Справа № 280/5053/23
Суддя: Татаринов Дмитро Вікторович
Дата ухвалення: 2023-10-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

25 жовтня 2023 року Справа № 280/5053/23 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Татаринова Д.В. розглянув в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Запорізької обласної прокуратури (69057, м. Запоріжжя, вул. Матросова, 29-а, ) про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення,

ВСТАНОВИВ:

До Запорізького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі - позивач) до Запорізької обласної прокуратури (далі - відповідач), в якому позивач просить суд стягнути із Запорізької обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 13 серпня 2021 року у справі № 280/3369/21 про поновлення ОСОБА_1 на посаді прокурора Запорізької місцевої прокуратури № 3 Запорізької області» починаючи з 14 серпня 2021 року по 19 січня 2022 року в розмірі 128 149,56 грн. (сто двадцять вісім тисяч сто сорок дев`ять і рішень 56 копійок).

В обґрунтування позовної заяви позивач зазначив, що він з 2008 року по 19 березня 2021 року він працював в органах прокуратури Запорізької області. Наказом керівника Запорізької обласної прокуратури №414к від 18 березня 2021 року позивача звільнено із займаної посади прокурора Запорізької місцевої прокуратури № 3 на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону України «Про прокуратуру». Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 13 серпня 2021 року по справі №280/784/21 позов позивача задоволено частково: визнано протиправним та скасовано наказ керівника Запорізької обласної прокуратури від 18 березня 2021 року у справі №414к про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора Запорізької місцевої прокуратури №3 Запорізької області та з органів Запорізької обласної прокуратури на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону України «Про прокуратуру» з 19 березня 2021 року; поновлено ОСОБА_1 на посаді прокурора Запорізької місцевої прокуратури №3 Запорізької області та в органах Запорізької обласної прокуратури, з 20 березня 2021 року; стягнуто з Запорізької обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 20 березня 2021 року по 13 серпня 2021 року в розмірі 118 657,00 грн. (сто вісімнадцять тисяч шістсот п`ятдесят сім гривень 00 коп.) з проведенням необхідних відрахувань відповідно до вимог чинного законодавства; у задоволенні позову в інший частині вимог відмовлено. Відповідачем зазначене судове рішення тривалий час не виконувалось, в тому числі в частині, яка підлягала негайному виконанню. Незважаючи на це, позивача поновлено на посаді не було, рішення суду, яке підлягаю негайному виконанню, залишилось не виконаним. Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 20 січня 2022 року апеляційні скарги Офісу Генерального прокурора та Запорізької обласної прокуратури задоволено частково: рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 13 серпня 2021 року в частині задоволення позову скасовано та позов в цій частині вимог задоволено частково; визнано протиправним та скасовано наказ керівника Запорізької обласної прокуратури № 414к від 18 серпня 2021 року в частині звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора Запорізької місцевої прокуратури № 3 Запорізької області та з органів прокуратури Запорізької області з 19 березня 2021 року: вважати датою звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора Запорізької місцевої прокуратури № 3 Запорізької області із органів прокуратури Запорізької області 01 квітня 2021 року;

зобов`язано Запорізьку обласну прокурату внести зміни до наказу керівника Запорізької обласної прокуратури № 414к від 18 березня 2021 року та до записів в трудовій книжці ОСОБА_1 в частині дати його звільнення змінивши її з 19 березня 2021 року на 01 квітня 2021 року; задоволенні позову в інший частині вимог відмовлено. В подальшому, постановою Верховного Суду від 23 вересня 2022 року у справі №280/3396/21 касаційна скарга відповідача задоволена, рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 13 серпня 2021 року та постанова Третього апеляційного адміністративного суду від 20 січня 2022 року скасовані та ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог. Оскільки відповідачем рішення суду, яке підлягало негайному виконанню, не виконувалось, то позивач звернувся до суду із цим позовом.

Ухвалою судді від 11 липня 2023 року позовну заяву залишено без руху у зв`язку із пропуском строку звернення до суду із позовом.

19 липня 2023 року позивачем усунуто недоліки позовної заяви шляхом подання до суду заяви, в якій містяться обґрунтування стосовно строків звернення до суду із позовом в адміністративній справі № 280/5053/23.

Ухвалою суду від 24 липня 2023 року провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи.

01 серпня 2023 року від представника Запорізької обласної прокуратури надійшло клопотання про призначення справи до розгляду в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою від 03 серпня 2023 року відмовлено у задоволенні заяви Запорізької обласної прокурори про розгляд в порядку загального позовного провадження справи №280/5052/23.

09 серпня 2023 року від відповідача до суду надійшов відзив на позов. В обґрунтування відзиву зазначає, що постановою Верховного Суду від 23 вересня 2022 року задоволено касаційну скаргу Запорізької обласної прокуратури на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 13 серпня 2021 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 20 січня 2022 року у справі № 280/3369/21. Вказані рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасовано. Ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 у цій справі відмовлено. У свою чергу, в нормативному обґрунтуванні позову зазначено про необхідність застосування приписів статті 236 КЗпП України. За змістом статті 236 КЗпП України у разі затримки роботодавцем виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. Разом з тим, на момент подання позовної заяви у цій справі постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 20 січня 2022 року у справі № 280/3369/21 скасовано рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 13 серпня 2021 року, якою позивача було поновлено на посаді. Апеляційним судом встановлено, що звільнення позивача з посади відбулося на законних підставах, а тому підстави для його поновлення на роботі відсутні. Таким чином, на теперішній позивача не визнано незаконно звільненим, у зв`язку з цим відпали нормативні підстави для його поновлення на посаді, а відтак й причини для задоволення похідної від попередньої вимоги про виплату йому середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення па посаді. Окрім того, неможливе одночасне застосування стягнення середнього заробітку як за статтею 117 КЗпП України, так і за статтею 236 КЗпП України. Враховуючи вищевикладене, просить відмовити у задоволенні позову.

14 серпня 2023 року від представника позивача до суду надійшла відповідь на відзив, в якій він посилаючись на позиції Верховного Суду, викладені за аналогічними спорами, спростовує твердження відповідача. Зазначає, що виконання рішення суду в цьому випадку не викликало будь-яких труднощів та не вимагало вжиття якихось значних зусиль, а тому доводи відзиву є надуманими.

18 серпня 2023 року від представника відповідача на адресу суду надійшло клопотання про залишення позовної заяви ОСОБА_2 без розгляду у зв`язку із пропуском строку звернення до суду із позовом.

Ухвалою суду від 05 вересня 2023 року представнику відповідача відмовлено у вищезазначеному клопотанні.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги та заперечення учасників справи, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи.

Позивач з 2008 року по 19 березня 2021 року працював в органах прокуратури Запорізької області, перед звільненням на підставі наказу від 18 березня 2021 року №414к займав посаду прокурора Запорізької місцевої прокуратури № 3 Запорізької області.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 13 серпня 2021 року по справі №280/3369/21 позов ОСОБА_1 задоволено частково:

- визнано протиправним та скасувати наказ керівника Запорізької обласної прокуратури від 18 березня 2021 року у справі №414к про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора Запорізької місцевої прокуратури №3 Запорізької області та з органів Запорізької обласної прокуратури на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону України «Про прокуратуру» з 19 березня 2021 року;

- поновлено ОСОБА_1 на посаді прокурора Запорізької місцевої прокуратури №3 Запорізької області та в органах Запорізької обласної прокуратури, з 20 березня 2021 року;

- стягнуто з Запорізької обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 20 березня 2021 року по 13 серпня 2021 року в розмірі 118 657,00 грн. (сто вісімнадцять тисяч шістсот п`ятдесят сім гривень 00 коп.) з проведенням необхідних відрахувань відповідно до вимог чинного законодавства;

- у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції Офіс Генерального прокурора, оскаржив його в апеляційному порядку з підстав неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи.

Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 20 січня 2022 року скасовано рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову, у скасованій частині прийнято нову постанову, якою визнано протиправним та скасовано наказ керівника Запорізької обласної прокуратури №-414-к від 18 березня 2021 року в частині звільнення позивача з посади прокурора Запорізької місцевої прокуратури № 3 Запорізької області та з органів Запорізької обласної прокуратури з 19 березня 2021 року. Зазначено вважати дату звільнення позивача з посади прокурора Запорізької місцевої прокуратури № 3 Запорізької області та з органів Запорізької обласної прокуратури 01 квітня 2021 року. Зобов`язано Запорізьку обласну прокуратуру внести зміни до наказу керівника Запорізької обласної прокуратури №-414 к від 18 березня 2021 року та до записів в трудовій книжці позивача в частині дати його звільнення змінивши її з 19 березня 2021 року на 01 квітня 2021 року. У задоволені позову в іншій частині вимог відмовлено. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Не погодившись із висновками судів першої та апеляційної інстанцій, викладеними у рішенні від 13 серпня 2021 року та постанові від 20 січня 2022 року позивач та Запорізька обласна прокуратура звернулись з касаційною скаргою до Верховного Суду.

Постановою Верховного Суду від 23 вересня 2022 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а Запорізької обласної прокуратури - задоволено. Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 13 серпня 2021 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 20 січня 2022 року скасовано, ухвалено у справі нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Запорізької обласної прокуратури, Офісу Генерального прокурора про визнання протиправним та скасування рішення, наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

З доданої до відзиву відповідача довідки вбачається, що у 25 лютого 2022 року здійснене безспірне списання з відповідача на користь позивача за судовим рішенням у справі № 280/3370/21 у розмірі 78313,62 грн. середнього заробітку за порушення строків розрахунку при звільненні.

Жодних доказів на підтвердження нарахувань та виплат в 2021 році на користь позивача відповідачем не надано. Доказів протилежного матеріали справи не містять.

Надаючи правову оцінку обставинам справи суд виходить з наступного.

Приписами частини 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною 5 статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Відповідно до частини 2 статті 14 Кодексу адміністративного судочинства України постанови та ухвали суду в адміністративних справах, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання на всій території України.

Відповідно до пунктів 2, 3 частини 1 статті 371 КАС України, негайно виконуються постанови суду присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць та про поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Частиною 2 статті 372 КАС України передбачено, що судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання.

За приписами положень частини 2 статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Згідно з частиною 8 статті 235 КЗпП України рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняття органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Відповідно до пункту 34 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків.

Відповідно частини 1 статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Згідно зі статтею 236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 КЗпП України суду потрібно встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення; у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного дня після ухвалення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.

Вказана правова позиція неодноразово висловлювалася Верховним Судом, зокрема, у постановах від 16 лютого 2018 року у справі №807/2713/13-а, від 27 червня 2019 року у справі №821/1678/16, від 31 липня 2019 року у справі №813/593/17, від 25 вересня 2019 року у справі №813/4668/16, від 27 листопада 2019 року у справі №802/1183/16-а, від 19 грудня 2019 року у справі №2а-7683/12/1370, від 05 лютого 2020 року у справі №815/1676/18, від 05 березня 2020 року у справі №280/360/19, від 26 листопада 2020 року у справі №500/2501/19, від 19 квітня 2021 року у справі №826/11861/17, від 24 червня 2021 року у справі №640/15058/19, від 20 липня 2021 року у справі №826/3465/18.

Суд зазначає, що затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі слід вважати невидання власником (уповноваженим органом) негайно після проголошення судового рішення наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 24 вересня 2021 року у справі №640/755/19.

За приписами статті 65 Закону України «Про виконавче провадження» рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника виконується невідкладно в порядку, визначеному статтею 63 цього Закону.

Рішення вважається виконаним боржником з дня видання відповідно до законодавства про працю наказу або розпорядження про поновлення стягувача на роботі, після чого виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

Отже, законодавчо закріплено обов`язок боржника виконати рішення суду щодо поновлення стягувача на роботі негайно після проголошення судового рішення.

В даному випадку негайного поновлення позивача на роботі не відбулось, внаслідок чого відповідач має виплатити позивачу середній заробіток за час затримки виконання рішення суду.

Щодо посилань відповідача на те, що рішення суду у справі №280/3369/21 ним оскаржувалось та в подальшому скасоване Верховним Судом, а також на те, що позивач не звертався до відповідача із заявою про поновлення на посаді та не надавав трудову книжку, суд зазначає наступне.

За приписами статті 48 КЗпП України облік трудової діяльності працівника здійснюється в електронній формі в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування у порядку, визначеному Законом України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування".

На вимогу працівника, який вперше приймається на роботу, трудова книжка оформляється роботодавцем в обов`язковому порядку не пізніше п`яти днів після прийняття на роботу.

Роботодавець на вимогу працівника зобов`язаний вносити до трудової книжки, що зберігається у працівника, записи про прийняття на роботу, переведення та звільнення, заохочення та нагороди за успіхи в роботі.

Порядок ведення трудових книжок визначається Кабінетом Міністрів України.

З наведеного вбачається, що облік трудової діяльності здійснюється в електронній формі, а трудова книжка зберігається у працівника, і лише на його вимогу до неї вносяться відповідні записи. Відтак, доводи відповідача про ненадання позивачем трудової книжки не відповідають приписам статті 48 КЗпП України.

У постанові від 15 лютого 2023 року по справі №460/16522/21 Верховний Суд за аналогічних обставин виклав наступну позицію:

«52. У справі, яка розглядається, суди попередніх інстанцій не застосували до спірних правовідносин статтю 236 КЗпП, мотивувавши це тим, що рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 5 липня 2021 року у справі №460/6002/20 в частині поновлення позивача на роботі було скасоване постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 3 листопада 2021 року.

53. Слід віддати належне цьому висновку судів попередніх інстанцій, позаяк викладена мотивація причини через яку, на їхній погляд, стаття 236 КЗпП не може бути застосована у справі, має певну логіку і містить у собі раціональне зерно.

54. Водночас сформований ними погляд на розв`язання указаного питання є неповним, адже не враховує того, що незастосування статті 236 КЗпП у подібних випадках здатне потурати невиконанню судових рішень.

55. Також подібне правозастосування сприяє негативній практиці, за якої роботодавець зволікатиме з виконанням рішення про поновлення особи на роботі допоки апеляційний суд не перегляне справу.

56. У цьому контексті слід зважати й на те, що інститут звернення рішення суду до негайного виконання покликаний забезпечувати швидкий і реальний захист прав працівника. Цей інститут не заперечує можливості скасування в апеляційному порядку рішення, допущеного до негайного виконання, проте на стадії апеляційного оскарження віддає перевагу інтересам працівника.

57. Зрештою стаття 236 КЗпП не містить у собі застереження про те, що скасування рішення про поновлення на роботі звільняє роботодавця від обов`язку оплатити працівнику вимушений прогул при затримці його виконання.

58. На основі цих обставин і міркувань Суд дійшов висновку, що у випадку затримки виконання рішення про поновлення на роботі факт подальшого скасування цього рішення в апеляційному порядку не позбавляє особу права на отримання середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення та, відповідно, не звільняє роботодавця від обов`язку здійснити таку виплату.

59. Інакше застосування статті 236 КЗпП може атакувати принцип обов`язковості судового рішення та здатне підважити процесуальний інститут звернення рішення суду до негайного виконання.

60. З огляду на викладене Суд не може погодитися з висновком судів попередніх інстанцій стосовно того, що скасування рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 5 липня 2021 року у справі №460/6002/20 у частині поновлення на роботі виключає можливість застосування статті 236 КЗпП до спірних правовідносин».

З врахуванням зазначеної правової позиції Верховного Суду суд відхиляє посилання відповідача на скасування Верховним Судом рішень судів попередніх інстанцій у справі №280/6269/23.

Крім того, у постанові від 01 серпня 2023 року по справі №640/34546/21 Верховний Суд зазначив наступне:

«Щодо твердження скаржника про те, що позивачем не подавалося жодної заяви про поновлення на посаді в Офісі Генерального прокурора, що слугувало б підтвердженням його волевиявлення продовжувати фактичну службу на відповідній посаді, Верховний Суд зазначає, що усталеною є позиція Верховного Суду про покладення на роботодавця відповідальності, передбаченої статтею 236 КЗпП України, незалежно від дій чи ініціативи працівника щодо поновлення на роботі, а також незалежно від причин зволікання із виконанням судового рішення, оскільки диспозиція цієї норми трудового законодавства пов`язує виплату середнього заробітку виключно із фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі, яке підлягає негайному виконанню роботодавцем.

Аналогічна правова позиція наведена Верховним Судом у постанові від 05 лютого 2022 року у справі №280/4402/21».

З врахуванням викладеного доводи відповідача про неподання позивачем заяви про поновлення на посаді судом не беруться до уваги.

Крім того, конструкція норми статті 236 КЗпП України не містить застереження щодо необхідності встановлення провини роботодавця у несвоєчасному виконанні рішення суду про поновлення звільненого працівника, сам факт затримки виконання рішення є підставою для застосування приписів цієї статті.

Враховуючи викладене судом встановлено факт не виконання відповідачем рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 13 серпня 2021 року у справі №280/3369/21 в частині поновлення позивача на посаді.

Період затримки виконання рішення становить з 14 серпня 2021 року (наступний день після проголошення рішення суду у справі №280/3369/21) по 19 січня 2022 року (день напередодні скасування рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 13 серпня 2021 року судом апеляційної інстанції) 108 робочих днів.

Відповідно до рішення Запорізького окружного адміністративного суду у справі № 280/3369/21 середньоденна заробітна плата позивача становила 1186,57 грн.

Отже, середній заробіток позивача за час затримки виконання відповідачем рішення суду становить: 1 186,57 грн * 108 робочих днів = 128 149,56 грн.

Відповідно до частини 1 статі 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу, а суд згідно статтею 90 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до частини 2 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Зважаючи на викладене, суд висновує про обґрунтованість та доведеність позовних вимог та наявність правових підстав для задоволення позову.

Статтею 139 КАС України, визначено порядок розподілу судових витрат.

Зважаючи на той факт, що у позивач звільнений від сплати судового збору в силу вимог пункту 1 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір», а доказів здійснення позивачем інших судових витрат матеріали справи не містять, то питання про розподіл судових витрат судом не вирішувалось.

Керуючись статтями 241, 243-246, 250 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги - задовольнити.

Стягнути із Запорізької обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 13 серпня 2021 року у справі № 280/3369/21 про поновлення ОСОБА_1 на посаді прокурора Запорізької місцевої прокуратури № 3 Запорізької області» починаючи з 14 серпня 2021 року по 19 січня 2022 року в розмірі 128 149,56 грн. (сто двадцять вісім тисяч сто сорок дев`ять і рішень 56 копійок).

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення у повному обсязі виготовлено та підписано 25 жовтня 2023 року.

Суддя Д.В. Татаринов