Справа № 500/8902/21
Суддя: Бруновська Надія Володимирівна
Дата ухвалення: 2023-10-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Головуючий суддя у першій інстанції: Осташ А.В.

25 жовтня 2023 рокуЛьвівСправа № 500/8902/21 пров. № А/857/15367/23
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого-судді: Бруновської Н.В.

суддів: Матковської З.М., Шавеля Р.М.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 18 липня 2023 року у справі № 500/8902/21 за адміністративним позовом Адміністрації Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України до ОСОБА_1 про стягнення коштів,-

В С Т А Н О В И В :

07.12.2021р. позивач, Адміністрація Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України звернувся з позовом до ОСОБА_1 , у якому з врахуванням заяви про зменшення позовних вимог, просив суд:

- стягнути витрати, пов`язані з підготовкою та утриманням в Інституті спеціального зв`язку та захисту інформації Національного технічного університету України "Київський політехнічний інститут імені Ігоря Сікорського" у період з 01.08.2015р. - 31.03.2017р. у розмірі 186 377, 04 грн.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 18.07.2023р. позов задоволено.

Не погоджуючись із даним рішенням, апелянт, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права.

Апелянт просить суд, рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 18.07.2023р. скасувати та прийняти нове рішення, яким у позові відмовити.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 з 01.08.2015р. - 31.03.2017р. проходив службу (навчання) курсантів в Інституті спеціального зв`язку та захисту інформації Національного технічного університету України "Київський політехнічний інститут імені Ігоря Сікорського".

01.07.2015р. з відповідачем укладено контракт про проходження служби (навчання) курсантами спеціалізованого навчального закладу та контракт про проходження військової служби (навчання) курсантами навчального закладу Держспецзв`язку від 04.12.2015р. в Інституті спеціального зв`язку та захисту інформації Національного технічного університету України "Київський політехнічний інститут ".

31.03.2017р. Наказом начальника Інституту По особовому складу ОСОБА_1 звільнено з військової служби (навчання) за п.173 Положення про проходження військової служби (навчання) військовослужбовцями Держспецзв`язку, затвердженого Указом Президента України від 31 липня 2015 року № 463 (зі змінами) та п.е ч.8 ст.26 (через службову невідповідність) Закону України Про військовий обов`язок та військову службу та виключено зі списків особового складу.

Із змісту наказу видно, що підставою для звільнення ОСОБА_1 з військової служби через службову невідповідність було його особисте небажання продовжувати військову службу (навчання) в Інституті (відповідно до пп.3 п.147 Положення про проходження військової служби (навчання) військовослужбовцями Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, затвердженого Указом Президента України від 01 липня 2015 року № 463).

Згідно довідки-розрахунку витрат, пов`язаних з підготовкою та утриманням ОСОБА_1 в Інституті від 31 березня 2017 року № 154 фактичні витрати за період з 01.08.2015р. - 31.03.2017р. складають - 187 748,40 грн.

Із вказаною довідкою відповідач ознайомлений під особистий підпис.

Крім того, сума витрат підтверджується карткою обліку витрат, пов`язаних з підготовкою та утриманням курсанта ОСОБА_1

29.03.2017р. ОСОБА_1 особисто подав рапорт з клопотанням про його відрахування.

31.03.2017р. відповідач власноруч в письмовому зобов`язанні від 31 березня 2021 року взяв на себе зобов`язання добровільно протягом року відшкодовувати витрати, пов`язані з його підготовкою та утриманням в Інституті.

У 2017 році ОСОБА_1 добровільно почав частково відшкодовувати витрати, пов`язані з підготовкою та утриманням в Інституті, що підтверджується виписками від 31.07.2017р., від 25.09.2017р, від 24.10.2017 р., від 07.12.2017 р., від 08.02.2018 р.

У зв`язку з тим, що відповідач в добровільному порядку не відшкодував кошти, а саме 186 377,04 грн., позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

ч.2 ст.19 Конституції України встановлено, що органи державної влади, їх посадові особи повинні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові основи організації та діяльності Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України визначає Закон України «Про Державну службу спеціального зв`язку та захисту інформації України» від 23.02.2006 № 3475-IV.

Державна служба спеціального зв`язку та захисту інформації України є державним органом, який призначений для забезпечення функціонування і розвитку державної системи урядового зв`язку, Національної системи конфіденційного зв`язку, формування та реалізації державної політики у сферах криптографічного та технічного захисту інформації, кіберзахисту, телекомунікацій, користування радіочастотним ресурсом України, поштового зв`язку спеціального призначення, урядового фельд`єгерського зв`язку, а також інших завдань відповідно до закону (ч. 1 ст. 2 Закон № 3475-IV).

ч.6 ст.2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», до видів військової служби належить, зокрема, військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів).

Згідно ч.1 ст.25 Закону «Про військовий обов`язок і військову службу», підготовка громадян України для проходження військової служби на посадах осіб офіцерського складу проводиться у вищих військових навчальних закладах та військових навчальних підрозділах закладів вищої освіти. У них здійснюється навчання курсантів, слухачів, студентів, ад`юнктів і докторантів; підготовка громадян України, прийнятих на військову службу за контрактом, може здійснюватися у вищих військових навчальних закладах, навчальних частинах (центрах), військових частинах шляхом навчання на спеціальних курсах підготовки. Порядок та умови направлення, проходження військової служби громадянами України під час такої підготовки визначаються положеннями про проходження військової служби громадянами України.

В пп. "д" п. 2 ч.5 ст.26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" видно, що контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби через службову невідповідність.

ч.10 ст. 25 Закону «Про військовий обов`язок і військову службу», чітко визначено, що курсанти в разі дострокового розірвання контракту через небажання продовжувати навчання або через недисциплінованість, систематичне невиконання умов контракту військовослужбовцем, невиконання освітньої програми (індивідуального навчального плану - за його наявності) та в разі відмови від подальшого проходження військової служби на посадах осіб офіцерського складу після закінчення закладу вищої освіти, а також особи офіцерського складу, які звільняються з військової служби протягом п`яти років (десяти років - для осіб офіцерського складу, які оволоділи спеціальностями льотного складу авіації) після закінчення вищого військового навчального закладу або військового навчального підрозділу закладу вищої освіти відповідно до підпунктів "д", "е", "є", "з", "и" пункту 1 та підпунктів "д", "е", "є", "ж", "з" пункту 2 частини п`ятої статті 26 цього Закону, відшкодовують Міністерству оборони України та іншим центральним органам виконавчої влади, яким підпорядковані ці заклади освіти, витрати, пов`язані з їх утриманням у закладі вищої освіти, відповідно до порядку і умов, встановлених Кабінетом Міністрів України. У разі відмови від добровільного відшкодування витрат таке відшкодування здійснюється у судовому порядку.

Відповідно до ч.9 ст. 11 Закону України «Про Державну службу спеціального зв`язку та захисту інформації України» від 23 лютого 2006 року № 3475-IV, курсанти, які звільняються зі служби через службову невідповідність або у зв`язку із систематичним невиконанням умов контракту військовослужбовцем, а також військовослужбовці, які звільняються зі служби із зазначених підстав протягом п`яти років після закінчення вищого навчального закладу, в тому числі вищого військового навчального закладу чи військового навчального підрозділу вищого навчального закладу, в якому вони навчалися за державним замовленням і після закінчення якого були прийняті на військову службу, відшкодовують центральному органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізацію державної політики у сферах організації спеціального зв`язку, захисту інформації, телекомунікацій та користування радіочастотним ресурсом України, іншим центральним органам виконавчої влади, яким підпорядковані ці навчальні заклади, витрати, пов`язані з їх підготовкою та утриманням у вищому навчальному закладі, відповідно до порядку та умов, установлених Кабінетом Міністрів України. У разі відмови від добровільного відшкодування витрат таке відшкодування здійснюється у судовому порядку.

Отже, відшкодування витрат пов`язаних з підготовкою та утриманням колишніх курсантів у вищому навчальному закладі Держспецзв`язку у судовому порядку здійснюється у разі відмови особи здійснювати таке відшкодування.

Із змісту п.п. 3, 4, 5 Порядку та умов відшкодування курсантами та військовослужбовцями Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації витрат, пов`язаних з їх підготовкою та утриманням у вищому навчальному закладі, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 22 липня 2016 року № 456 (надалі - Порядок №456), видно, що витрати, пов`язані з підготовкою та утриманням у навчальному закладі, відшкодовуються Адміністрації Держспецзв`язку та іншим центральним органам виконавчої влади, яким підпорядковані навчальні заклади, в повному розмірі за весь період навчання; відшкодування здійснюється у розмірі фактичних витрат, пов`язаних з: підготовкою; грошовим, продовольчим, речовим забезпеченням; перевезенням до місця проведення щорічної основної та канікулярної відпустки та у зворотному напрямку; оплатою комунальних послуг та за спожиті енергоносії. Порядок розрахунку фактичних витрат, зазначених у п. 4 цих Порядку та умов, встановлюється Адміністрацією Держспецзв`язку разом з Мінфіном.

ст.5 Закону України «Про Державну службу спеціального зв`язку та захисту інформації України» передбачено, що Інститут віднесено до загальної структури Державної служби спеціального зв`язку та захист інформації України як навчальний заклад.

В п.2 Порядку № 456, передбачено, що розрахунок фактичних витрат, пов`язаних з підготовкою та утриманням у навчальному закладі, здійснюється навчальним закладом згідно з визначеними в установленому порядку нормами на підготовку та утримання курсантів.

Як видно з довідки-розрахунку витрат, пов`язаних з підготовкою та утриманням відповідача в Інституті від 31.03.2017р. № 154, картки обліку витрат, пов`язаних з підготовкою та утриманням, фактичні витрати за період з 01.08.2015р.-31.03.2017р. становлять 187748 грн.40 коп.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на ту обставину, що апелянт не спростував ту обставину, що вищевказана довідка-розрахунок є належним доказом понесення позивачем витрат на його підготовку та утримання в Інституті.

Стосовно доводів апелянта про те, що грошове, продовольче, речове забезпечення житлово-комунальні послуги позивач йому не надавав, колегія суддів звертає увагу на таке.

Виплата грошового забезпечення здійснювалась відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2007 року № 1294 Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб (чинної на час проходження військової служби (навчання) відповідача в Інституті).

Забезпечення продовольством відповідача здійснювалось згідно з нормами харчування, відповідно до ст. 9-1 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей в терміни і за нормами, встановленими Постановою Кабінету Міністрів України від 29 березня 2002 року № 426 "Про норми харчування військовослужбовців Збройних Сил, інших військових формувань та Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, поліцейських, осіб рядового та начальницького складу підрозділів оперативного забезпечення зон проведення антитерористичної операції Державної фіскальної служби, осіб рядового, начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту (назва постанови в редакції, яка була чинної на час виникнення спірних правовідносин), Положення про продовольче забезпечення в Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України у мирний час, затвердженого наказом Адміністрації Держспецзв`язку від 24.04.2007р. № 76, а згодом і Положенням про продовольче забезпечення у Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України у мирний час, який затверджений наказом Адміністрації Держспецзв`язку від 15.12.2015р. №778, який зареєстрований в Мін`юсті 29.12.2015р. № 1653/28098 (далі - Положення 778).

В п.2 розділу II Положення 778 (в редакції, чинній на час проходження служби (навчання) в Інституті) курсанти за весь період навчання (до отримання навчальним закладом наказу про присвоєння офіцерського звання) до дня їх випуску забезпечуються безкоштовним харчуванням відповідно до встановленої норми харчування через їдальні громадського харчування на конкурсних засадах з дня призначення на посаду курсанта у військовому навчальному закладі Держспецзв`язку до дня звільнення курсанта або закінчення ним навчання у військовому навчальному закладі Держспецзв`язку.

Постановка та зняття ОСОБА_1 з продовольчого забезпечення в Інституті здійснювалась на підставі наказів, що підтверджує перебування відповідача на продовольчому забезпеченні у період з 01.08.2015р. - 31.03.2017р.

Таке забезпечення відповідно до ч.2 ст.21 Закону України Про Державну службу спеціального зв`язку та захисту інформації України, ст.9-1, ч.2 ст.23 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей, примітки 1 до Норми № 1-загальновійськової Норм харчування військовослужбовців Збройних Сил та інших військових формувань (постанова Кабінету Міністрів України № 426 2002 року) здійснюється за рахунок бюджетних асигнувань на утримання Інституту.

Забезпечення ОСОБА_1 речовим майном здійснювалося згідно з нормами забезпечення та лазне-пральними послугами відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 08.12.2006р. № 1702 Про речове забезпечення осіб рядового і начальницького складу Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації у мирний час, наказу Адміністрації Держспецзв`язку від 17.06.2008р. № 96 Про заходи щодо виконання постанови Кабінету Міністрів України від 08.12.2006р. № 1702, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 04.07.2008р. № 593/15284, в подальшому - наказу Адміністрації Дер спецзв`язку від 22.12.2015р. №792 Про тимчасове речове забезпечення військовослужбовців Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України в мирний час, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 13.01.2016р. № 40/28170.

Матеріалами справи підтверджуються розрахунки позивача з відповідачем, а саме: довідкою-розрахунком, карткою обліку витрат, архівними відомостями, довідкою-розрахунком на продовольче забезпечення та довідкою-розрахунком на речове забезпечення, договорами на розміщення курсантів Інституту в гуртожитку НТУ КПІ, актами кількості та якості наданих послуг, що всупереч ст.77 КАС України не спростував апелянт.

Щодо доводів апелянта про те, що суд першої інстанції не врахував тієї обставини, що позивач не поніс фактичні витрати житлово-комунальних послуг і вартості енергоносіїв в розмірі 5211грн. які спожиті відповідачем колегія суддів зазначає наступне.

Апелянт не спростував докази які надав позивач про понесені витрати на житлово-комунальні послуги і енергоносії, а саме: договори на розміщення курсантів в гуртожитку, акти кількості та якості наданих послуг, які підтверджують вартість наданих послуг.

При цьому, ознайомлення відповідача окремо з розрахунком на витрати житлово-комунальних послуг не передбачено нормативно-правовими актами та скріплення його печаткою.

Стосовно доводів апелянта, про те що йому не було повідомлено про строки добровільного відшкодування витрат на підготовку і утримання в Інституті, суд апеляційної зазначає наступне.

Із змісту контрактів від 01.07.2015р. та 04.12.2025р. які укладені між ОСОБА_1 та Держспецзв`язку, в особі уповноваженої особи видно, що сторони погодили строки відшкодування відповідачем витрат на підготовку і утримання в Інституті, а саме зазначили, що таке має відбутися протягом одного року з дати виключення зі списків особового складу Держспецзв`язку.

Крім того, колегія суддів звертає увагу апелянта на те, що 31.03.2017р. ОСОБА_1 власноруч на Аркуші бесіди підтвердив своє зобов`язання за вказаними вище контрактами добровільно протягом року з дати звільнення відшкодувати витрати на його підготовку і утримання в Інституті.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для поновлення строків звернення з даним позовом до суду, оскільки пропущений з поважних причин. Зокрема, поважними причинами пропуску строків звернення до суду є тривалий розгляд справи Солом`янським районним судом м. Києва, зміна практики Верховного суду.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для задоволення позову, оскільки суб`єкт владних повноважень в особі Адміністрації Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України діяв в межах повноважень та у спосіб визначений законами та Конституцією України.

Інші доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою апелянта з висновками суду першої інстанцій по їх оцінці, тому не можуть бути прийняті апеляційною інстанцією.

Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Також, п.41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

ст.316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Із врахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним, доводи апеляційної скарги зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують і при ухваленні оскарженого судового рішення порушень норм матеріального та процесуального права ним допущено не було, тому, відсутні підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 18 липня 2023 року у справі № 500/8902/21 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Н. В. Бруновська
судді З. М. Матковська
Р. М. Шавель
Повне судове рішення складено 25.10.2023р.