Справа № 461/6643/23
Суддя: Волоско І. Р.
Дата ухвалення: 2023-10-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа №461/6643/23
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
24 жовтня 2023 року Галицький районний суд м. Львова
в складі: головуючого судді Волоско І.Р.
секретар судового засідання Сливка І.П.
за участю представника позивача Снігур Г.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Львові справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту міської мобільності та вуличної інфраструктури Львівської міської ради, за участю третьої особи: заступника начальника відділу Сихівського ВДВС у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Дзвоника М.В. про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення, -
ОСОБА_1 звернувся до суду із адміністративним позовом Департаменту міської мобільності та вуличної інфраструктури Львівської міської ради, за участю третьої особи: заступника начальника відділу Сихівського ВДВС у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) Дзвоника М.В. про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення.
Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 26 вересня 2023 року відкрито провадження у справі. Розгляд справи вирішено проводити за правилами розгляду окремих категорій термінових адміністративних справ.
Представник позивача в судовому засіданні позов підтримала.
Представник відповідача в судове засідання не з`явився, надіслав до суду відзив, в якому просив відмовити у задоволенні позову.
Відповідно до ч. 1 ст. 205 КАС України суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності учасників справи, які не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду.
Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, керуючись принципами верховенства права та законності, оцінюючи за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні доказів в їх сукупності, які є у справі, суд дійшов наступного висновку.
Відповідно до ч.1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Частиною 1 статті 9 КАС України передбачено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно з ч. 1 ст. 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Відповідно до ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Згідно ст. 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.
Статтею 246 КУпАП передбачено, що порядок провадження в справах про адміністративні правопорушення в органах (посадовими особами), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення, визначається цим Кодексом та іншими законами України.
Згідно з п. 1 ст. 247 КУпАП обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення.
Відповідно до ст.251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису.
Отже наявність події правопорушення доводиться шляхом надання доказів.
Відповідно до ч.1 ст.122 КУпАП відповідальність настає за перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину, порушення вимог дорожніх знаків та розмітки проїзної частини доріг, правил перевезення вантажів, буксирування транспортних засобів, зупинки, стоянки, проїзду пішохідних переходів, ненадання переваги у русі пішоходам на нерегульованих пішохідних переходах, а так само порушення встановленої для транспортних засобів заборони рухатися тротуарами чи пішохідними доріжками.
Відповідно до ч. 5 ст. 14 Закону України №3353-ХІІ «Про дорожній рух» учасники дорожнього руху зобов`язані: знати і неухильно дотримуватись вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху; створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам; виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю, щодо дотримання законодавства про дорожній рух.
Розділом 15 ПДР, передбачено правила зупинки та стоянки транспортних засобів.
Пунктом 15.1 ПДР встановлено, що зупинка і стоянка транспортних засобів на дорозі повинні здійснюватись у спеціально відведених місцях чи на узбіччі.
У випадку відсутності спеціально відведених місць чи узбіччя або коли зупинка чи стоянка там неможливі, вони дозволяються біля правого краю проїзної частини (якомога правіше, щоб не перешкоджати іншим учасникам дорожнього руху), що передбачено п.15.2.
Згідно з п. 15.10 «б», стоянка забороняється на тротуарах (крім місць, позначених відповідними дорожніми знаками, встановленими з табличками).
Поряд з цим, пп. «в» п. 15.10 ПДР передбачено, що стоянка забороняється на тротуарах, за винятком легкових автомобілів та мотоциклів, які можуть бути поставлені на краю тротуарів, де для руху пішоходів залишається щонайменше 2 м.
Відтак, зі змісту зазначеної правової норми вбачається, що водій наділяється правом на здійснення стоянки автомобіля на тротуарі за умови одночасного дотримання трьох вимог, а саме: стоянка здійсниться легковим автомобілем та мотоциклом; стоянка здійснюється на краю тротуару; стоянка здійснюється таким чином, що для руху пішоходів залишається щонайменше 2 м.
Згідно з п.1.10 ПДР України, тротуар - елемент дороги, призначений для руху пішоходів, який прилягає до проїзної частини або відокремлений від неї газоном.
Відповідно до цього, задля забезпечення належного руху пішоходів тротуаром, при здійсненні стоянки водій повинен залишити транспортний засіб на краю тротуару.
Відповідно до п. 11.13 ПДР, забороняється рух транспортних засобів по тротуарах і пішохідних доріжках, крім випадків, коли вони застосовуються для виконання робіт або обслуговування торговельних та інших підприємств, розташованих безпосередньо біля цих тротуарів або доріжок, за відсутності інших під`їздів і за умови виконання вимог пунктів 26.1-26.3 цих Правил.
Як вбачається із матеріалів фотофіксації, транспортний засіб Audi А6, державний номерний знак НОМЕР_1 розташований в межах тротуару.
При цьому, на ділянці тротуару, де розташовано транспортний засіб позивача, не встановлено дорожніх знаків із табличками, які б позначали місця для паркування із використанням тротуару.
Тобто суд встановив, що мала місце стоянка транспортного засобу позивача на тротуарі у місці, що не позначене відповідним дорожнім знаком, встановленими табличками.
Позивач в позовній заяві обгрунтовує свою правомірність здійснення стоянки на тротуарі посиланням на п.п. «в» п. 15.10 ПДР України, де зазначено, що стоянка забороняється на тротуарах, за винятком легкових автомобілів та мотоциклів, які можуть бути поставлені на краю тротуарів, де для руху пішоходів залишається щонайменше 2 м, та вказує, що він особисто провів заміри в місці стоянки транспортного засобу, за результатами яких зробив висновок, що для руху пішоходів по тротуару залишено понад 2 м.
Суд звертає увагу на те, що за диспозицією п.п. «в» п. 15.10 ПДР України краєм тротуару є зовнішній бік тротуару, що знаходиться біля дорожньої полоси для руху транспортних засобів.
При цьому, паркування автомобілів на краю тротуару із залишенням по внутрішній його стороні 2 метри для вільного руху пішоходів передбачає уникнення руху транспортного засобу джерела підвищеної небезпеки по тротуару та убезпечення тим самим пішоходів, забезпечення вільного руху тротуаром.
Разом з цим, як вбачається з матеріалів фотофіксації, здійсненої інспектором з паркування, транспортний засіб позивача припаркований на тротуарі таким чином, що він розміщений не на краю тротуару, тобто з порушенням пп. «в» пункту 15.10 ПДР.
При цьому, як вбачається з матеріалів справи, на краю тротуару, в межах ділянки, де розташований транспортний засіб засіб Audi А6, державний номерний знак НОМЕР_1 , встановлено обмежувальні стовпці, які перешкоджають заїзду автомобілів на тротуар.
Також на краю тротуару встановлено стійку із розміщеними на ній дорожнім знаком 5.43 «Зона стоянки» із табличками 7.6.1 та 7.14 3.29.
Тому, для здійснення паркування, позивач повинен був здійснити рух безпосередньо по тротуару, що мало на меті об`їзд вищевказаної стійки із дорожніми знаками та обмежувальних стовпців, чим фактично міг створити загрозу життю та здоров`ю пішоходів, які рухалися вздовж тротуару.
При цьому, суд звертає увагу на наявність в межах проїзної частини дороги, до якої прилягає тротуар, де було зафіксовано автомобіль позивача, майданчика для платного паркування, який позначено дорожнім знаком 5.43 «Зона стоянки» та табличкою 7.6.1, згідно з якою розміщення транспортних засобів здійснюється в межах проїзної частини вздовж тротуару.
Отже, в межах згаданої ділянки передбачено спеціально відведені місця в межах яких, згідно з п.15.1 ПДР, повинна здійснюватись зупинка і стоянка транспортних засобів на дорозі.
Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами скарг у справах про адміністративні правопорушення» від 24.06.1988 р. № 6 розглядаючи скаргу на постанову у справі про адміністративне правопорушення, суд повинен перевірити: чи накладено адміністративне стягнення правомочним органом; чи є в діях даної особи ознаки проступку, за який законом передбачена адміністративна відповідальність, і вина у його вчиненні; чи не сплив строк давності для притягнення до адміністративної відповідальності; чи правильні висновки органу (посадової особи), який виніс постанову, про тяжкість вчиненого проступку і обтяжуючі обставини; чи враховані пом`якшуючі обставини, майновий стан винного.
За таких обставин, оскільки транспортний засіб позивача здійснив стоянку безпосередньо на тротуарі за відсутності передбачених ПДР дорожніх знаків, (а не на краю тротуару, як зазначає сам позивач), через що транспортний засіб змушений був здійснити рух безпосередньо по тротуару, чим фактично міг створити загрозу життю та здоров`ю пішоходів, суд приходить до висновку, що оскаржувана постанова у справі про адміністративне правопорушення є правомірною.
Крім того, суд вважає, що позивачу були створені всі умови для реалізації ним своїх прав.
З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі.
У зв`язку з відмовою у задоволенні позову розподіл судових витрат відповідно до статті 139 КАС не здійснюється.
Керуючись ст.ст.192, 460, 458, 481 МК України, ст.ст. 2, 6, 73, 77, 90, 139, 205, 241-246, 255, 286 КАС України, суд,
у задоволенні позову ОСОБА_1 до Департаменту міської мобільності та вуличної інфраструктури Львівської міської ради, за участю третьої особи: заступника начальника відділу Сихівського ВДВС у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Дзвоника М.В. про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом 10 днів з дня його проголошення до Восьмого апеляційного адміністративного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя І.Р.Волоско