Справа № 400/13131/21
Суддя: Малих О.В.
Дата ухвалення: 2023-10-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 жовтня 2023 р. Справа № 400/13131/21
м. Миколаїв

Миколаївський окружний адміністративний суд, у складі головуючого судді Малих О.В., розглянувши в письмовому провадженні за правилами загального позовного провадження адміністративну справу

за позовом:фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 ,
до відповідача:Виконавчого комітета Вознесенської міської ради, пл. Центральна, 1, м. Вознесенськ, Миколаївська область, 56500,
про:скасування рішення від 25.06.2021 року № 280,
ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі також позивач) звернулася до Миколаївського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Виконавчого комітету Вознесенської міської ради (далі також відповідач) про скасування рішення від 25.06.2021 року № 280 «Про Положення про робочу групу з питань легалізації діяльності суб`єктів господарювання Територіальної громади міста Вознесенська, легалізації найманої праці та заробітної плати i затвердження її складу».

Ухвалою від 03.05.2023 року суд відкрив провадження у справі та ухвалив розглядати справу за правилами загального позовного провадження відповідно до ст. 264 КАС України.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначала, що спірне рішення прийнято відповідачем з перевищенням наданих йому законодавством повноважень, оскільки жодним чинним нормативно-правовим актом не надано права виконавчим органам територіальних громад проводити рейди, отримувати від суб`єктів господарювання, що не перебувають у комунальній власності, інформації щодо оформлення трудових відносин, виплати заробітної плати, а також отримувати інформацію від ДФС України, ПФУ, центрів зайнятості та Національної поліції України щодо суб`єктів господарювання. Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні» виконавчим органам територіальних громад надано лише право здійснювати контроль щодо додержання законодавства про працю та зайнятість населення тільки суб`єктами господарювання, які перебувають у комунальній власності. Діяльність створеного спірним рішенням виконавчого комітету Вознесенської міської ради робочого органу створює додатковий адміністративний тиск на суб`єктів господарювання, що не перебувають у комунальній власності.

Відповідач подав письмовий відзив на позов, в якому просить позовні вимоги ФОП ОСОБА_1 залишити без задоволення, зазначає, що зі змісту ст.18 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» слідує, що органи місцевого самоврядування наділяються повноваженнями щодо здійснення заходів державного нагляду (контролю) на підприємствах, установах та організаціях, що не перебувають у комунальній власності, а також стосовно фізичних осіб-підприємців, які використовують працю найманих працівників з метою виявлення порушень норм законодавства про працю.

Ухвалою від 25.10.2023 року суд закрив підготовче провадження.

Суд розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

З`ясувавши усі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази у їх сукупності, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дослідивши матеріали, що містяться у справі, суд встановив наступне:

Предметом спору у даній справі є оскарження ФОП ОСОБА_1 рішення виконавчого комітету Вознесенської міської ради Миколаївської області від 25.06.2021 року № 280 «Про Положення про робочу групу з питань легалізації діяльності суб`єктів господарювання Територіальної громади міста Вознесенська, легалізації найманої праці та заробітної плати i затвердження її складу», яким виконком:

- затвердив Положення про робочу групу з питань легалізації діяльності суб`єктів господарювання Територіальної громади міста Вознесенська, легалізації найманої праці та заробітної плати;

- створив робочу групу з питань легалізації діяльності суб`єктів господарювання Територіальної громади міста Вознесенська, легалізації найманої праці та заробітної плати, затвердити її склад;

- визнав такими, що втратили чинність, ряд рішень виконавчого комітету Вознесенської міської ради.

Згідно п. 1, п. 3 Положення про робочу групу з питань легалізації діяльності суб`єктів господарювання Територіальної громади міста Вознесенська, легалізації найманої праці та заробітної плати, затвердженого рішенням виконкому Вознесенської міської ради від 25.06.2021 року № 280, робоча група з питань легалізації діяльності суб`єктів господарювання в місті, легалізації найманої праці та заробітної плати це робочий орган, який утворюється при Виконавчому комітеті Вознесенської міської ради.

Робоча група має право:

отримувати у встановленому порядку від органів виконавчої влади, підприємств, установ, організацій усіх форм власності та фізичних осіб-підприємців інформацію не-обхідну для виконання покладених на неї завдань;

під час проведення рейдів ознайомлюватися про стан виконання суб`єктами господарювання законодавства у сфері праці та оплати праці (оформлення трудових відносин, виплати заробітної плати, дотримання мінімальних державних гарантій) без завчасного попередження суб`єктів господарювання щодо їх проведення з метою з`ясування реального стану виконання суб`єктами господарювання вимог чинного законодавства з порушених питань;

отримувати інформацію необхідну для забезпечення діяльності робочої групи від Головного Управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області, Вознесенської міськрайонної філії Миколаївського обласного центру зайнятості, Головного управління Державної фіскальної служби у Миколаївській області, Вознесенського районного управління поліції ГУНП в Миколаївській області;

запрошувати на засідання робочої групи роботодавців для розгляду фактів порушень чинного законодавства про працю;

запрошувати на свої засідання представників органів виконавчої влади, керівників підприємств, установ, організацій та фізичних осіб-підприємців для розгляду питань щодо легалізації виплати заробітної плати і зайнятості населення;

залучати до участі у своїй роботі представників органів виконавчої влади, правоохоронних органів, спеціалістів відповідних контролюючих відомств, підприємств, установ і організацій за погодження з їх керівниками;

на виконання протокольних рішень робочої групи інформувати контролюючі органи в частині дотримання податкового та трудового законодавства для виконання ними власних повноважень.

Оскаржуючи вказане рішення виконкому Вознесенської міської ради ФОП ОСОБА_1 посилається на прийняття його відповідачем з перевищенням наданих йому законом повноважень, наслідком чого є створення додаткового адміністративного тиску на суб`єктів господарювання, що не перебувають у комунальній власності.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 2 Закону України від 21.05.1997 року № 280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні» (далі Закон № 280/97-ВР) місцеве самоврядування в Україні це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України.

Частиною 2 ст. 2 Закону № 280/97-ВР встановлено, що місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст.

Виконавчими органами сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх створення) рад є їх виконавчі комітети, відділи, управління та інші створювані радами виконавчі органи. (ч. 1 ст. 11 Закону № 280/97-ВР)

Частиною 1 ст. 52 Закону №280/97-ВР передбачено, що виконавчий комітет сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради може розглядати і вирішувати питання, віднесені цим Законом до відання виконавчих органів ради.

Згідно ч. 6, 10 ст. 59 Закону №280/97-ВР виконавчий комітет сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради в межах своїх повноважень приймає рішення. Рішення виконавчого комітету приймаються на його засіданні більшістю голосів від загального складу виконавчого комітету і підписуються сільським, селищним, міським головою, головою районної у місті ради.

Акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Таким чином, положеннями Закону № 280/97-ВР надано зацікавленим особам право на оскарження в судовому порядку актів органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Наведеним положенням Основного Закону України кореспондує ч. 1 ст. 5 КАС України, якою передбачено право кожної особи в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Завданням адміністративного судочинства, у розумінні частин першої статті 2 КАС України, є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Водночас, за змістом Рішення Конституційного Суду України від 1 грудня 2004 року № 18-рп/2004, поняття «порушене право», за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається у низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». У цьому ж Рішенні зазначено, що «поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування в межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Правова позиція щодо тлумачення поняття «законний інтерес» викладена у постанові Верховного Суду від 20.02.2019 року у справі № 522/3665/17. У цій постанові Суд звернув увагу на те, що заінтересованість позивача повинна мати правовий характер, який виявляється в тому, що рішення суду повинно мати правові наслідки для позивача. Заінтересованість повинна мати об`єктивну основу. Юридична заінтересованість не випливає з факту звернення до суду, а повинна передувати йому. Тому для відкриття провадження у справі недостатньо лише твердження позивача, наведеного у позовній заяві, про порушення права, свободи або законного інтересу.

Таким чином, гарантоване ст. 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

При цьому, обов`язковою умовою для задоволення позову є доведеність позивачем порушених саме його прав та охоронюваних законом інтересів з боку відповідача, зокрема наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов.

Суд зазначає, що позивачем на вказано, яким саме чином діяльність створеного спірним рішенням виконавчого комітету Вознесенської міської ради робочого органу створює додатковий адміністративний тиск на суб`єктів господарювання, що не перебувають у комунальній власності та порушує особисті права та охоронювані законом інтереси позивача. Тобто, можливість тиску на суб`єктів господарювання ґрунтується лише на суб`єктивних припущеннях позивача.

При цьому, позивачем не зазначено, а матеріали справи не містять будь-яких доказів, що під час прийняття оспорюваного рішення мало місце порушення прав позивача, зокрема в частині тиску на суб`єктів господарювання, що не перебувають у комунальній власності, що мало наслідком притягнення позивача до відповідальності шляхом накладення адміністративних санкцій за порушення вимог профільного законодавства.

Варто звернути увагу, що у відповідності до ч. 1 ст. КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно положень ст.ст. 5, 245 КАС України особа, яка вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, має право звернутися до суду та просити про їхній захист зокрема шляхом визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень.

У разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень.

Водночас ст. 245 КАС України встановлено спеціальні способи захисту порушених прав, які застосовуються за наявності встановлених судом певних обставин, індивідуально в кожному окремому випадку.

Зокрема, у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Крім того, суд може зобов`язати відповідача суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Якщо судом визнано нормативно-правовий акт протиправним і нечинним повністю або в окремій частині і при цьому виявлено недостатню правову врегульованість відповідних публічно-правових відносин, яка може потягнути за собою порушення прав, свобод та інтересів невизначеного кола осіб, суд має право зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти новий нормативно-правовий акт на заміну нормативно-правового акта, визнаного незаконним повністю або у відповідній частині.

Обираючи між загальними способами захисту права (передбаченими законодавством) або спеціальними, адміністративним судам необхідно не допустити зловживання правом на захист та порушення прав відповідачів, багаторазове порушення справ за тими ж самими по суті, але формально відмінними вимогами, а також не ускладнити виконання рішень у справах.

Тобто, встановивши порушене право заявника, суд має захистити його право, а з іншого боку, суд не повинен допустити хаосу у правозастосуванні.

З наведеного слідує, що для ефективного поновлення порушеного права необхідно, щоб існував чіткий зв`язок між правопорушенням та способом захисту права. Іншими словами, метою заявлених позовних вимог має бути усунення перешкод у здійсненні права, а її досягненням визначений спосіб захисту права, який би вичерпував себе.

Отже, отримавши позовну заяву, суд повинен встановити наявність факту порушення права та застосувати конкретний спосіб захисту порушеного права, що залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

У позовній заяві наголошується на тому, що спірне рішення прийнято відповідачем з перевищенням наданих йому законодавством повноважень, оскільки жодним чинним нормативно-правовим актом не надано права виконавчим органам територіальних громад проводити рейди, отримувати від суб`єктів господарювання, що не перебувають у комунальній власності, інформації щодо оформлення трудових відносин, виплати заробітної плати, а також отримувати інформацію від ДФС України, ПФУ, центрів зайнятості та Національної поліції України щодо суб`єктів господарювання. Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні» виконавчим органам територіальних громад надано лише право здійснювати контроль щодо додержання законодавства про працю та зайнятість населення тільки суб`єктами господарювання, які перебувають у комунальній власності. Діяльність створеного спірним рішенням виконавчого комітету Вознесенської міської ради робочого органу створює додатковий адміністративний тиск на суб`єктів господарювання, що не перебувають у комунальній власності.

Таким чином, позивач, згідно наведених тверджень, обґрунтовує наявність порушеного права, тим що діяльність створеного спірним рішенням виконавчого комітету Вознесенської міської ради робочого органу створює додатковий адміністративний тиск на суб`єктів господарювання, що не перебувають у комунальній власності.

Таким чином, суд звертає увагу, що доводи позивача в тиску на суб`єктів господарювання, що не перебувають у комунальній власності, ґрунтуються на гіпотетичних припущеннях останнього, зокрема щодо застосування відповідних приписів спірного нормативно-правового акта у майбутньому, до правовідносин, які ще не виникли, що в свою чергу суперечить основним засадам та завданням адміністративного судочинства.

Як підсумок, з урахуванням викладеного у сукупності, суд зазначає, що під час розгляду даної адміністративної справи наведені позивачем заперечення по суті спору не знайшли належного обґрунтування, а саме в частині наявності конкретних реальних та індивідуально виражених порушень прав, свобод чи інтересів позивача.

Вказане, на переконання суду, є лише свідченням незгоди позивача з оскаржуваним ним рішенням відповідача, що не є тотожним порушенню права, свободи чи інтересу.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Такі висновки суду узгоджуються із правовою позицією Верховного Суду, що наведена зокрема у постанові від 15.08.2019 року у справі №1340/4630/18.

Згідно ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Крім цього, суд зауважує, що подані позивачем заперечення, з урахуванням обраного ним способу захисту, в контексті заявлених вимог, не знайшли належного обґрунтування у тому числі і в частині наявності підстав для визнання оскаржуваного нормативно-правового акта протиправним та нечинним в цілому.

Згідно положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема, у справах «Салов проти України" (заява № 65518/01; від 06.09.2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18.07.2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10.02.2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09.12.1994 року, пункт 29).

Згідно ч. 1 та 2 ст. 77 КАС України Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На думку суду, в межах розгляду даної адміністративної справи відповідач виконав покладений на нього Законом обов`язок та довів суду належними і допустимими доказами правомірність прийнятого ним та оскаржуваного позивачем рішення, а відтак заявлені позовними вимоги є не обґрунтованими та, відповідно, задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 2, 9, 19, 77, 139, 241 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) до Виконавчого комітету Вознесенської міської ради (пл. Центральна, 1, м. Вознесенськ, Миколаївська область, 56500, ) про скасування рішення від 25.06.2021 року № 280 «Про Положення про робочу групу з питань легалізації діяльності суб`єктів господарювання Територіальної громади міста Вознесенська, легалізації найманої праці та заробітної плати i затвердження її складу» відмовити.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи в порядку, визначеному ст. 255 КАС України. Апеляційна скарга може бути подана до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 25.10.2023 року.

Суддя О.В. Малих