Справа № 380/14036/22
Суддя: Потабенко Варвара Анатоліївна
Дата ухвалення: 2023-10-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 жовтня 2023 рокусправа № 380/14036/22
Львівський окружний адміністративний суд:

у складі головуючої судді - Потабенко В.А.,

за участю секретаря судового засідання Лизак Д.А.,

за участі:

позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача та третьої особи Горбонос І.К., згідно наказу,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби, за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Головне управління Державної міграційної служби України у Львівській області, про визнання протиправним і скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Львівського окружного адміністративного суду з позовом до Державної міграційної служби України (далі ДМС України, відповідач), за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області (далі ГУ ДМС у Львівській області, третя особа), у якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 02.12.2022, просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 11.03.2022 № 74-22 про відмову у визнанні громадянина росії ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що громадянин росії ОСОБА_2 , маючи цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань з політичних причин, з причин його безпеки та перебування на військовій службі у Збройних Силах України, складання присяги на захист України, а також побоюючись систематичного порушення прав людини, порушення військової таємниці, з урахуванням можливості бути підданим тортурам та переслідуванням у країні агресора, не бажає та не може повернутися до країни походження росії. Однак, рішенням ДМС від 11.03.2022 № 73-22 позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про що повідомлено листом № 11 від 19.07.2022. Відмова обґрунтована відсутністю умов, передбачених п. п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Позивач, як на підставу своїх вимог, зазначає, що з початку повномасштабного вторгнення країни його походження в Україну вступив у лави добровольців, потім вступив на військову службу у Збройні Сили України. При цьому ДМС України необґрунтовано зроблено висновок про те, що позивач не бажає повертатися до країни своєї громадської належності з причин, що не мають конвенційних ознак, за наявності яких особу можна визнати біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Ухвалою від 12.10.2022 суддя залишила позовну заяву без руху.

Ухвалою від 26.10.2022 суддя відкрила провадження у справі та призначила справу до розгляду в порядку загального позовного провадження.

Відповідач та третя особа позову не визнали. 04.11.2021 від представника відповідача та третьої особи надійшов відзив на позовну заяву (вх. № 69836), в якому зазначає, що, зі слів заявника (співбесіда від 14.07.2021), ОСОБА_1 легально залишив територію рф 01.07.2016 та виїхав до Республіки Білорусь. На територію України в`їхав з території Республіки Білорусь через КП «Доманове» 03.07.2016 особистому авто по закордонному паспорту. 17.08.2016 отримав в ГУ ДМС у Львівській області посвідку на тимчасове проживання в Україні серії НОМЕР_1 у зв`язку з дозволом на працевлаштування, яку було продовжено до 18.05.2021. Дана посвідка була видана на підставі факту працевлаштування ОСОБА_1 в Україні у ПП «Екопроект» у м. Львові. Після 18.05.2021 продовжувати посвідку на тимчасове проживання ОСОБА_1 не бажав, оскільки на початку 2021 року мав намір із сім`єю повертатися до російської федерації. Під час співбесіди ОСОБА_1 повідомив, що основною причиною виїзду з рф було його працевлаштування в Україні (співбесіда 14.07.2021). Зазначив, що займався бізнесом, поставляв запчастини до промислової техніки, кар`єрних екскаваторів з росії до Румунії, згодом дізнався, що вигідніше це робити з України до Румунії і вирішив переїхати. В Україні заявник разом із дружиною та дітьми проживає за адресою: АДРЕСА_1 . Раніше із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до ГУ ДМС в областях та місті Києві не звертався. До ГУ ДМС у Львівській області подав заяву про надання йому притулку, оскільки вважає, що на даний час є небезпечне повернення до рф для нього і його сім`ї. Так, у своїй заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач вказував, що не може повернутися в країну громадянської належності рф внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками політичних переконань, не бажає користуватися захистом країни належності внаслідок таких побоювань і, перебуваючи за межами країни свого попереднього проживання, не бажає повертатися до рф (заява-анкета від 09.07.2021, арк. 2). Проте, в позові від 19.10.2022 позивач змінює свої побоювання щодо повернення в країну походження, зазначаючи, що має антиросійську позицію та вважає що через перебування на військовій службі в складі Збройних Сил України може зазнавати переслідувань від влади рф. Зауважує, що згідно інформації позивача та наданої ним копії військового квитка НОМЕР_2 від 05.03.2022 ОСОБА_3 був мобілізований до лав Збройних Сил України, проте ці твердження позивача не отримали правової оцінки від відповідача у зв`язку з тим, що про такі події позивач не повідомляв відповідача до прийняття рішення ДМС, та відповідно така інформація не була врахована при прийнятті оскаржуваного рішення ДМС від 11.03.2022 № 74-22 про відмову у визнанні громадянина рф ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У своїй заяві позивач просить визнати його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки під час перебування в Україні на законних підставах в країні громадянської належності виникли умови, зазначені в п. п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, потребують додаткового або тимчасового захисту». Зі слів ОСОБА_1 , після розмови з батьками, які живуть в рф він зробив висновок, що повертатися йому буде небезпечно через те, що до батьків приходили та запитували, де він перебуває і чи знають батьки про його зв`язки з «Фондом боротьби з корупцією». ОСОБА_1 також повідомляє, що проживаючи до 2016 року в рф підтримував «Фонд боротьби з корупцією» ОСОБА_4 (співбесіда від 14.07.2021). Однак, документів про належність до «Фонду боротьби з корупцією» ОСОБА_4 він не має, жодних посад у Фонді він не займав, мітингів не організовував, лише перераховував власні кошти на рахунок Фонду та брав участь у мітингах. Проте, документально підтвердити сказане про перекази коштів у період 2013-2016 років він не може, квитанції відсутні. Також позивач не може нічого сказати про своє переслідування в рф через відношення до «Фонду боротьби з корупцією» та не може розповісти, яку посаду обіймав в зазначеній організації та надати жодних підтверджень про участь на мітингах. Отже, позивач не зміг навести переконливих фактів чи доказів приналежності до некомерційної організації «Фонд боротьби з корупцією» ОСОБА_4 , а у своїх твердженнях позивач обмежився загальновідомими фактами. Разом з тим, позивач не надав жодного підтвердження своїх переслідувань у період проживання в рф до 2016 року. Натомість зазначив, що був засновником та генеральним директором ТзОВ «Уралгєомаш» та АО «Мід Інвест», вів успішний бізнес, поставляв запчастини до промислової техніки, кар`єрних екскаваторів до Європи (Румунії), законів не порушував, брав кредити в банку, повертав вчасно, боргів не мав. Після того як вирішив переїхати до України, щоб займатися бізнесом, всі свої компанії в країні походження продав. відповідач вважає, що ОСОБА_1 у підтвердження обґрунтованості звернення за захистом в Україні не надав до органу міграційної служби у Львівській області жодної додаткової інформації по країні походження про своє відношення до «Фонду боротьби з корупцією» ОСОБА_4 , а надав тільки усні твердження, які носять суперечливий характер, і не містять інформації щодо утисків особисто позивача в країні його громадянської належності. Таким чином, враховуючи вищезазначене, факти викладені в заяві ОСОБА_1 про те, що проживаючи до 2016 року в рф він мав відношення до Фонду боротьби з корупцією» ОСОБА_4 можуть вважатися малоймовірними та неправдоподібними. Крім того, відповідач вказує, що шукач захисту відразу не звернувся за захистом на території країни, як це передбачено ч. 1 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». За матеріалами справи, ОСОБА_1 перетнув державний кордон України 03.07.2016, а звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до ГУ ДМС у Львівській області лише в липні 2021 року, тобто, через 5 років після в`їзду на територію України. Отже, заявник після приїзду в Україну та під час законного проживання в країні не мав наміру звертатись із заявою шукача захисту, а звернувся 14.05.2021 із з заявою невстановленої форми (та повторно з заявою-анкетою від 09.07.2021), оскільки закінчувався термін дії тимчасової посвідки серії НОМЕР_1 , яку продовжено до 18.05.2021. Отже, враховуючи все наведене вище, немає підстав вважати, що ОСОБА_1 має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а, відтак, у нього немає підстав для набуття статусу біженця відповідно до умов, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Поряд із цим, відповідач наголошує, що важливим показником, який впливає на характеристику позивача як потенційного шукача захисту є те, що із письмовою заявою за захистом на території України він звернувся лише після закінчення терміну дії посвідки на тимчасове проживання. Наведене у сукупності дає підстави вважати, що основним мотивом міграції ОСОБА_1 не є набуття захисту в Україні. Звідси випливає, що є обґрунтовані підстави вважати, що позивач має ознаки особи, яка відповідно до п. 62 Керівництва з процедур і визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), є економічним мігрантом, оскільки виїжджаючи із країни походження він керувався економічними міркуваннями з метою працевлаштування в країні. Враховуючи вищенаведене, можна зробити висновок, що у разі повернення до рф позивач не зазнає серйозної шкоди, визначеної в ст. 3 Європейської Конвенції та ст. 15 Кваліфікаційної Директиви ЄС 2011/95/EU, та йому не буде загрожувати ризик зазнати поводження, яке заборонене п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасово захисту».

16.11.2022 від позивача надійшло клопотання про залишення позову без розгляду (вх. № 72206).

23.11.2022 від представника позивача надійшли заперечення на клопотання про залишення позову без розгляду.

28.11.2022 від позивача надійшли заперечення на клопотання про залишення позову без розгляду (вх. № 74279).

02.12.2022 від позивача надійшла заява про уточнення позовних вимог (вх. № 75603).

07.12.2022 від представника позивача надійшла відповідь на відзив (вх. № 76994), в якій зазначає, що служба ОСОБА_1 у Збройних Силах України та виступ проти діючої влади країни громадянства є обґрунтованим побоюванням стати жертвою переслідувань, а відтак, є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця.

13.12.2022 від представника відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив (вх. № 77996). Відповідач зазначає, що у позові від 19.10.2022 ОСОБА_1 змінює підставу своїх побоювань щодо повернення у країну походження, зазначаючи, що має антиросійську позицію, та вважає, що через перебування на військовій службі у складі Збройних Сил України може зазнавати переслідувань від влади рф. Згідно з інформації позивача та наданої ним копії військового квитка НОМЕР_2 від 05.03.2022 ОСОБА_3 мобілізований до Збройних Сил України, проте така інформація потребує належної перевірки, оскільки призову на військову службу в умовах воєнного стану під час мобілізації підлягають лише громадяни України згідно ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», а позивач є іноземцем - громадянином рф.

Ухвалою від 05.04.2023 суд зупинив провадження у справі №380/14036/22 за позовом ОСОБА_1 до ДМС України, за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача ГУ ДПС у Львівській області України, про визнання протиправним і скасування рішення, зобов`язання вчинити дії до припинення перебування ОСОБА_1 у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до антитерористичної операції.

Ухвалою від 13.09.2023 суд поновив провадження у справі №380/14036/22 за ОСОБА_1 ДМС України, за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача ГУ ДПС у Львівській області України, про визнання протиправним і скасування рішення, зобов`язання вчинити дії.

Ухвалою від 13.09.2023 суд клопотання позивача про поновлення пропущеного строку звернення до суду задовольнив. Поновив ОСОБА_1 строк звернення до суду із позовом до ДМС України, за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача ГУ ДПС у Львівській області України, про визнання протиправним і скасування рішення, зобов`язання вчинити дії. У задоволенні клопотання ДМС України про залишення без розгляду позову у справі за позовом ОСОБА_1 ДМС України, за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача ГУ ДПС у Львівській області України, про визнання протиправним і скасування рішення, зобов`язання вчинити дії відмовив.

Протокольною ухвалою від 13.09.2023 суд закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити.

В судовому засіданні представник відповідача та третьої особи проти задоволення позовних вимог заперечив, просив відмовити у задоволенні позову.

Заслухавши вступне слово представників сторін, третьої особи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

14.05.2021 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин рф, звернувся до ГУ ДМС у Львівській області із заявою про визнання біженцем, або особою яка потребує додаткового захисту.

09.07.2021 позивачу було видано довідку про звернення за захистом в Україні.

Крім того, 09.07.2021 позивач звернувся із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

09.07.2021 відносно позивача складено реєстраційний лист як на особу, яка звернулась із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відносно позивача 09.07.2021 проведено анкетування, в результаті чого складено анкету особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до наказу ГУДМС у Львівській області від 29.07.2021 № 136 «Про відмову у оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» відмовлено у оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянину російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1

ДМС України 24.09.2021 прийняла рішення про задоволення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту № 54-21, яким скасувала наказ ГУ ДМС у Львівській області від 27.09.2021 № 136 про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина рф ОСОБА_1 .

Відповідно до наказу ГУ ДМС у Львівській області від 08.10.2021 № 197 «Про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» дозволено оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , особова справа 2021LV0007.

З метою більш досконалого вивчення обставин, за яких позивач звернувся із заявою про надання йому статусу біженця або особи, що потребує додаткового захисту, 09.11.2022 відповідачем була проведена співбесіда з позивачем, що підтверджується відповідним протоколом.

Відповідно до наказу ГУ ДМС у Львівській області «Про продовження строку розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» № 239 від 08.12.2021 продовжено строк розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

18.02.2022 першим заступником ГУ ДМС у Львівській області І. Іваночко за результатами розгляду особової справи № 2021LV0007 громадянина рф ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до ГУ ДМС у Львівській області, затверджено висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджено висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Підстава: відповідно до абзацу 5 ч 1 ст. 6 Закону України «Про біженців або осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», у зв`язку з відсутністю у заявника обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також через невстановлення фактів загрози його життю, безпеці чи свободі у країні походження, через побоювання застосування смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, доцільним рекомендовано ДМС України прийняти рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина рф ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та його неповнолітніх дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

11.03.2022 ДМС України прийняла рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту № 74-22, яким відмовила позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина російської федерації, а також його неповнолітнім дітям.

19.07.2022 ГУ ДМС у Львівській області на підставі рішення Державної міграційної служби України № 74-22 від 11.03.2022 складено повідомлення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту № 11.

Вважаючи свої права порушеними в зв`язку з прийнятим ДМС України рішенням від 11.03.2022 № 74-22, позивач звернувся до суду.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з такого.

Відповідно до ст.14 Загальної декларації прав людини 1948 року кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначено Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 №3671-VІ.

Згідно з п. п. 1, 13 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

У ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» визначено порядок звернення особи із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до частини п`ятої якої особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Згідно з ч. ч. 1, 7 ст. 7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника. До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Частиною 11 ст. 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачено, що після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до ч. 5 ст. 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади у справах міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на основі всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з ч. 6 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Пункт 42 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця (згідно Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року, що стосуються статусу біженців) Управління Верховного комісару ООН у справах біженців, видання 1992 року (далі - Керівництво) передбачає, що знання умов країни походження прохача - якщо не основна мета, то вельми важливий елемент в оцінці достовірності відомостей, наданих прохачем. Загалом, побоювання прохача повинні вважатися цілком обґрунтованими, якщо він може довести в межах розумного, що його тривале перебування в країні походження стало нестерпним для нього з причин, вказаних у визначенні, чи з тих же причин було б нестерпним, якби він повернувся назад.

Відповідно до п. п. 45 та 66 Керівництва для того, щоб уважатися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно п. 195 Керівництва встановлено, що у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані, в першу чергу, самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

За Позицією Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців «Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців» 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доказу покладається на позивача, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, щоб на підставі цих фактів могло бути прийнято належне рішення.

Відповідно до ч.2 ст.13 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язана, серед іншого: подати центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Виходячи зі змісту Позиції УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказування у заявах біженців» 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права, обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що у відповідача наявний обов`язок при розгляді документів заявника, перевіряти обставини, які надають підстави віднести особу до категорії біженців або осіб, які потребують додаткового захисту, або встановити належність заяви, як такої, що носить характер зловживання.

Одночасно, слід зазначити, що заявник, в свою чергу, не зобов`язаний обґрунтовувати кожну обставину своєї справи беззаперечними матеріальними доказами і має доказувати вірогідність своїх доводів та точність фактів, на яких ґрунтується заява про надання статусу біженця, оскільки особи, які шукають статусу біженця, позбавлені в силу тих чи інших обставин можливості надати докази на підтвердження своїх доводів.

Тобто, залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особою, котра звертається за встановленням статусу біженця, може бути взагалі неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких надається статус біженця або визнання особи такою, що потребує додаткового захисту.

Отже, підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 №649, інших міжнародних, державних і неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Разом з тим, ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об`єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами і загальна правдоподібність яких є достатньою. Правдоподібність встановлюється, якщо заявник подав заяву, яка є логічно послідовною, правдоподібною і не суперечить загальновідомим фактам, отже, викликає довіру.

Відповідно до абз. 5 п. 10 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 16.03.2012 №3 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» (далі Постанова №3), інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації.

Згідно з ч. 3 ст. 78 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Даючи оцінку оскаржуваному рішенню ДМС України від 11.03.2022 №74-22 про відмову у визнанні громадянина рф ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, суд враховує наступне.

Як слідує з дослідженої судом особової справи позивача №2021LV0007 та протоколів співбесід із ним, причиною небажання повертатись до країни походження стала, серед іншого, підтримка «Фонду боротьби з корупцією» ОСОБА_4 та погіршення ситуації з дотриманням базових прав і свобод людини в рф.

Зокрема, позивач зазначає, що ще в період проживання в рф він і його дружина дотримувалися поглядів демократичного устрою суспільства, відкрито висловлювалися проти існуючої влади. Сформована політична обстановка суперечила їх політичним поглядам. ОСОБА_1 розумів, що створюваний в рф режим не передбачає наявності більшості базових свобод людини і не поділяє загальноприйнятих демократичних цінностей. При цьому ОСОБА_1 займав активну громадянську позицію, разом з дружиною брав участь в декількох опозиційних акціях, мітингах. У період 2013-2016 років фінансово підтримували «Фонд боротьби з корупцією» (ФБК) ОСОБА_4 . Підтримка здійснювалася шляхом банківських переказів з особистих карт. Всього на двох було зроблено 7- 8 переказів по 500-3000 рублів. За час перебування родини ОСОБА_1 в Україні, в рф значно погіршилася ситуація з дотриманням базових прав і свобод людини. При цьому, переважна кількість постраждалих стали жертвами переслідувань через приналежність до певної соціальної групи і політичних переконань. Це підтверджується статистикою міжнародних правозахисних організацій, рішеннями ЄСПЛ. У 2019 році в рф відбувалося наростання репресивних тенденцій: на піднесення громадянського і політичного активізму влада відповідала заборонами, жорсткістю законодавства і політично мотивованими кримінальними справами.

На підтвердження таких аргументів позивач не подав відповідних доказів, а відповідач не вжив жодних заходів для встановлення обставин, на які покликався заявник.

При цьому також слід зазначити таке.

російська збройна агресія проти України- пряме й опосередковане застосування збройної сили рф проти суверенітету і територіальної цілісності України.

Відкритими складовими російської збройної агресії проти України, що розпочалася 2014 року, є:

- російське збройне вторгнення в Крим у лютому-березні 2014 року (з подальшим початком тимчасової окупації півострова Росією 20.02.2014);

- війна на сході України (на Донбасі) з квітня 2014 року, яка розпочалася зі створення під прикриттям «народних» виступів спецслужбами РФ терористичних так званих Донецької і Луганської «народних республік» та тривала до початку широкомасштабного вторгнення;

- широкомасштабне вторгнення росії в Україну з 24.02.2022, яке розпочалося після тривалого військового нарощування та визнання росією так званих ДНР та ЛНР як незалежних держав.

27.01.2015 Верховна Рада України визнала рф агресором.

22.05.2022 Верховна Рада України визнала рф державою-терористом із тоталітарним неонацистським режимом та заборонила його пропаганду, а також пропаганду акту агресії росії проти України.

На 2021 рік під російською окупацією перебувало 43300 кв. км, або 7 % української території. Після початку російського вторгнення 24.02.2022 ця площа зросла у 2,9 рази. Тимчасово окупованими є Автономна Республіка Крим, частини Донецької, Луганської, Херсонської, Запорізької, Миколаївської областей та місто Севастополь.

Вказані обставини є загальновідомими і не потребують доведення в силі ст. 78 КАС України.

Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 №64/202, затвердженим Законом України від 24.02.2022 №2102-IX, в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб.

Указом Президента України від 14.03.2022 №133/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 15.03.2022 №2119-IX, строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 05 години 30 хвилин 26.03.2022 строком на 30 діб.

Указом Президента України від 18.04.2022 №259/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 21.04.2022 №2212-IX, строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 05 години 30 хвилин 25.04.2022 строком на 30 діб.

Указом Президента України від 17.05.2022 №341/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України №2263-IX від 22.05.2022, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25.05.2022 строком на 90 діб.

Указом Президента України від 12.08.2022 № 573/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України № 2500-IX від 15.08.2022, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 23 серпня 2022 року строком на 90 діб.

Указом Президента України від 07.11.2022 № 757/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України № 2738-IX від 16.11.2022, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 21 листопада 2022 року строком на 90 діб.

Указом Президента України від 06.02.2023 №58/2023 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 07 лютого 2023 року № 2915-IX, продовжено з 05 години 30 хвилин 19 лютого 2023 року строком на 90 діб.

В подальшому дія воєнного стану неодноразово продовжувалась.

Станом на момент розгляду цієї справи в суді дія воєнного стану в Україні не припинена.

За даними сайту Human Rights Watch (https://www.hrw.org/tag/russia-ukraine-war?promo=tag) з моменту повномасштабного вторгнення Росії у 2022 році її війна проти України мала катастрофічний вплив на життя цивільного населення, вбивши тисячі мирних жителів, поранивши ще багато тисяч, а також знищивши цивільне майно та інфраструктуру. Російські війська вчинили низку порушень міжнародного гуманітарного права, включаючи невибіркові та непропорційні бомбардування та обстріли цивільних територій, які вразили будинки, медичні та освітні заклади. Деякі з цих нападів слід розслідувати як військові злочини. На окупованих ними територіях російські або пов`язані з Росією сили вчиняли явні військові злочини, включаючи тортури, страти без розгляду, сексуальне насильство, насильницькі зникнення та пограбування культурних цінностей. Ті, хто намагався втекти з районів бойових дій, зіткнулися з жахливими випробуваннями та численними перешкодами; у деяких випадках російські війська примусово переміщували значну кількість українців до Росії або на окуповані Росією території України, а багатьох з них піддавали жорстоким перевіркам безпеки. Неодноразові атаки російських військ по всій країні на енергетичну та іншу критично важливу інфраструктуру України спрямовані на те, щоб тероризувати цивільне населення та зробити їх життя нежиттєздатним, що є військовим злочином.

Відповідно до інформації з інтернет-видання Голос Америки (http://www.golos-ameriki.ru/a/human-rights-russia/3217658.html) в річницю вбивства Бориса Немцова Рада Сенату США з прав людини та аналітичний центр «Атлантична рада» провели у Вашингтоні дискусію, присвячену російській політичній ситуації: « ОСОБА_7 в президентское кресло в 2012 году ознаменовалось широкомасштабным наступлением на свободу слова и собраний так считают участники прошедшей в Вашингтоне дискуссии, посвященной российской политической ситуации.

Наряду с оппозиционными активистами, которые теперь носят клеймо «предателей» и «пятой колонны», преследованиям подвергаются уже целые неправительственные организации. Для них даже приняты специальные законы «об иностранных агентах» и «нежелательных организациях». По мне нию Полы Добрянски, бывшего заместителя Госсекретаря США, а ныне старшего научного сотрудника Гарвардского университета, степень «нежелательности» той или иной организации понятие настолько субъективное, что нет никаких сомнений: налицо попытка узаконить репрессии против гражданского общества. Размах нарушений прав человека в России свидетельствует о том, что режим окончательно отбросил условности и действует без оглядки на возможные последствия, считает Добрянски. Возникает, однако, вопрос: с чего бы Путину, при столь высоком уровне народной поддержки, декларируемом в средствах массовой информации, бояться оппозиционных настроений? Причину такого страха Пола Добрянски видит в крайней неустойчивости режима перед лицом экономических проблем, обесценивания рубля и падения цен на нефть, обеспечивающей львиную долю бюджетных поступлений.

Массовые протесты, неизбежно сопровождающие любой экономический кризис, власти решили душить на корню. В ход идут шантаж, запугивание, прямые и косвенные угрозы политическим оппонентам. В атмосфере ненависти и страха не каждый найдет в себе силы открыто выступить против режима.

« 2015 год, без преувеличения, стал самым мрачным в новейшей российской истории, считает заместитель помощника Госсекретаря США по правам человека, демократии и труду Роберт Берщински. И начало 2016-го выглядит не лучше. Ситуация усугубляется царящей в стране атмосферой безнаказанности: в то время как организаторы убийства Немцова разгуливают на свободе, в социальных сетях тиражируются изображения гражданских активистов в перекрестье оптического прицела. И при этом от официальных властей не прозвучало ни слова осуждения подобных выходок».

Автора пресловутых картинок с прицелом чеченского лидера ОСОБА_8 эксперты называют наиболее радикальным и воинственным элементом российской репрессивной машины. Президент Национального Фонда демократии ОСОБА_9 уверен, что близкий друг ОСОБА_10 имеет прямое или косвенное отношение к ряду громких политических убийств.

«Это чрезвычайно опасная фигура, названная в докладе Ильи Яшина "угрозой национальной безопасности". У него в подчинении большое количество вооруженных людей, которым не указ ни российские законы, ни российское государство. Если не взять его под контроль, ситуация может иметь самое непредсказуемое развитие», считает Гершман.

Дерзкое убийство одного из самых ярких лидеров оппозиции прямо у стен Кремля стало недвусмысленным посланием всем остальным оппозиционным политикам, уверены американские эксперты. И действительно, после этого многие активисты были вынуждены покинуть страну, опасаясь расправы. В такой ситуации логично было бы ожидать спада протестных настроений, но многотысячные демонстрации, прошедшие в годовщину убийства ОСОБА_11 в разных городах России, доказали обратное.

«Я впечатлен смелостью и решительностью этих людей, отважившихся поднять голос в защиту свободы, несмотря на запугивания, признается ОСОБА_9 . Они вышли на демонстрации, не испугавшись ни угроз Кадырова, ни репрессивных законов, принятых властями. И лично мне такие действия внушают оптимизм относительно будущего России».

В сложившейся ситуации, уверен эксперт, для Запада крайне важно открыто продемонстрировать поддержку тем политикам и гражданским активистам в России, которые не боятся защищать свои права и достоинство. «Если мы оставим их один на один с системой, мы предадим тем самым наши собственные исторические ценности и моральные принципы», считает Гершман».

Також Моніторингова місія ООН з прав людини в Україні констатує, що збройний напад рф на Україну справив руйнівний вплив на здійснення прав людини по всій країні. Зокрема, Управління ООН з прав людини у доповіді № 34 щодо ситуації з правами людини в Україні, що охоплює період з 01.02.2022 до 31.07.2022 зазначає, що бойові дії й далі призводять до загибелі та поранень цивільних осіб, а також руйнування та пошкоджень об`єктів цивільної інфраструктури. Атаки на цивільні об`єкти не тільки загрожують життям цивільних осіб, але й змушують їх жити в принизливих умовах і підривають їхні права на здоров`я, освіту, житло, їжу та воду. Порушення прав людини стосувалися як цивільних осіб, так і комбатантів, і включають умисні вбивства, свавільні затримання та насильницькі зникнення, катування та жорстоке поводження, а також сексуальне насильство, пов`язане з конфліктом. Із 24 лютого до 25 вересня місія зафіксувала 5996 смертей та 8848 поранень цивільних осіб, зокрема, 382 загиблі дитини. Фактичні числа набагато більші, оскільки збір і перевірка інформації з деяких районів, постраждалих від бойових дій, як і раніше, дуже ускладнені. У доповіді вказується, що 90% випадків загибелі або поранення цивільних осіб було задокументовано в районах, які контролюються урядом; 10% у частинах Луганської та Донецької областей, які контролюються Збройними силами рф та пов`язаними озброєними групами. Переважна кількість втрат серед цивільних осіб, зафіксованих із 24 лютого, була спричинена застосуванням зброї вибухової дії у населених пунктах. За даними місії, в Київській, Чернігівській, Сумській і Харківській областях під час окупації більшість жертв становили чоловіки, але були вбиті також жінки та діти. Насильницькі зникнення та свавільні затримання представників місцевих органів влади, журналістів, активістів та інших цивільних осіб були поширеними на окупованих територіях: за звітний період було зафіксовано 407 випадків (359 чоловіків, 47 жінок, 1 хлопчик). Серед цих випадків 17 чоловіків та 1 жінка були згодом знайдені мертвими. У доповіді також зафіксовано 47 випадків свавільних арештів і затримань, 31 насильницьке зникнення (28 чоловіків і 3 жінки) осіб, підозрюваних у підтримці окупаційної армії, за якими можуть стояти українські правоохоронні органи. Із 38 цивільних осіб, звільнених із місць несвободи (34 чоловіка, 4 жінки) та опитаних місією, 33 повідомили, що зазнали катувань і жорстокого поводження під час ув`язнення Збройними силами рф та пов`язаними озброєними групами. У доповіді також задокументовано 34 скарги на катування та жорстоке поводження у випадках затримання правоохоронними органами України. З приводу військовополонених: місія мала безперешкодний доступ до місць інтернування військовополонених на території, яка контролюється урядом України, і не отримала конфіденційного доступу до жодного місця інтернування військовополонених на території, яка контролюється Збройними силами рф та її спільниками. Проте місія зафіксувала, що переважна більшість українських військовополонених зазнавали катувань або жорстокого чи принизливого поводження з боку сторони, що тримала їх у полоні. У доповіді також задокументована загибель двох українських військовослужбовців унаслідок катувань. Упродовж звітного періоду було вбито 17 журналістів і працівників ЗМІ, включно з блогерами. 10 із цих смертей сталися під час активних бойових дій, тоді як інші загинули за невідомих обставин у районах, які контролювалися окупантами. Відзначається й погіршення ситуації зі свободою вираження поглядів, об`єднання та мирних зібрань в АР Крим. Місія задокументувала переслідування 89 осіб в окупованому Криму за "публічні дії, спрямовані на дискредитацію Збройних сил Російської Федерації", відколи це законодавство було запроваджено в березні 2022 року.

Також "суди" в самопроголошених "республіках" виносили вироки цивільним особам у провадженнях, пов`язаних із конфліктом, хоча їм бракувало прозорості, незалежності та неупередженості. Загалом бойові дії суттєво вплинули на права людей і груп, що перебувають у вразливому становищі, зокрема, осіб з інвалідністю та людей літнього віку, здебільшого жінок. Ці групи особливо потерпають від браку доступу до медичної допомоги, достатнього житла, опалення, води та електроенергії в районах, постраждалих від бойових дій.

Враховуючи наведене вище, суд приходить висновку про те, що побоювання позивача стати жертвою переслідування за ознаками, зокрема, політичних переконань, є обґрунтованими.

Особливу увагу суд хоче звернути на таке.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стан» воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Як видно з матеріалів справи, з 27.02.2022 позивач був мобілізований до лав Збройних Сил України (військовий квиток серії НОМЕР_2 від 05.03.2022), звання - рядовий.

Відповідно до довідки військової частини НОМЕР_3 № 2264 від 08.08.2022 солдат ОСОБА_1 проходив службу в стрілецькому батальйоні військової частини НОМЕР_3 та приймав безпосередню участь у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії.

З службової характеристики солдата ОСОБА_1 , виданої командиром 2 роти 2 стрілецького батальйону військової частини НОМЕР_3 капітаном ОСОБА_12 випливає, що позивач на посаді стрільця-санітара 3 взводу 2 стрілецької роти 2 стрілецького батальйону військової частини НОМЕР_3 перебуває з 13.05.2022. Під час проходження служби зарекомендував себе дисциплінованим солдатом. До своїх обов`язків відноситься відповідально, самостійно приймати вірні рішення спроможний. Над удосконаленням своїх професійних знань працює. Завжди здатний орієнтуватися у складних обставинах та при цьому приймати вірні рішення. При виконанні покладених завдань проявляє ініціативу та творчість мислення. В умовах бойового зіткнення з противником виконувати службові обов`язки здатний, в складних обставинах приймає правильні рішення. Статути Збройних Сил України та керівні документи знає добре. Користується заслуженим авторитетом у колективі. Отримав відзнаку від командування бригади за зразкову службу в зоні виконання бойових завдань. Фізично розвинутий добре. В стройовому відношенні підтягнутий на відмінному рівні. Військову та державну таємницю зберігати вміє, порушень при роботі з режимними документами не має. До кримінальної та антикорупційної відповідальності не притягався. Стан здоров`я добрий.

В подальшому ОСОБА_1 проходив службу в Збройних Силах України на підставі контракту, чинність якого припинена 21.06.2023.

Відповідно до наказу № 172 від 21.06.2023 військової частини НОМЕР_3 (по стройовій частині) солдата ОСОБА_1 , оператора відділення безпілотних авіаційних комплексів взводу безпілотних авіаційних комплексів роти вогневої підтримки управління військової частини НОМЕР_3 , звільнено зі служби в запас та вважати таким, що справи та посаду здав, з 21.06.2023 виключити зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення і направити для зарахування на військовий облік до Сихівського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки Львівської області. При цьому вислуга в Збройних Силах України становить в календарному обчисленні 1 рік 4 місяці.

Оцінюючи фактичні обставини справи, які були встановлені на підставі системного аналізу нормативно-правових документів та інформації з відкритих і незалежних джерел, в т.ч. щодо загальної ситуації з правами людини в рф, які узгоджуються з доводами позивача, суд приходить висновку, що позивачем наведено переконливі факти, які підтверджують, що у разі повернення до рф (країни громадянської належності) він може зазнати переслідувань через політичні переконання та безумовно зазнає переслідувань як учасник бойових дій з рф в зв`язку з захистом національної безпеки і оборони України, відсічі і стримування збройної агресії рф проти України.

Враховуючи наведене, ДМС України необґрунтовано зроблено висновок про те, що позивач не бажає повертатись до країни своєї громадської належності з причин, що не мають конвенційних ознак, за наявності яких особу можна визнати біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За такого правового врегулювання та обставин справи, оскаржуване рішення слід вважати необґрунтованим, тому наявні підстави для його скасування.

Обираючи спосіб захисту порушеного права позивача суд враховує наступне.

Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (ч. 1 ст. 2 КАС України).

Адміністративний суд, перевіряючи правомірність рішень, дій чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим ч. 2 ст. 2 КАС України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Під дискреційним повноваженням розуміють такі повноваження, які надають певний ступінь свободи адміністративному органу при прийнятті рішення, тобто, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибрати один з кількох варіантів рішення.

Згідно ч. 2 ст. 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Наведене означає, що принцип диспозитивності покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, за вирішенням яких позивач звернувся до адміністративного суду. Суд вирішує лише ті вимоги по суті спору, про вирішення яких клопочуть сторони, і за загальним правилом він не повинен виходити за межі цих вимог. Тобто суд зв`язаний предметом і обсягом заявлених вимог.

Вихід за межі позову можливий у виняткових випадках, зокрема коли повний та ефективний захист прав, свобод та інтересів неможливий у заявлений позивачем спосіб. При цьому такий вихід за межі позовних вимог повинен бути пов`язаний із захистом саме тих прав, свобод та інтересів, щодо яких подана позовна заява.

Верховний Суд у своїй практиці неодноразово наголошував, що суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять. З цього випливає, що вихід за межі позовних вимог можливий за наступних умов: - лише у справах за позовами до суб`єктів владних повноважень, оскільки лише в цьому випадку відбувається захист прав та інтересів позивача; - повний захист прав позивач неможливий у спосіб, про який просить позивач. Повнота захисту полягає в ефективності відновлення його прав; - вихід за межі позовних вимог повинен бути пов`язаний із захистом саме тих прав, щодо яких подана позовна заява.

При цьому ефективний спосіб захисту прав та інтересів особи в адміністративному суді має відповідати таким вимогам: забезпечувати максимально дієве поновлення порушених прав за чинного законодавчого регулювання; бути адекватним фактичним обставинам справи; не суперечити суті позовних вимог, визначених особою, що звернулася до суду; узгоджуватися повною мірою з обов`язком суб`єкта владних повноважень діяти виключно у межах, порядку та способу, передбаченого законом.

Принцип ефективності судового захисту прав та інтересів особи закріплено також у низці міжнародних актів.

Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Суд вважає, що з урахуванням всіх обставин цієї справи зобов`язання ДМС України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не відновить порушеного, на думку позивача, права.

Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

З даного питання Верховний Суд дотримується таких правових позицій: «У разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому суб`єктом звернення дотримано усіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення.

Зобов`язання судовим рішенням суб`єкта владних повноважень до вчинення конкретних дій (прийняття конкретних рішень) можливе, за загальним правилом, лише за умови почергового встановлення судом двох обставин: позивач на момент звернення до відповідного суб`єкта владних повноважень забезпечив виконання всіх без винятку вимог закону для отримання конкретного рішення; зобов`язання суб`єкта владних повноважень розглянути повторно звернення позивача з урахуванням висновків суду є недоцільним (об`єктивно встановлено безальтернативність рішення суб`єкта владних повноважень, яке може бути прийняте за встановлених судом обставин у конкретній справі).

Адміністративний суд не обмежений у виборі способів відновлення права особи, порушеного владними суб`єктами, і вправі обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права, який відповідає характеру такого порушення з урахуванням обставин конкретної справи.

Відтак, враховуючи наведене вище, суд вважає, що в цій справі доцільно захистити порушене право позивача шляхом зобов`язання ДМС України надати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянину рф, статус біженця або особи, яка потребує додатково захисту, відповідно до поданої ним заяви-анкети від 14.05.2021 та від 09.07.2021 №2021LV0007, з урахуванням висновків суду у цій справі.

На підставі досліджених доказів та встановлених на їх підставі обставин, суд приходить висновку про наявність підстав для повного задоволення позову.

Щодо судових витрат, то питання щодо їх розподілу суд не вирішує, оскільки позивач відповідно до п. 14 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», звільнений від сплати судового збору і такий ним не сплачувався.

Керуючись ст.ст. 2, 19-20, 22, 25-26, 90, 139, 143, 241-246, 255, 257-258, 293, 295, пп. 15.5 п.15 розділу VII «Перехідні положення» КАС України, суд

в и р і ш и в :

адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України №74-22 від 11.03.2022.

Зобов`язати Державну міграційну службу України (, 01001, м. Київ, вул. Володимирська, 9) надати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянину російської федерації, статус біженця або особи, яка потребує додатково захисту, відповідно до поданої ним заяви-анкети від 14.05.2021 та від 09.07.2021 №2021LV0007, з урахуванням висновків суду у цій справі.

Рішення може бути оскаржене, згідно зі ст. 295 КАС України, протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили, згідно зі ст. 255 КАС України, після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 23.10.2023.

СуддяПотабенко Варвара Анатоліївна