липня 2018 року та наказом від 02.07.2018 року позивач звільнений з посади 30 липня 2018 року з виплатою компенсації за 397 календарних днів невикористаної відпустки. Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду наказ від 02.07.2018 року скасовано та поновлено позивача на посаді з виплатою середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу та наказом начальника Головного управління Держпродспоживслужби в Одеській області від 18 липня 2019 року позивач поновлений на посаді з виплатою середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу з 30 липня 2018 року по день поновлення на роботі. 19.07.2019 року позивач звернувся із заявою до начальника Головного управління Держпродспоживслужби в Одеській області про надання відпустки за період вимушеного прогулу та наказом начальника Головного управління Держпродспоживслужби в Одеській області від 23.07.2019 року позивачу надана відпустка на 397 календарних днів з 29 липня 2019 року по 09 вересня 2020 року та на 57 календарних днів за період вимушеного прогулу з 30 липня 2018 року по 29 липня 2019 року з 10 вересня 2020 року по 06 листопада 2020 року. Позивач зазначає, що відповідач припустився порушень вимог законодавства, оскільки виплатив компенсацію за не використані дні відпустки при звільненні, однак не виплатив позивачу заробітну плату за надану відпустку з 01.02.2009 року по 30.07.2018 року. Він вважає, що відповідач повинен був виплатити заробітну плату за час відпустки, а компенсація за невикористану відпустку надану після поновлення при незаконному звільненні не є оплатою відпускних. Позивач зазначає, що Закон України «Про відпустки» виключає можливість замінити заробітну плату за час відпустки будь-якою іншою виплатою, в тому числі і грошовою компенсацією за невикористану щорічну основну та додаткові відпустки. На думку позивача, оскільки компенсація за невикористану відпустку є єдино разовою виплатою, то й нарахування ЄСВ здійснюється одразу на всю суму компенсації у місяці, в якому здійснюється її виплата та не розбивається по місяцях, на відміну від заробітної плати, ЄСВ на яку нараховується щомісяця. Вважаючи, що відповідач порушивши норми законодавчих актів та здійснив втручання у законні очікування, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Представник відповідача в судове засідання з`явився. Відзив обґрунтований відповідачем тим, що відповідно до відомостей особової справи державного службовця ОСОБА_1 при звільненні у 2008 році з ним проведений остаточний розрахунок, включаючи оплату невикористаних днів відпустки (за період роботи з 01.04.2007 року по 31.01.2008 року загальною кількістю 33 дні). Відповідач не здійснював повернення виплачених раніше коштів в якості компенсації під час звільнення за 33 календарних дні невикористаної відпустки за період роботи з 01.04.2007 року по 31.01.2008 року, не відраховував такі кошти із заробітної плати позивача після поновлення, в зв`язку з чим вважає, що позивач не може претендувати на те, щоб використати «компенсовані» дні щорічної відпустки й тим паче вимагати оплачувати їх заробітком, а також грошовою допомогою. Відповідач вказує, що за період роботи з 01.02.2008 року по 31.01.2009 року позивач перебував у відпустці відповідно до наказу від 31.05.2018 року №259-В, використавши за вказаний період 39 календарних днів відпустки, також у цей проміжок часу (з 01.06.2018 року по 30.07.2018 року) він отримав частину відпустки за період роботи з 01.02.2009 по 31.01.2010 року, використавши за вказаний період 20 календарних днів відпустки, а за період роботи з 01.02.2009 року по 30.07.2018 року ОСОБА_1 отримав грошову компенсацію за 397 календарних днів відпустки (щорічної основної та додаткової), а законодавством про працю не передбачено повторної оплати раніше оплачених днів відпустки. Головне управління Держпродспоживслужби в Одеській області вважає, що позовні вимоги про стягнення грошової допомоги не можуть бути задоволені судом, адже така допомога виплачена ОСОБА_1 . Відповідач зазначає, що виплата відпускних за період відпустки з 01.02.2008 року по 30.07.2018 року проведена при звільненні ОСОБА_1 у 2018 році без порушення місячного терміну прострочення, тому відсутні підстави для компенсації втрати частини доходу в зв`язку з несвоєчасно виплаченою грошовою допомогою. На думку відповідача, одноразова грошова допомога при наданні щорічної відпустки не відноситься до доходів, визначених ст. 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», не є складовою заробітної плати (грошового забезпечення), а є іншою соціальною гарантією, передбаченою законодавством, не носить постійний характер, а тому не передбачено виплату компенсації втрати частини доходів на несвоєчасну виплату такої допомоги. На переконання відповідача, позивачем не надано доказів на підтвердження наявності моральних страждань, компенсувати які призваний інститут моральної шкоди.

Заслухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, а також обставини, якими обґрунтовуються вимоги позивача та заперечення відповідача, докази, якими вони підтверджуються, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

ОСОБА_1 проходив службу в Управлінні ветеринарної медицини в Одеській області на посаді головного спеціаліста відділу організації протиепізоотичної роботи управління ветеринарної медицини в Одеській області.

На підставі наказу Управління ветеринарної медицини в Одеській області «Про звільнення з посади ОСОБА_1 » від 29.01.2008 року №05-к ОСОБА_1 звільнений з посади головного спеціаліста відділу організації протиепізоотичної роботи Управління ветеринарної медицини в Одеській області - державного інспектора ветеринарної медицини з 31.01.2008 року відповідно до пункту 2 статті 40 Кодексу законів про працю України як такого, що не відповідає займаній посаді із-за недостатньої кваліфікації (пункт 1).

Цим наказом передбачено виплату ОСОБА_1 компенсації за невикористану відпустку тривалістю 25 календарних днів за період роботи з 01.04.2007 року по 31.01.2008 року та 8 календарних днів за стаж державної служби, всього 33 календарних дні.

Не погоджуючись з цим наказом ОСОБА_1 звернувся до суду.

Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 20.02.2018 року по справі №2а-4555/08/1570 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, постанову Одеського окружного адміністративного суду від 26.06.2017 року скасовано, прийнято нову постанову про часткове задоволення позову ОСОБА_1 до Головного управління ветеринарної медицини в Одеській області, за участю третіх осіб: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та компенсацію втрати частини заробітної плати, відшкодування моральної шкоди.

Цим судовим рішенням визнано протиправним та скасовано наказ Управління ветеринарної медицини в Одеській області №05-к від 29.01.2008 року в частині звільнення ОСОБА_1 , поновлено ОСОБА_1 на роботі на посаді головного спеціаліста відділу організації протиепізоотичної роботи - державного інспектора ветеринарної медицини Головного управління ветеринарної медицини в Одеській області з 01.02.2008 року, присуджено до стягнення з Головного управління ветеринарної медицини в Одеській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01.02.2008 року по день поновлення на роботі, у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

На виконання постанови Одеського апеляційного адміністративного суду від 20.02.2018 року у справі №2а-4555/08/1570 Головне управління Держпродспоживслужби в Одеській області наказом від 30.05.2018 року №222-к «Про поновлення на посаді ОСОБА_1 » поновило позивача на посаді головного спеціаліста відділу організації протиепізоотичної роботи - державного інспектора ветеринарної медицини Головного управління ветеринарної медицини в Одеській області з 01.02.2008 року та передбачило здійснення нарахування позивачу середньомісячної заробітної плати за час вимушеного прогулу з 01.02.2008 року по 30.05.2018 року.

Додатковою постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 12.06.2018 року у справі №2а-4555/08/1570 стягнуто з Головного управління Держпродспоживслужби в Одеської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01.02.2008 року по день поновлення на роботі в розмірі 159824,86 грн.

На виконання додаткової постанови Одеського апеляційного адміністративного суду від 12.06.2018 року у справі №2а-4555/08/1570 Головне управління Держпродспоживслужби в Одеській області 20.06.2018 року виплатило ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01.02.2008 року по 30.05.2018 року у розмірі 159824,86 грн. з відрахуванням податків: податку на доходи фізичних осіб в сумі 28768,47 грн. та військового збору в сумі 2397,37 грн.

31.05.2018 року ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Держпродспоживслужби в Одеській області із заявою про надання відпустки з 31 травня 2018 року за весь час вимушеного прогулу з наступним звільненням після закінчення відпустки, в якій просив також виплатити матеріальну допомогу на оздоровлення за весь час відпустки.

Наказом Головного управління Держпродспоживслужби в Одеській області від 31.05.2018 року №259-В позивачу надана відпустка тривалістю 59 календарних днів з 01.06.2018 року по 30.07.2018 року з урахуванням одного святкового дня, з яких: 30 календарних днів щорічної основної оплачуваної відпустки за період з 01.02.2008 року по 31.01.2009 року; 9 календарних днів щорічної додаткової оплачуваної відпустки за стаж державної служби за період роботи з 01.02.2008 року по 31.01.2009 року; 20 календарних днів щорічної основної оплачуваної відпустки за період з 01.02.2009 року по 31.01.2010 року. Також, цим наказом передбачено виплату грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати.

Наказом Головного управління Держпродспоживслужби в Одеській області «Про звільнення ОСОБА_1 » від 02.07.2018 року №255-к позивач звільнений з посади головного спеціаліста відділу організації протиепізоотичної роботи Управління безпечності харчових продуктів та ветеринарної медицини Головного управління Держпродспоживслужби в Одеській області за угодою сторін з 30.07.2018 року відповідно до частини 2 статті 86 Закону України «Про державну службу» та пункту 1 частини 1 статті 36 Кодексу законів про працю України.

У цьому наказі також зазначено про необхідність проведення остаточного розрахунку та виплату компенсації за 397 календарних днів невикористаної основної щорічної та додаткової оплачуваної відпустки за період з 01.02.2009 року по 30.07.2018 року, а саме:

- за період роботи з 01 лютого 2009 року по 31 січня 2010 року 10 календарних днів невикористаної основної щорічної відпустки та 11 календарних днів невикористаної додаткової оплачуваної відпустки за стаж державної служби;

- за період роботи з 01 лютого 2010 року по 31 січня 2011 року 30 календарних днів невикористаної основної щорічної відпустки та 13 календарних днів невикористаної додаткової оплачуваної відпустки за стаж державної служби;

- за період роботи з 01 лютого 2011 року по 31 січня 2012 року 30 календарних днів невикористаної основної щорічної відпустки та 15 календарних днів невикористаної додаткової оплачуваної відпустки за стаж державної служби;

- за період роботи з 01 лютого 2012 року по 31 січня 2013 року 30 календарних днів невикористаної основної щорічної відпустки та 15 календарних днів невикористаної додаткової оплачуваної відпустки за стаж державної служби;

- за період роботи з 01 лютого 2013 року по 31 січня 2014 року 30 календарних днів невикористаної основної щорічної відпустки та 15 календарних днів невикористаної додаткової оплачуваної відпустки за стаж державної служби;

- за період роботи з 01 лютого 2014 року по 31 січня 2015 року 30 календарних днів невикористаної основної щорічної відпустки та 15 календарних днів невикористаної додаткової оплачуваної відпустки за стаж державної служби;

- за період роботи з 01 лютого 2015 року по 31 січня 2016 року 30 календарних днів невикористаної основної щорічної відпустки та 15 календарних днів невикористаної додаткової оплачуваної відпустки за стаж державної служби;

- за період роботи з 01 лютого 2016 року по 31 січня 2017 року 30 календарних днів невикористаної основної щорічної відпустки та 15 календарних днів невикористаної додаткової оплачуваної відпустки за стаж державної служби;

- за період роботи з 01 лютого 2017 року по 31 січня 2018 року 30 календарних днів невикористаної основної щорічної відпустки та 15 календарних днів невикористаної додаткової оплачуваної відпустки за стаж державної служби;

- за період роботи з 01 лютого 2018 року по 30 липня 2018 року 12 календарних днів невикористаної основної щорічної відпустки та 06 календарних днів невикористаної додаткової оплачуваної відпустки за стаж державної служби.

Не погоджуючись з цим наказом ОСОБА_1 звернувся до суду.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 16.07.2019 року у справі №1540/4122/18 апеляційну скаргу ОСОБА_1 та Головного управління Держпродспоживслужби в Одеській області задоволено частково, рішення Одеського окружного адміністративного суду від 12.02.2019 року скасовано, прийнято по справі нову постанову про часткове задоволення позову ОСОБА_1 до Головного управління Держпродспоживслужби в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та зобов`язання вчинити певні дії.

Цим судовим рішенням визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Держпродспоживслужби в Одеській області №255-к від 02.07.2018 року «Про звільнення ОСОБА_1 », поновлено ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста відділу організації протиепізоотичної роботи Головного управління Держпродспоживслужби в Одеської області з 30.07.2018 року, зобов`язано Головне управління Держпродспоживслужби в Одеської області нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 30.07.2018 року по день поновлення на роботі, стягнуто на користь ОСОБА_1 з Головного управління Держпродспоживслужби в Одеської області моральну шкоду в розмірі 5000 гривень, в іншій частині позовних вимог відмовлено.

На виконання постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 16.07.2019 року у справі №1540/4122/18 Головне управління Держпродспоживслужби в Одеській області наказом від 18.07.2019 року №299-к «Про поновлення на посаді ОСОБА_1 » поновило позивача на посаді головного спеціаліста відділу організації протиепізоотичної роботи Управління безпечності харчових продуктів та ветеринарної медицини Головного управління Держпродспоживслужби в Одеській області з 30.07.2018 року та передбачило здійснити нарахування та виплату середньомісячної заробітної плати за час вимушеного прогулу з 30.07.2008 року по 18.07.2019 року.

19.07.2019 року ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Держпродспоживслужби в Одеській області із заявою про надання відпустки за період вимушеного прогулу за період з 01.02.2008 року по 18.07.2019 року, в якій також зазначив про те, що при незаконному звільнені з роботи не можна позбавити поновленого на роботі працівника гарантованого права на відпочинок, якщо він виявив бажання скористатися цим правом, а також, що грошова компенсація за невикористану основну та додаткову відпустки, отримана внаслідок незаконного звільнення з роботи, не повертається.

За наслідками розгляду цієї заяви наказом Головного управління Держпродспоживслужби в Одеській області від 23.07.2019 року №514-В «Про надання відпустки ОСОБА_1 » вирішено:

1) надати ОСОБА_1, головному спеціалісту відділу організації протиепізоотичної роботи Управління безпечності харчових продуктів та ветеринарної медицини Головного управління Держпродспоживслужби в Одеській області:

1.1) відпустку на 397 календарних днів, з 29 липня 2019 року по 09 вересня 2020 року, з урахуванням 12 святкових днів, шляхом надання фактичних днів відпочинку:

- за період роботи з 01 лютого 2009 року по 31 січня 2010 року 10 календарних днів невикористаної основної щорічної відпустки та 11 календарних днів додаткової відпустки за стаж державної служби;

- за період роботи з 01 лютого 2010 року по 31 січня 2011 року 30 календарних днів основної щорічної відпустки та 13 календарних днів додаткової відпустки за стаж державної служби;

- за період роботи з 01 лютого 2011 року по 31 січня 2012 року 30 календарних днів основної щорічної відпустки та 15 календарних днів додаткової відпустки за стаж державної служби;

- за період роботи з 01 лютого 2012 року по 31 січня 2013 року 30 календарних днів основної щорічної відпустки та 15 календарних днів додаткової відпустки за стаж державної служби;

- за період роботи з 01 лютого 2013 року по 31 січня 2014 року 30 календарних днів основної щорічної відпустки та 15 календарних днів додаткової відпустки за стаж державної служби;

- за період роботи з 01 лютого 2014 року по 31 січня 2015 року 30 календарних днів основної щорічної відпустки та 15 календарних днів додаткової відпустки за стаж державної служби;

- за період роботи з 01 лютого 2015 року по 31 січня 2016 року 30 календарних днів основної щорічної відпустки та 15 календарних днів додаткової відпустки за стаж державної служби;

- за період роботи з 01 лютого 2016 року по 31 січня 2017 року 30 календарних днів основної щорічної відпустки та 15 календарних днів додаткової відпустки за стаж державної служби;

- за період роботи з 01 лютого 2017 року по 31 січня 2018 року 30 календарних днів основної щорічної відпустки та 15 календарних днів додаткової відпустки за стаж державної служби;

- за період роботи з 01 лютого 2018 року по 31 січня 2019 року 12 календарних днів основної щорічної відпустки та 6 календарних днів додаткової відпустки за стаж державної служби.

Прийняти до уваги, що оплату 397 календарних днів відпустки за час вимушеного прогулу, розрахованої пунктом 1.1 цього наказу, здійснено Головним управлінням Держпродспоживслужби в Одеській області платіжним дорученням від 27.07.2018 року №593.

1.2) оплачувану відпустку тривалістю 57 календарних днів, з 10 вересня 2020 року по 06 листопада 2020 року з урахуванням одного святкового дня:

- за період роботи з 01 лютого 2018 року по 31 січня 2019 року 18 календарних днів невикористаної основної щорічної відпустки та 9 календарних днів невикористаної додаткової відпустки за стаж державної служби;

- за період роботи з 01 лютого 2019 року по 29 липня 2019 року 15 календарних днів основної щорічної відпустки та 15 календарних днів додаткової відпустки за стаж державної служби.

Виплатити ОСОБА_1 грошову допомогу у розмірі середньомісячної заробітної плати.

06.09.2019 року ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Держпродспоживслужби в Одеській області із заявою про надання відпустки за період до незаконного звільнення з роботи тривалістю 33 календарні дні за період з 01 квітня 2007 року по 31 січня 2008 року.

За наслідками розгляду цієї заяви наказом Головного управління Держпродспоживслужби в Одеській області від 24.09.2019 року №768-В «Про надання відпустки ОСОБА_1 » вирішено надати ОСОБА_1 відпустку тривалістю 33 календарні дні з 07 листопада 2020 року по 09 грудня 2020 року за період роботи з 01 квітня 2007 року по 31 січня 2008 року: 25 календарних днів невикористаної основної щорічної відпустки та 8 календарних днів додаткової відпустки за стаж державної служби.

В абз. 2 ч. 1 наказу Головного управління Держпродспоживслужби в Одеській області №768-В від 24.09.2019 року зазначено, що оплата 33 календарних днів відпустки здійснена Управлінням ветеринарної медицини в Одеській області на виконання наказу від 29.01.2008 року №05-к.

Вважаючи своє право на оплату праці порушеним, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції Україні органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 2, ч. 1, 10 ст. 6 Закону України «Про відпустки» право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи.

Право на відпустки забезпечується: гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади), заробітної плати (допомоги) у випадках, передбачених цим Законом; забороною заміни відпустки грошовою компенсацією, крім випадків, передбачених статтею 24 цього Закону.

Щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору.

Положення цієї статті щодо тривалості щорічної основної відпустки не поширюються на працівників, тривалість відпустки яким установлюється іншими актами законодавства, проте тривалість їх відпустки не може бути меншою за передбачену частинами першою, сьомою і восьмою цієї статті.

Згідно положень ст. 57, ч. 1, 2 ст. 58, ст. 59 Закону України «Про державну службу» державним службовцям надається щорічна основна оплачувана відпустка тривалістю 30 календарних днів, якщо законом не передбачено більш тривалої відпустки, з виплатою грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати.

За кожний рік державної служби після досягнення п`ятирічного стажу державної служби державному службовцю надається один календарний день щорічної додаткової оплачуваної відпустки, але не більш як 15 календарних днів.

Порядок надання державним службовцям додаткових оплачуваних відпусток визначається Кабінетом Міністрів України.

Щорічні відпустки надаються державним службовцям у порядку та на умовах, визначених законодавством про працю.

Відповідно до п. 1, 2 ч. 1 ст. 9, ч. 1, 2 ст. 21, ч. 1 ст. 24 Закону України «Про відпустки» до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку (стаття 6 цього Закону), зараховуються: 1) час фактичної роботи (в тому числі на умовах неповного робочого часу) протягом робочого року, за який надається відпустка; 2) час, коли працівник фактично не працював, але за ним згідно з законодавством зберігалися місце роботи (посада) та заробітна плата повністю або частково (в тому числі час оплаченого вимушеного прогулу, спричиненого незаконним звільненням або переведенням на іншу роботу).

Заробітна плата працівникам за час відпустки виплачується не пізніше ніж за три дні до її початку.

Порядок обчислення заробітної плати працівникам за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, відпустки у зв`язку з усиновленням дитини, відпустки для підготовки та участі в змаганнях, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи та компенсації за невикористані відпустки, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

У разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Аналогічні положення містяться у ч. 1 ст. 83 Кодексу законів про працю України.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 235 Кодексу законів про працю України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

З урахуванням зазначеного, слід прийти до висновку, що поновлення на посаді працівника, звільнення якого відбулося без законної підстави, означає, що період вимушеного прогулу, спричинений цим незаконним/неправомірним звільненням, зараховується до його стажу, який дає право на щорічну основну відпустку.

Однак, часові рамки періоду вимушеного прогулу (внаслідок незаконного/неправомірного звільнення) визначають дата звільнення працівника і дата видання розпорядчого акта (наказу) про його поновлення.

Тобто, визначений таким чином період вимушеного прогулу не може охоплювати періоду роботи до звільнення (незаконного/неправомірного).

Таким чином, якщо у зв`язку зі звільненням, яке в майбутньому визнане незаконним/неправомірним, працівникові виплатили грошову компенсацію за невикористані дні відпустки, які він мав право використати на день звільнення, то після поновлення його на роботі/посаді цей працівник, якщо він отримав грошову компенсацію, має право використати щорічну відпустку тільки за період вимушеного прогулу, але не за період роботи до звільнення, за який йому виплатили грошову компенсацію.

З матеріалів справи вбачається, що під час звільнення ОСОБА_1 31.01.2008 року на підставі наказу від 29.01.2008 року №05-к Управління ветеринарної медицини в Одеській області виплатило йому грошову компенсацію за невикористану відпустку тривалістю 25 календарних днів за період роботи з 01.04.2007 року по 31.01.2008 року та 8 календарних днів за стаж державної служби, всього за 33 календарних дні у розмірі 1139,82 грн., що підтверджується видатковим касовим ордером від 29.01.2008 року, розрахунково-платіжною відомістю №35 за січень 2008 року.

При цьому, суд враховує, що постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 20.02.2018 року по справі №2а-4555/08/1570 визнано протиправним та скасовано наказ Управління ветеринарної медицини в Одеській області №05-к від 29.01.2008 року в частині звільнення ОСОБА_1 , тобто п. 1 цього наказу №05-к від 29.01.2008 року, а п. 2 наказу №05-к від 29.01.2008 року, який передбачав виплату позивачу компенсації за невикористану відпустку тривалістю 25 календарних днів за період роботи з 01.04.2007 року по 31.01.2008 року та 8 календарних днів за стаж державної служби (всього 33 календарних дні), не був скасований та залишився діючим.

Суд погоджується з позивачем, що грошова компенсація за невикористані дні щорічних відпусток, яку виплатили працівникові при звільненні, не підлягає поверненню після поновлення цього працівника на роботі.

Однак, в даному випадку поновлення на роботі позивача не нівелює цієї виплаченої грошової компенсації й не відновлює його права на використання щорічної відпустки, за яку він отримав грошову компенсацію при звільненні, оскільки ця виплата ніяким чином не стосується періоду вимушеного прогулу, щорічну відпустку за який у разі визнання звільнення незаконним він має право використати.

Таким чином, оскільки позивач отримав грошову компенсацію за невикористані 33 календарних дні відпустки за період роботи з 01.04.2007 року по 31.01.2008 року при звільненні 31.01.2008 року, тому використати ці раніше компенсовані дні відпустки він уже не може, зокрема й після поновлення на роботі/посаді.

З урахуванням зазначеного, Головне управління Держпродспоживслужби в Одеській області безпідставно видало наказ від 24.09.2019 року №768-В про надання відпустки ОСОБА_1 тривалістю 33 календарні дні з 07 листопада 2020 року по 09 грудня 2020 року за період роботи з 01 квітня 2007 року по 31 січня 2008 року, оскільки за цей період ним ще у 2008 році отримано грошову компенсацію, тому використовувати ці дні відпустки він вже не міг.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Отже, суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог ОСОБА_1 щодо вимоги про визнання протиправним та скасування абз. 2 ч. 1 наказу Головного управління Держпродспоживслужби в Одеській області від 24.09.2019 року №768-В, шляхом визнання протиправним та скасування повністю наказу Головного управління Держпродспоживслужби в Одеській області від 24.09.2019 року №768-В «Про надання відпустки ОСОБА_1 ».

Також, оскільки позивачем вже була отримана грошова компенсація за ці дні невикористаної відпустки за період роботи з 01.04.2007 року по 31.01.2008 року, тому у суду відсутні підстави для зобов`язання Головного управління Держпродспоживслужби в Одеській області нараховувати ОСОБА_1 заробітну плату за час відпустки тривалістю 33 календарних днів за період роботи з 01.04.2007 року по 31.01.2008 року, оскільки це призведе до повторної сплати за раніше компенсовані невикористані дні відпустки, що є неприпустимим, тому ця позовна вимога не підлягає задоволенню.

Згідно з пп. «а» п. 1 «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), передбачено, що його положення застосовується, зокрема, у випадках надання працівникам щорічної відпустки.

Розділом ІІ «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100, визначено періоди, за якими обчислюється середня заробітна плата.

Відповідно до п. 2 «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку.

У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

Розділом ІІІ «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100, передбачено виплати, що включаються у розрахунок середньої заробітної плати.

Згідно з п. 3, 7 «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100, при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками-почасовиками; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо. Премії включаються в заробіток того місяця, на який вони припадають згідно з розрахунковою відомістю на заробітну плату. Премії, які виплачуються за квартал і більш тривалий проміжок часу, при обчисленні середньої заробітної плати за останні два календарні місяці, включаються в заробіток в частині, що відповідає кількості місяців у розрахунковому періоді. У разі коли число робочих днів у розрахунковому періоді відпрацьовано не повністю, премії, винагороди та інші заохочувальні виплати під час обчислення середньої заробітної плати за останні два календарні місяці враховуються пропорційно часу, відпрацьованому в розрахунковому періоді.

Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

При обчисленні середньої заробітної плати для оплати за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або компенсації за невикористані відпустки, крім зазначених вище виплат, до фактичного заробітку включаються виплати за час, протягом якого працівнику зберігається середній заробіток (за час попередньої щорічної відпустки, виконання державних і громадських обов`язків, службового відрядження тощо), та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю.

Святкові та неробочі дні (стаття 73 Кодексу законів про працю України), які припадають на період відпустки, у розрахунок тривалості відпустки не включаються і не оплачуються.

З урахуванням зазначеного, суд не приймає до уваги надані позивачем власні розрахунки заробітної плати за період відпустки з 01.02.2008 року по 30.07.2018 року в сумі 147297,57 грн., грошової допомоги за період відпустки з 01.02.2008 року по 30.07.2018 року в сумі 98874,25 грн., компенсації втрати частини доходу в зв`язку з несвоєчасною заробітною платою за період відпустки з 01.02.2008 року по 30.07.2018 року в сумі 156239,05 грн., компенсації втрати частини доходу у зв`язку з несвоєчасно виплаченою грошовою допомогою за період відпустки з 01.02.2008 року по 30.07.2018 року в сумі 107446,59 грн., оскільки вони є необґрунтованими та здійснені без належного врахування вимог «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100.

Вказані обставини також підтверджуються висновком експерта за результатами проведення судово-економічної експертизи по справі №420/5416/19 Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз від 19.09.2022 року №627-Е.

Судом встановлено, що період вимушеного прогулу позивача внаслідок неправомірного звільнення відповідно до наказу від 29.01.2008 року №05-к починається з 01 лютого 2008 року (перший день після звільнення) по 30 травня 2018 року (день поновлення відповідно до наказу від 30 травня 2018 року №222к, виданого на виконання постанови Одеського апеляційного адміністративного суду від 20.02.2018 року по справі №2а-4555/08/1570).

З урахуванням наведених законодавчих норм, період вимушеного прогулу позивача з 01.02.2008 року до 30.05.2018 року, спричинений незаконним/неправомірним звільненням, зараховується до його стажу, який дає право на щорічну основну відпустку.

З матеріалів справи вбачається, що на підставі заяви ОСОБА_1 від 31.05.2018 року Головним управлінням Держпродспоживслужби в Одеській області наказом від 31.05.2018 року №259-В надано відпустку з виплатою грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати тривалістю 59 календарних днів з 01.06.2018 року по 30.07.2018 року з урахуванням одного святкового дня, з яких: 30 календарних днів щорічної основної оплачуваної відпустки за період з 01.02.2008 року по 31.01.2009 року, 9 календарних днів щорічної додаткової оплачуваної відпустки за стаж державної служби за період роботи з 01.02.2008 року по 31.01.2009 року, 20 календарних днів щорічної основної оплачуваної відпустки за період з 01.02.2009 року по 31.01.2010 року.

02.07.2018 року відбулася оплата днів відпустки ОСОБА_1 відповідно до наказу від 31.05.2018 року №259-В у сумі 16674,79 грн. (з відрахуванням податків та інших обов`язкових платежів - 13423,21 грн.), яка включала заробітну плату та грошову допомогу за період відпустки з 01.02.2008 року по 31.01.2009 року, що підтверджується розрахунково-платіжною відомістю за липень 2018 року та платіжним дорученням від 02.07.2018 року №497.

Отже, суд прийшов до висновку, що позивачу своєчасно надавалася та оплачувалася належна йому щорічна основна оплачувана відпустка терміном 30 календарних днів за період з 01.02.2008 року по 31.01.2009 року та щорічна додаткова оплачувана відпустка терміном 9 календарних днів за період роботи з 01.02.2008 року по 31.01.2009 року, а також своєчасно оплачувалася грошова допомога за цей період відпустки.

З урахуванням зазначеного, позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача заробітної плати за період відпустки з 01.02.2008 року по 31.01.2009 року, грошової допомоги за період відпустки з 01.02.2008 року по 31.01.2009 року, компенсації втрати частини доходу в зв`язку з несвоєчасною заробітною платою за період відпустки з 01.02.2008 року по 31.01.2009 року, компенсації втрати частини доходу у зв`язку з несвоєчасно виплаченою грошовою допомогою за період відпустки з 01.02.2008 року по 31.01.2009 року є необґрунтованими та безпідставними, в зв`язку з чим не підлягають задоволенню.

Судом встановлено, що до стажу роботи позивача з 01.02.2009 року по 30.07.2018 року, який дає право на компенсацію щорічної основної відпустки, зараховуються наступні періоди:

- з 01 лютого 2009 року по 31 січня 2010 року 10 календарних днів основної щорічної відпустки та 11 календарних днів додаткової відпустки за стаж державної служби;

- з 01 лютого 2010 року по 31 січня 2011 року 30 календарних днів основної щорічної відпустки та 13 календарних днів додаткової відпустки за стаж державної служби;

- з 01 лютого 2011 року по 31 січня 2012 року 30 календарних днів основної щорічної відпустки та 15 календарних днів додаткової відпустки за стаж державної служби;

- з 01 лютого 2012 року по 31 січня 2013 року 30 календарних днів основної щорічної відпустки та 15 календарних днів додаткової відпустки за стаж державної служби;

- з 01 лютого 2013 року по 31 січня 2014 року 30 календарних днів основної щорічної відпустки та 15 календарних днів додаткової відпустки за стаж державної служби;

- з 01 лютого 2014 року по 31 січня 2015 року 30 календарних днів основної щорічної відпустки та 15 календарних днів додаткової відпустки за стаж державної служби;

- з 01 лютого 2015 року по 31 січня 2016 року 30 календарних днів основної щорічної відпустки та 15 календарних днів додаткової відпустки за стаж державної служби;

- з 01 лютого 2016 року по 31 січня 2017 року 30 календарних днів основної щорічної відпустки та 15 календарних днів додаткової відпустки за стаж державної служби;

- з 01 лютого 2017 року по 31 січня 2018 року 30 календарних днів основної щорічної відпустки та 15 календарних днів додаткової відпустки за стаж державної служби;

- з 01 лютого 2018 року по 30 липня 2018 року 12 календарних днів основної щорічної відпустки та 6 календарних днів додаткової відпустки за стаж державної служби.

Вказані обставини сторонами не заперечувалися під час розгляду справи.

Як вже зазначено, наказом відповідача від 02.07.2018 року №255-к позивача звільнено з 30.07.2018 року та передбачено виплатити компенсацію за 397 календарних днів невикористаної основної щорічної та додаткової оплачуваної відпустки за період з 01.02.2009 року по 30.07.2018 року, які він мав право використати на день звільнення.

З матеріалів справи вбачається, що під час звільнення ОСОБА_1 30.07.2018 року на підставі наказу від 02.07.2018 року №255-к Головне управління Держпродспоживслужби в Одеській області виплатило 27.07.2018 року йому грошову компенсацію за 397 календарних днів невикористаної основної щорічної та додаткової оплачуваної відпустки за період з 01.02.2009 року по 30.07.2018 року у розмірі 64596,62 грн. (з відрахуванням податків та інших обов`язкових платежів - 52000,28 грн.), що підтверджується розрахунково-платіжною відомістю за липень 2018 року та платіжним дорученням від 27.07.2018 року №593.

Суд зазначає, що згідно з довідкою Головного управління Держпродспоживслужби в Одеській області від 01.06.2018 року №4396/13/23 середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 за період з грудня 2007 року по січень 2008 року складає 61,78 грн.

З урахуванням п. 8 «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100, середня заробітна плата за період з 01.02.2009 року по 30.07.2018 року становить 146912,84 грн. (61,78 грн. * 2378 робочих днів у періоді з 01.02.2009 року по 30.07.2018 року).

Відповідно до штатного розпису Головного управління Держпродспоживслужби в Одеській області на 2018 рік та розрахунково-платіжної відомості №35 за січень 2008 року до видаткового касового ордеру від 29.01.2008 року після підвищення оклад головного спеціаліста відділу організації протиепізоотичної роботи склав 4800 грн., а до підвищення становив 709,00 грн. Тобто, коефіцієнт коригування складає 6,77 (4800 грн. / 709 грн.).

Отже, розмір середньої заробітної плати за період з 01.02.2009 року по 30.07.2018 року з урахуванням коефіцієнта коригування складає 994599,93 грн. (146912,84 грн. * 6,77), а середньомісячна заробітна плата за спірний період становить 8724,56 грн. (994599,93 грн. / 114 місяці у період з 01.02.2009 року по 30.07.2018 року).

З урахуванням зазначеного, заробітну плату за період відпустки з 01.02.2009 року по 30.07.2018 року слід розраховувати наступним чином:

- 8724,56 грн. * 12 місяців = 104694,72 грн. (сумарний заробіток за останні перед наданням відпустки 12 місяців) / 356 календарних днів без урахування святкових та не робочих * 21 календарний день відпустки = 6175,89 грн.;

- 8724,56 грн. * 12 місяців = 104694,72 грн. (сумарний заробіток за останні перед наданням відпустки 12 місяців) / 355 календарних днів без урахування святкових та не робочих * 43 календарних дня відпустки = 12681,13 грн.;

- 8724,56 грн. * 12 місяців = 104694,72 грн. (сумарний заробіток за останні перед наданням відпустки 12 місяців) / 355 календарних днів без урахування святкових та не робочих * 45 календарних днів відпустки = 13270,95 грн.;

- 8724,56 грн. * 12 місяців = 104694,72 грн. (сумарний заробіток за останні перед наданням відпустки 12 місяців) / 355 календарних днів без урахування святкових та не робочих * 45 календарних днів відпустки = 13270,95 грн.;

- 8724,56 грн. * 12 місяців = 104694,72 грн. (сумарний заробіток за останні перед наданням відпустки 12 місяців) / 356 календарних днів без урахування святкових та не робочих * 45 календарних днів відпустки = 13234,05 грн.;

- 8724,56 грн. * 12 місяців = 104694,72 грн. (сумарний заробіток за останні перед наданням відпустки 12 місяців) / 355 календарних днів без урахування святкових та не робочих * 45 календарних днів відпустки = 13270,95 грн.;

- 8724,56 грн. * 12 місяців = 104694,72 грн. (сумарний заробіток за останні перед наданням відпустки 12 місяців) / 355 календарних днів без урахування святкових та не робочих * 45 календарних днів відпустки = 13270,95 грн.;

- 8724,56 грн. * 12 місяців = 104694,72 грн. (сумарний заробіток за останні перед наданням відпустки 12 місяців) / 355 календарних днів без урахування святкових та не робочих * 45 календарних днів відпустки = 13270,95 грн.;

- 8724,56 грн. * 12 місяців = 104694,72 грн. (сумарний заробіток за останні перед наданням відпустки 12 місяців) / 356 календарних днів без урахування святкових та не робочих * 45 календарних днів відпустки = 13234,05 грн.;

- 8724,56 грн. * 12 місяців = 104694,72 грн. (сумарний заробіток за останні перед наданням відпустки 12 місяців) / 355 календарних днів, без урахування святкових та не робочих * 18 календарних днів відпустки = 5308,38 грн.

Таким чином, суд прийшов до висновку, що загальна сума заробітної плати за період відпустки з 01.02.2009 року по 30.07.2018 року становить 116988,25 грн., а не як фактично розраховано відповідачем 64596,62 грн.

Суд зазначає, що виплачена позивачу на виконання додаткової постанови Одеського апеляційного адміністративного суду від 12.06.2018 року у справі №2а-4555/08/1570 сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 01.02.2008 року по день поновлення на роботі у розмірі 159824,86 грн. не впливає на розрахунок заробітної плати за період відпустки з 01.02.2009 року по 30.07.2018 року.

Також, постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 16.07.2019 року у справі №1540/4122/18 визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Держпродспоживслужби в Одеській області №255-к від 02.07.2018 року, в тому числі й щодо положень про виплату компенсації за 397 календарних днів невикористаної відпустки.

Тобто, після поновлення на посаді на підставі наказу від 18.07.2019 року №299-к, який виданий на виконання постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 16.07.2019 року у справі №1540/4122/18, ОСОБА_1 набув право на зарахування періоду вимушеного прогулу з 30.07.2018 року по 18.07.2019 року, спричиненого цим незаконним звільненням, до його стажу, який дає право на щорічну основну відпустку, а також фактично на використання 397 календарних днів невикористаної до неправомірного звільнення відпустки, оскільки цим судовим рішенням скасовано в тому числі положення наказу №255-к від 02.07.2018 року щодо проведення з позивачем остаточного розрахунку та компенсації за такі дні невикористаної відпустки.

Як вже було зазначено, за наслідками розгляду заяви від 19.07.2019 року наказом від 23.07.2019 року №514-В позивачу було надано відпустку з 29.07.2019 року на 397 календарних днів за період роботи з 01.02.2009 року по 30.07.2018 року.

Згідно з ч. 4 ст. 115 Кодексу законів про працю України (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) заробітна плата працівникам за весь час щорічної відпустки виплачується не пізніше ніж за три дні до початку відпустки.

Отже, відповідач повинен був виплатити позивачу заробітну плату за період відпустки з 01.02.2009 року по 30.07.2018 року не пізніше 25.07.2019 року, що не було здійснено.

Таким чином, оскільки відповідач не сплатив позивачу заробітну плату за період відпустки з 01.02.2009 року по 30.07.2018 року у сумі 116988,25 грн., а лише сплатив 64596,62 грн. компенсації, яка фактично була визнана незаконною, тому у суду є всі підстави для стягнення з Головного управління Держпродспоживслужби в Одеській області на користь ОСОБА_1 заробітної плати за період відпустки з 01.02.2009 року по 30.07.2018 року в сумі 52391,63 грн. (116988,25 грн. - 64596,62 грн.), оскільки сума сплаченої компенсації у розмірі 64596,62 грн. повинна бути врахована в якості часткової сплати заробітної плати за період відпустки з 01.02.2009 року по 30.07.2018 року.

Судом встановлено, що у період з 01.02.2009 року до 01.05.2016 року діяв Закон України «Про державну службу» від 16.12.1993 року №3723-XII, статтею 35 якого було гарантовано надання державним службовцям щорічної відпустки тривалістю 30 календарних днів, якщо законодавством не передбачено більш тривалої відпустки, з виплатою допомоги для оздоровлення у розмірі посадового окладу.

01.05.2016 року набув чинності Закон України «Про державну службу» від 10.12.2015 року №889-VIII, статтею 57 якого передбачено, що державним службовцям надається щорічна основна оплачувана відпустка тривалістю 30 календарних днів, якщо законом не передбачено більш тривалої відпустки, з виплатою грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати.

Отже, у період з 01.02.2009 року до 01.05.2016 року розрахунковою величиною грошової допомоги під час отримання щорічної відпустки був посадовий оклад, а з 01.05.2016 року до 30.07.2018 року середньомісячна заробітна плата.

Наказом Головного управління Держпродспоживслужби в Одеській області від 30.05.2018 року №222-к позивача поновлено на посаді головного спеціаліста відділу організації протиепізоотичної роботи Управління безпечності харчових продуктів та ветеринарної медицини Головного управління Держпродспоживслужби в Одеській області з 01.02.2008 року.

Відповідно до штатного розпису Головного управління Держпродспоживслужби в Одеській області посадовий оклад головного спеціалісті відділу організації протиепізоотичної роботи Управління безпечності харчових продуктів та ветеринарної медицини становить 4800 грн.

Тобто, грошова допомога за період відпустки з 01.02.2009 року до 01.05.2016 року становить 38400,00 грн. (8 років * 4800 грн. посадового окладу), а з 01.05.2016 року до 30.07.2018 року становить 17449,12 грн. (2 роки * 8724,56 грн. середньомісячної заробітної плати).

З матеріалів справи вбачається, що як вказує позивач, він у липні 2019 року отримав грошову допомогу в розмірі 7047,60 грн., тому загальна сума грошової допомоги за період відпустки з 01.02.2009 року по 30.07.2018 року складає 48801,52 грн. (38400,00 грн. + 17449,12 грн. - 7047,60 грн.).

Таким чином, оскільки відповідач не сплатив позивачу грошову допомогу за період відпустки з 01.02.2009 року по 30.07.2018 року в сумі 48801,52 грн., тому у суду є всі підстави для її стягнення з Головного управління Держпродспоживслужби в Одеській області на користь ОСОБА_1 .

Правове регулювання порядку нарахування та виплати громадянам компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати врегульовано Законом України від 19.10.2000 року №2050-ІІІ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» (далі - Закон №2050-ІІІ).

Стаття 1 Закону №2050-ІІІ передбачає, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

За приписами статті 2 Закону №2050-ІІІ компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії або щомісячне довічне грошове утримання (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством); соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення); сума індексації грошових доходів громадян; суми відшкодування шкоди, заподіяної фізичній особі каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; суми, що виплачуються особам, які мають право на відшкодування шкоди у разі втрати годувальника.

Відповідно до статті 3 Закону №2050-ІІІ сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Зі змісту вказаних норм слідує, що їх дія поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених строків виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), та стосується усіх доходів, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру (пенсії, соціальні виплати, стипендія, заробітна плата, індексація).

Виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць (ст. 4 Закону №2050-ІІІ).

З метою реалізації Закону №2050-ІІІ постановою Кабінету Міністрів України 21.02.2001 року №159 затверджено «Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати» (далі Порядок №159).

Пункти 1, 2 Порядку №159 відтворюють положення Закону №2050-ІІІ та конкретизують підстави та механізм виплати компенсацій.

Згідно з абз. 1 п. 4 Порядку №159 сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.

З системного аналізу наведених правових норм вбачається, що підставою для здійснення компенсації громадянам втрати частини доходів є дотримання таких основних умов: нарахування належних доходів (заробітної плати, пенсії, соціальних виплат, стипендії, індексації); порушення встановлених строків їх виплати (як з вини так і без вини підприємств всіх форм власності і господарювання); затримка виплати доходів на один і більше календарних місяців; зростання цін на споживчі товари і тарифи на послуги; доходи не повинні носити разового характеру (пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата, індексація).

При цьому, в даному випадку компенсація за порушення строків виплати такого доходу не відповідає ознакам платежу, що має разовий характер, оскільки зумовлена порушенням строків сплати відповідачем заробітної плати, що носило триваючий характер. У зв`язку з цим, виплата компенсації проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією добровільно чи на виконання судового рішення.

Наведене нормативне регулювання не встановлює першочерговості нарахування і виплати доходу, який своєчасно не був виплачений, та не ставить у залежність компенсацію втрати частини грошових доходів від попереднього, окремого нарахування доходів. За цим регулюванням правове значення має те, чи з порушенням строків був виплачений нарахований дохід, чи виплачений і коли цей платіж, чи не нараховувався і не виплачувався грошовий дохід, право на який визнано судовим рішенням. Саме ці події є тими юридичними фактами, з якими пов`язується виплата компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати.

Кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, мають компенсаторний характер. Вони спрямовані на забезпечення достатнього життєвого рівня та купівельної спроможності особи у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.

Використане у статті 3 Закону №2050 та п. 4 Порядку №159 формулювання, що компенсація обчислюється як добуток «нарахованого, але не виплаченого грошового доходу» за відповідний місяць, означає, що має існувати обов`язкова складова обчислення компенсації невиплачений грошовий дохід, який може бути або нарахований, або який можна нарахувати, зокрема, і на підставі судового рішення.

Отже, основною умовою для виплати громадянину передбаченої ст. 46 Закону №1058-ІV, ст. 2 Закону №2050-ІІІ та Порядком №159 компенсації є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів. Водночас компенсація за порушення строків виплати такого доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією добровільно чи на виконання судового рішення.

Тотожна правова позиція викладена Верховним Судом, зокрема у постанові від 14.04.2021 року у справі №465/322/17.

При цьому, зміст і правова природа спірних правовідносин у розумінні положень ст. 1-3 Закону №2050-ІІІ та окремих положень Порядку №159 дають підстави вважати, що право на компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати особа набуває незалежно від того, чи були такі суми їй попередньо нараховані, але невиплачені.

Подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 13.11.2018 року у справі №814/1527/17, від 18.12.2018 року у справі №816/301/16, від 04.01.2019 року у справі №159/1615/17, від 30.09.2020 року у справі №2-а-1/11, від 15.10.2020 року у справі №240/11439/19, від 31.08.2021 року у справі №264/6796/16-а.

Крім того, у постанові від 05.03.2020 року у справі №140/1547/19 Верховний Суд зазначив: «Згідно з положеннями статті 4 Закону №2050-III виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць. Відповідно до статті 6 Закону №2050-III компенсацію виплачують за рахунок коштів Пенсійного фонду України, а також коштів, що спрямовуються на їх виплату з бюджету. З системного аналізу правових норм вбачається, що основними умовами для виплати суми компенсації є: 1) порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (у тому числі пенсії) та 2) виплата нарахованих доходів. При цьому виплата компенсації втрати частини доходів здійснюється в день виплати основної суми доходу.».

Суд зазначає, що підприємство, установа, організація, з вини якого не було вчасно нараховано та виплачено дохід, повинен здійснити виплату такого доходу з одночасною виплатою суми компенсації. Невиплата особі суми компенсації у тому ж місяці, у якому здійснена виплата заборгованості, є порушенням її прав на отримання такої компенсації.

З урахуванням зазначеного, надані позивачем розрахунки компенсації втрати частини доходу в зв`язку з несвоєчасною заробітною платою за період відпустки та у зв`язку з несвоєчасно виплаченою грошовою допомогою за період відпустки є необґрунтованими та безпідставними, оскільки сума компенсації розраховується та виплачується у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості, яка в даному випадку ще не виплачена.

Тобто, позовні вимоги про стягнення з Головного управління Держпродспоживслужби в Одеській області на користь ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходу в зв`язку з несвоєчасною заробітною платою за період відпустки з 01.02.2008 року по 30.07.2018 року в сумі 156239,05 грн. та стягнення з Головного управління Держпродспоживслужби в Одеській області на користь ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходу у зв`язку з несвоєчасно виплаченою грошовою допомогою за період відпустки з 01.02.2008 року по 30.07.2018 року в сумі 107446,59 грн. не підлягають задоволенню.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 15.10.2013 року №9-рп/2013 у справі №1-18/2013 за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України під заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем.

Тобто, заробітна плата за час відпустки та грошова допомога за період відпустки входять до складових заробітної плати ОСОБА_1 , оскільки гарантована приписами Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 року №3723-XII та Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 року №889-VIII.

Вказані обставини спростовують твердження відповідача, що грошова допомога, яка виплачується працівнику роботодавцем при наданні щорічної відпустки, не відноситься до доходів, визначених у ст. 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати».

Оскільки відповідач на підставі наказу від 23.07.2019 року №514-В повинен був виплатити позивачу заробітну плату в сумі 52391,63 грн. та грошову допомогу в сумі 48801,52 грн. за період відпустки з 29.07.2019 року по 09.09.2020 року не пізніше 25.07.2019 року, що не було здійснено, тому починаючи з серпня 2019 року позивач має право на отримання компенсації втрати частини грошових доходів в зв`язку з порушенням термінів виплати цих сум по день їх фактичної виплати.

З урахуванням зазначеного, з метою ефективного захисту прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та зобов`язати Головне управління Держпродспоживслужби в Одеській області нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 компенсацію втрати частини грошових доходів в зв`язку з порушенням термінів виплати заробітної плати за період відпустки з 01.02.2009 року по 30.07.2018 року в сумі 52391,63 грн. та грошової допомоги за період відпустки з 01.02.2009 року по 30.07.2018 року в сумі 48801,52 грн., починаючи з серпня 2019 року по день їх фактичної виплати.

Згідно з ч. 5 ст. 21 КАС України вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно з ч. 1 ст. 1173 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Відповідно до положень Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995 року під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. При цьому з`ясовується, чим підтверджено факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

З урахуванням зазначеного, у зв`язку з неодноразовим порушенням відповідачем трудових прав позивача, що знайшло своє відображення в наказах від 29.01.2008 року №05-к та від 02.07.2018 року №255-к, у зв`язку з чим він змушений був звертатися до суду за поновленням права на працю, яке відповідними судовими рішеннями у справах №2а-4555/08/1570 та №1540/4122/18 поновлювалось, тому наявні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди.

Суд також враховує рішення Європейського суду з прав людини від 11.03.2021 року у справі «КАЦЮК ТА КАМЕНЕЦЬКА ПРОТИ УКРАЇНИ» (заяви №7869/20 та №14942/20 щодо надмірної тривалості судових проваджень).

За наведеного обґрунтування, беручи до уваги, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, суд дійшов висновку про необхідність стягнення з Головного управління Держпродспоживслужби в Одеській області на користь ОСОБА_1 моральної шкоди в сумі 3000,00 грн., яка в даному випадку є розумною та справедливою.

Суд критично оцінює посилання позивача, що період відпустки з 29.07.2019 року по 09.09.2020 року протягом 397 календарних днів залишився неоплачений ані заробітною платою, ані ЄСВ, що спричинило не зарахування до страхового стажу для пенсії позивача усього періоду тривалої відпустки, оскільки предметом розгляду справи є встановлення самого права на отримання заробітної плати та грошової допомоги за період відпустки з 01.02.2009 року по 30.07.2018 року, а не порядок оподаткування таких сум або зарахування вказаних періодів до страхового стажу.

Щодо посилань відповідача, що на виконання вимог постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 02.11.2022 року Головним управлінням Держпродспоживслужби в Одеській області сплачено ОСОБА_1 присуджені судом суми, що підтверджується копіями платіжних доручень від 23.01.2023 року №31, 38, від 15.12.2022 року №1350, 1351, 1352, 1357, 1358, 1359, суд зазначає наступне.

Згідно з п. 4 ч. 2 ст. 380 КАС України якщо рішення після його виконання скасовано і справу повернуто на новий розгляд, суд, ухвалюючи рішення, вирішує питання про поворот виконання, якщо при новому розгляді справи він задовольняє позовні вимоги в меншому розмірі.

Разом з цим, відповідно до положень ч. 1 ст. 381 КАС України поворот виконання рішення про відшкодування шкоди, а також рішення про присудження виплати заробітної плати чи іншого грошового утримання у відносинах публічної служби допускається, якщо скасоване рішення було обґрунтовано повідомленими позивачем завідомо неправдивими відомостями або поданими ним підробленими документами.

Оскільки постановою Верховного Суду від 05.04.2023 року постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 02.11.2022 року і рішення Одеського окружного адміністративного суду від 06.10.2020 року в цій справі скасовано з підстав невідповідності вимогам законності і обґрунтованості, а не через повідомлення позивачем завідомо неправдивих відомостей або подання ним підроблених документів, тому відсутні підстави в даному випадку для повороту виконання судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Згідно з ч. 1 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Враховуючи вищезазначене та оцінюючи надані докази в сукупності, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню.

Керуючись ст. 6, 9, 14, 90, 243-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Держпродспоживслужби в Одеській області (вул. 7-а Пересипська, 6, м. Одеса, 65042, ) про визнання протиправним та скасування абзацу другого частини першої наказу Головного управління Держпродспоживслужби в Одеській області від 24.09.2019 року №768-В, зобов`язання Головного управління Держпродспоживслужби в Одеській області нарахувати ОСОБА_1 заробітну плату за час відпустки тривалістю 33 календарних днів за період роботи з 01.04.2007 року по 31.01.2008 року, стягнення з Головного управління Держпродспоживслужби в Одеській області на користь ОСОБА_1 заробітної плати за період відпустки з 01.02.2008 року по 30.07.2018 року в сумі 147297,57 грн., стягнення з Головного управління Держпродспоживслужби в Одеській області на користь ОСОБА_1 грошової допомоги за період відпустки з 01.02.2008 року по 30.07.2018 року в сумі 98874,25 грн., стягнення з Головного управління Держпродспоживслужби в Одеській області на користь ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходу в зв`язку з несвоєчасною заробітною платою за період відпустки з 01.02.2008 року по 30.07.2018 року в сумі 156239,05 грн., стягнення з Головного управління Держпродспоживслужби в Одеській області на користь ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходу у зв`язку з несвоєчасно виплаченою грошовою допомогою за період відпустки з 01.02.2008 року по 30.07.2018 року в сумі 107446,59 грн., стягнення з Головного управління Держпродспоживслужби в Одеській області на користь ОСОБА_1 моральної шкоди в сумі 5000,00 грн. - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Держпродспоживслужби в Одеській області від 24.09.2019 року №768-В «Про надання відпустки ОСОБА_1 ».

Стягнути з Головного управління Держпродспоживслужби в Одеській області на користь ОСОБА_1 заробітну плату за період відпустки з 01.02.2009 року по 30.07.2018 року в сумі 52391,63 грн.

Стягнути з Головного управління Держпродспоживслужби в Одеській області на користь ОСОБА_1 грошову допомогу за період відпустки з 01.02.2009 року по 30.07.2018 року в сумі 48801,52 грн.

Зобов`язати Головне управління Держпродспоживслужби в Одеській області нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 компенсацію втрати частини грошових доходів в зв`язку з порушенням термінів виплати заробітної плати за період відпустки з 01.02.2009 року по 30.07.2018 року в сумі 52391,63 грн. та грошової допомоги за період відпустки з 01.02.2009 року по 30.07.2018 року в сумі 48801,52 грн., починаючи з серпня 2019 року по день їх фактичної виплати.

Стягнути з Головного управління Держпродспоживслужби в Одеській області на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в сумі 3000,00 грн.

В задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та строки, встановлені ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду може бути оскаржено в порядку та строки, встановлені ст. 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення виготовлений та підписаний 25.10.2023 року.

Суддя Леонід СВИДА