Справа № 160/3529/23
Суддя: Добродняк І.Ю.
Дата ухвалення: 2023-10-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

23 жовтня 2023 року м. Дніпросправа № 160/3529/23

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Добродняк І.Ю. (доповідач),

суддів: Бишевської Н.А., Семененка Я.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 ,

на рішення Дніпропетровський окружного адміністративного суду від 12 травня 2023 року (суддя Озерянська С.І.)

у справі № 160/3529/23

за позовом ОСОБА_1 ,

до Комунального некомерційного підприємства «Новомосковська центральна міська лікарня» Новомосковської міської ради,

про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Комунального некомерційного підприємства «Новомосковська центральна міська лікарня» Новомосковської міської ради, в якому просив:

визнати незаконною бездіяльність Генерального директора Комунального некомерційного підприємства «Новомосковська центральна міська лікарня» Новомосковської міської ради ОСОБА_2 в частині ненадання доступу до публічної інформації ОСОБА_1 згідно із запитом від 10.01.2023 та у відмові надання наказу КЗ «ОК ЦМСЄ» ДОР № 1 від 04.01.2022;

зобов`язати Генерального директора Комунального некомерційного підприємства «Новомосковська центральна міська лікарня» Новомосковської міської ради ОСОБА_2 надати ОСОБА_1 наказ КЗ «ОК ЦМСЄ» ДОР № 1 від 04.01.2022 впродовж п`яти робочих днів після рішення суду;

стягнути з Генерального директора Комунального некомерційного підприємства «Новомосковська центральна міська лікарня» Новомосковської міської ради ОСОБА_2 моральну шкоду у розмірі 20 000 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачем 04.01.2023 до Генерального директора Комунального некомерційного підприємства «Новомосковська центральна міська лікарня» Новомосковської міської ради» ОСОБА_2 подано скаргу з приводу порядку проходження ним МСЄК. 09.01.2023 позивач отримав відповідь № 09/3, в якій Генеральний директор Комунального некомерційного підприємства «Новомосковська центральна міська лікарня» Новомосковської міської ради» ОСОБА_2 , посилаючись на наказ «ЦМСЄ» ДОР №1 від 04.01.2022, зазначив, що враховуючи кардіологічний діагноз позивача та працездатний вік (до 60 років), документи на МСЕК були скеровані в м. Дніпро на міжрайонну кардіологічну медико-соціальну експертну комісію №2, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . 10.01.2023 позивач повторно звернувся до відповідача із запитом на доступ до публічної інформації, в якому просив надати наказ КЗ «ОК ЦМСЄ» ДОР №1 від 04.01.2022. Після спливу строків, наданих законом на реагування на звернення громадян і на запит на доступ до публічної інформації, позивачу не направлено офіційної відповіді з обґрунтуванням у відмові на доступ до публічної інформації.

Рішенням Дніпропетровський окружного адміністративного суду від 12 травня 2023 року позов задоволено частково.

Визнано протиправними дії Комунального некомерційного підприємства «Новомосковська центральна міська лікарня» Новомосковської міської ради щодо неналежного розгляду звернення ОСОБА_1 від 10.01.2023.

Зобов`язано Комунальне некомерційне підприємство «Новомосковська центральна міська лікарня» Новомосковської міської ради повторно розглянути звернення ОСОБА_1 від 10.01.2023, враховуючи висновки суду, наведені в даному рішенні.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Суд виходив із того, що порушенні позивачем у зверненні питання мали бути розглянуті Комунальним закладом «Обласний клінічний центр медико-соціальної експертизи» Дніпропетровської обласної ради», тому це звернення підлягало перенаправленню відповідачем відповідно вимог ст.7 Закону України «Про звернення громадян». За встановлпних у справі обставин суд дійшов висновку про неналежний розгляд звернення позивача та порушення відповідачем вимог Закону України «Про доступ до публічної інформації» та Закону України «Про звернення громадян».

Щодо вимоги позивача про стягнення моральної шкоди у розмірі 20000 грн., суд зазначив, що позивач не довів, а суд не встановив, що негативні емоції позивача досягли рівня страждань або приниження, які є моральною шкодою.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Позивач зазначає, що судом не застосовані норми матеріального права, якими врегульовані спірні правовідносини, не з`ясовано дотримання відповідачем вимог п.2 ст.6 Закону України «Про доступ до публічної інформації». Позивач наполягає, що відповідачем порушено його право на отримання публічної інформації без законних обґрунтувань відмови, при цьому відповідач не надав доказів надсилання запитуваної інформації або доказів, що запитувана інформація віднесена до конфіденційної.

Відповідач проти задоволення апеляційної скарги заперечує, відповідно до поданого відзиву на апеляційну скаргу просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги та позовних вимог. Відповідач вказує, що суд першої інстанції вже визнав протиправними дії відповідача щодо неналежного розгляду звернення позивача від 10.01.2023 та зобов`язав відповідача повторно розглянути звернення від 10.01.2023. Наказ № 1 від 04.01.2023, який позивач просив надати, виданий не відповідачем, а Комунальним закладом «Обласний клінічний центр медико-соціальної експертизи» Дніпропетровської обласної ради», який і є розпорядником публічної інформації щодо цього наказу. Також відповідач вважає, що суд першої інстанції зробив правильні висновки про відмову з задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди.

Дана адміністративна справа розглянута апеляційним судом відповідно до ст.311 Кодексу адміністративного судочинства України в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, з огляду на таке.

Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 06.01.2023 є особою з інвалідністю другої групи безстроково за загальним захворюванням по зору.

Згідно довідки до акту огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААВ №792919 від 08.02.2023 позивачу встановлено першу Б групу інвалідності з 06.01.2023 безстроково за загальним захворюванням по зору.

05.01.2023 позивачем направлено скаргу вх.№04/01 на адресу Комунального некомерційного підприємства «Новомосковська центральна міська лікарня».

09.01.2023 Комунальним некомерційним підприємством «Новомосковська центральна міська лікарня» Новомосковської міської ради надано відповідь на скаргу №09/03, в якій повідомлено, що позивач звернувся до ЛКК лікарні для оформлення документів на встановлення групи інвалідності. Враховуючи його кардіологічний діагноз та працездатний вік (до 60 років), документи на МСЕК були скеровані в м. Дніпро на міжрайонну кардіологічну медико-соціальну експертну комісію №2, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (згідно наказу КЗ «ОК ЦМСЕ» ДОР» №1 від 04.01.2022).

10.01.2023 позивач засобами електронної пошти на ім`я ОСОБА_2 направив звернення, в якому просив надати копію усього тексту наказу КЗ «ОК ЦМСЕ» ДОР № 1 від 04.01.2022 та обґрунтувати причини, чому документи МСЄК готував невролог, в той час як позивач має кардіологічний діагноз.

Листом від 16.01.2023 за № 16/10 Комунальне некомерційне підприємство «Новомосковська центральна міська лікарня» Новомосковської міської ради» надало відповідь на скаргу вх. 22/46 від 10.01.2023 на ім`я ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 , та на електронну пошту: ІНФОРМАЦІЯ_2

Відповідач зазначив, що враховуючи неврологічний та кардіологічний діагнози та працездатний вік (до 60 років) позивача, документи на МСЄК скеровані в м. Дніпро на міжрайонну кардіологічну медико-соціальну експертну комісію № 2, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (згідно Наказу КЗ «(Ж ЦМСЕ`ДОР» № 1 від 04.01.2022). За роз`ясненнями про причину направлення діагнозу на міжрайонну кардіологічну медико-соціальну експертну комісію № 2 м. Дніпра позивачу потрібно звернутися до головного лікаря Комунального закладу «Обласний клінічний центр медико-соціальної експертизи» Дніпропетровської обласної ради», який розташований в м. Дніпрі на площі Соборній, 14 (колишня Жовтнева), т. (0562) 46-33-45.

Позивач, посилаючись на допущену генеральним директором Комунального некомерційного підприємства «Новомосковська центральна міська лікарня» Новомосковської міської ради» ОСОБА_2 бездіяльність щодо ненадання доступу до публічної інформації згідно з запитом від 10.01.2023 та у відмові надання наказу КЗ «ОК ЦМСЄ» ДОР № 1 від 04.01.2022, звернувся до суду з цим позовом.

З огляду на фактичні обставини справи, норми законодавства, що регулюють спірні правовідносини, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до статей 5 та 7 Закону України «Про інформацію» №2657-ХІІ від 02.10.1992, кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб. Право на інформацію охороняється законом.

Держава гарантує всім суб`єктам інформаційних відносин рівні права і можливості доступу до інформації. Ніхто не може обмежувати право особи у виборі форм і джерел одержання інформації, за винятком випадків, передбачених законом. Суб`єкт інформаційних відносин може вимагати усунення будь-яких порушень його права на інформацію.

Спеціальним законом, який визначає порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес, є Закон України «Про доступ до публічної інформації» №2939-VI від 13.01.2011.

За визначенням в ч.1 ст.1 цього Закону публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

Відповідно до ст.13 вказаного Закону розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються, зокрема, суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання.

Відповідно до ст.3 Закону №2939-VI право на доступ до публічної інформації гарантується:

1) обов`язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом;

2) визначенням розпорядником інформації спеціальних структурних підрозділів або посадових осіб, які організовують у встановленому порядку доступ до публічної інформації, якою він володіє;

3) максимальним спрощенням процедури подання запиту та отримання інформації;

4) доступом до засідань колегіальних суб`єктів владних повноважень, крім випадків, передбачених законодавством;

5) здійсненням парламентського, громадського та державного контролю за дотриманням прав на доступ до публічної інформації;

6) юридичною відповідальністю за порушення законодавства про доступ до публічної інформації.

Доступ до інформації забезпечується шляхом: 1) систематичного та оперативного оприлюднення інформації; 2) надання інформації за запитами на інформацію (ст.5 Закону).

За визначенням в ч.1 ст.19 Закону №2939-VI запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні.

При цьому запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту (ч.2 ст.19 Закону №2939-VI).

Згідно приписів ч.1 ст.20 Закону №2939-VI розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.

Відповідно до ч.1 ст.22 вказаного Закону розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках:

1) розпорядник інформації не володіє і не зобов`язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит;

2) інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону;

3) особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов`язані з копіюванням або друком;

4) не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п`ятою статті 19цього Закону.

Відповідь розпорядника інформації про те, що інформація може бути одержана запитувачем із загальнодоступних джерел, або відповідь не по суті запиту вважається неправомірною відмовою в наданні інформації (ч.2 ст.22 Закону №2939-VI).

Розпорядник інформації, який не володіє запитуваною інформацією, але якому за статусом або характером діяльності відомо або має бути відомо, хто нею володіє, зобов`язаний направити цей запит належному розпоряднику з одночасним повідомленням про це запитувача. У такому разі відлік строку розгляду запиту на інформацію починається з дня отримання запиту належним розпорядником (ч.3 ст.22 Закону №2939-VI).

В спірному випадку, як правильно встановлено судом першої інстанції, відповідачем не надано, в матеріалах справи відсутні докази направлення позивачу поштовими засобами зв`язку, або за допомогою електронних засобів зв`язку відповіді на звернення позивача від 10.01.2023. Також відповідачем не надано жодного доказу сповіщення позивача іншими засобами зв`язку про результати розгляду його звернення від 10.01.2023.

Таким чином, за відсутності доказів направлення позивачу відповіді на його інформаційний запит, а саме: листа від 16.01.2023 № 16/10, відповідачем в порушення ст.20 Закону України «Про доступ до публічної інформації» № 2939-VI від 13.01.2011 допущено протиправну бездіяльність, яка виразилась у ненаданні позивачу відповіді на запит від 10.01.2023, а не у неповідомленні позивача про розгляд його звернення, як помилково вказано судом першої інстанції.

Надаючи оцінку листу відповідача від 16.01.2023 № 16/10, в якій відображена позиція відповідача по суті порушеного позивачем в його зверненні від 10.01.2023, суд апеляційної інстанції погоджується з судом першої інстанції, що вказаний лист за своїм змістом не може вважатися відповіддю на вимогу позивача щодо надання наказу №1 від 04.01.2022.

Виходячи з наведених вище правових норм, а також положень Статуту Комунального некомерційного підприємства «Новомосковська центральна міська лікарня» Новомосковської міської ради, відповідач є розпорядником інформації, пов`язаної з виконанням ним своїх обов`язків.

В той же час, встановлені у справі обставини свідчать, що наказ № 1 від 04.01.2022, який позивач просив відповідача надати, виданий Комунальним закладом «Обласний клінічний центр медико-соціальної експертизи» Дніпропетровської обласної ради», який і є розпорядником публічної інформації щодо цього наказу, тому висновки суду першої інстанції щодо врахування приписів ч.3 ст.22 Закону України «Про доступ до публічної інформації» є правильними.

Виходячи з викладеного, приймаючи до уваги, що фактично відповідачем відповідь за звернення позивача від 10.01.2023 надана не була, суд апеляційної інстанції вважає, що Комунальне некомерційне підприємство «Новомосковська центральна міська лікарня» Новомосковської міської ради зобов`язано надати відповідь на звернення ОСОБА_1 від 10.01.2023.

При цьому, оскільки наказ №1 від 04.01.2022 прийнятий Комунальним закладом «Обласний клінічний центр медико-соціальної експертизи» Дніпропетровської обласної ради», який і є розпорядником публічної інформації щодо такого наказу, то вимога про зобов`язання Генерального директора Комунального некомерційного підприємства «Новомосковська центральна міська лікарня» Новомосковської міської ради ОСОБА_2. надати позивачу означений наказ задоволенню не підлягає.

Стосовно вимоги позивача про стягнення моральної шкоди суд зазначає таке.

Статтею 24 Закону України «Про доступ до публічної інформації» № 2939- VI передбачено, що особи, на думку яких їхні права та законні інтереси порушені розпорядниками інформації, мають право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди в порядку, визначеному законом.

За правилами ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала:

1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки;

2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт;

3) в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до ч.2 ст. 23 Цивільного кодексу України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у Постанові «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 (із змінами та доповненнями) під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків (пункт 3 Постанови).

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (ч.3 ст.23 ЦК України).

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (п. 5 наведеної вище Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4).

У практиці Європейського Суду з прав людини порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (див. наприклад, Рисовський проти України, № 29979, п. 86, 89; від 20.10.2011, Антоненков та інші проти України, № 14183/02, п. 71, 22.11.2005).

Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди.

При цьому слід виходити з презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (статті 3, 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

Також суд враховує, що загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої суб`єктом владних повноважень, сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі №464/3789/17.

Зокрема, Верховний Суд дійшов висновку, що моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п.52).

Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (п. 56).

Відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що позивач не зазнав страждань та приниження, а отже і не свідчить про те, що моральної шкоди не завдано.

У розвиток цих положень, у постанові від 27.11.2019 у справі №750/6330/17 Верховний Суд звернув увагу на те, що виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір (п. 51).

У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам (п. 53).

З огляду на характер правовідносин між людиною і державою (в особі органу державної влади чи органу місцевого самоврядування), з метою забезпечення реального та ефективного захисту прав людини, у справах адміністративного судочинства саме на суб`єкта владних повноважень-відповідача покладається тягар спростування факту заподіяння моральної шкоди та доведення неадекватності (нерозумність, несправедливість) її розміру, визначеного позивачем (п. 54).

Застосовуючи ці правові висновки в контексті обставин справи, що розглядається, суд апеляційної інстанції погоджується з судом першої інстанції, що позивач не довів, а суд не встановив, що негативні емоції позивача досягли рівня страждань або приниження, які є моральною шкодою. Відповідних доказів позивач не надав.

Наведені позивачем обставини не свідчать про наявність причинного зв`язку між порушенням звичайних життєвих зв`язків, погіршенням стану позивача і бездіяльністю відповідача, вини останнього в її заподіянні.

Також позивачем не визначено та не обґрунтовано, з чого позивач виходив, оцінюючи розмір грошового відшкодування моральної шкоди - 20000,00 грн.

Тобто, позивачем не доведено спричиненої відповідачем моральної шкоди за наведеними вище критеріями їх оцінки, а тому вимоги позивача у цій частині не підлягають задоволенню.

Отже, суд апеляційної інстанції погоджується з судом першої інстанції про необґрунтованість позовних вимог про відшкодування моральної шкоди та відсутність правових підстав щодо їх задоволення.

Наведе вище відповідно до ч.4 ст.317 КАС України є підставою для зміни резолютивної частини рішення суду першої інстанції в частині зобов`язання відповідача вчинити певні дії.

Керуючись ст.ст. 311, 315, 317, 321, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Змінити рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12 травня 2023 року у справі № 160/3529/23, виклавши абзац третій резолютивної частини рішення в редакції:

«Зобов`язати Комунальне некомерційне підприємство «Новомосковська центральна міська лікарня» Новомосковської міської ради надати відповідь на звернення ОСОБА_1 від 10.01.2023».

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили відповідно до ст.325 КАС України, може бути оскаржена до касаційного суду у випадках та строки, встановлені ст.ст.328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий - суддя І.Ю. Добродняк

суддя Н.А. Бишевська

суддя Я.В. Семененко