Справа № 480/3379/22
Суддя: П’янова Я.В.
Дата ухвалення: 2023-10-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 жовтня 2023 р. Справа № 480/3379/22
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: П`янової Я.В.,

Суддів: Присяжнюк О.В. , Русанової В.Б. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 03.04.2023, головуючий суддя І інстанції: А.І. Сидорук, м. Суми, повний текст складено 03.04.23 по справі № 480/3379/22

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області

про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі за текстом також - позивачка, ОСОБА_1 ) звернулася до Сумського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (далі за текстом також відповідач, ГУ ПФУ в Рівненській області), у якому просила:

- визнати протиправними дії відповідача щодо відмови позивачу у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах за Списком № 2 по досягненню 50 річного віку;

- зобов`язати відповідача врахувати періоди роботи по Списку № 2 з 01.07.1991 по 25.04.1994, з 25.04.1994 по 01.05.1995, з 01.05.1995 по 25.11.1997, з 10.09.2001 по 01.07.2004;

- зобов`язати відповідача врахувати періоди роботи по Списку № 1 з 24.07.2012 по 24.01.2014, з 30.03.2015 по 06.10.2017;

- призначити позивачу з 07.04.2022 пенсію на пільгових умовах за Списком № 2 по досягненню 50 річного віку;

- визнати протиправним та скасувати рішення відповідача про відмову у призначенні пенсії № 87 від 11.04.2022.

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 03 квітня 2023 року позовні вимоги задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області № 87 від 11.04.2022.

Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області щодо неприйняття рішення за наслідками розгляду заяви ОСОБА_1 від 07.04.2022 про призначення пенсії на пільгових умовах за Списком № 2 на підставі п. ''б'' ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській зарахувати ОСОБА_1 до спеціального стажу за Списком № 2, що дає право на пенсію за віком, відповідно до п. ''б'' ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» за Списком № 2, періоди її роботи у ВАТ АК «Свема» з 01.07.1991 по 24.04.1994 апаратником перегонки цеху рекуперації і ректифікації розчинників, з 01.05.1994 по 24.11.1997 майстром зміни цеху виробництва фотоплівок ''Гідрофот'', з 10.09.2001 по 04.07.2005 майстром цеху синтезу фотоемульсій заводу виробництва світлочутливих матеріалів.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області зарахувати ОСОБА_1 до спеціального стажу за Списком № 1, що дає право на пенсію за віком, відповідно до п. ''а'' ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» за Списком № 1, період її роботи в ПАТ «Шосткинський завод хімічних реактивів» з 24.07.2012 по 24.01.2014 начальником зміни цеху № 01 виробництва органічних та неорганічних хімічних реактивів та на Казенному підприємстві Шосткинський казенний завод «Зірка» з 30.03.2015 по 06.10.2017 паяльщиком, зайнятим паянням виробів припоями, що містять свинець, а також припоями, що містять шкідливі речовини 1-2 класів небезпеки або канцерогени.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії від 07.04.2022 та прийняти рішення, з урахуванням висновків суду.

В задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області відмовлено.

Стягнуто на користь ОСОБА_1 з Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області за рахунок бюджетних асигнувань 992 грн 40 коп витрат зі сплати судового збору.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області оскаржило його в апеляційному порядку, оскільки вважає, що рішення прийняте з порушенням норм матеріального і процесуального права.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач зазначив, що ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції не взяв до уваги, що визначення права на пенсію на пільгових умовах регулюється ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», норми якого є чинними. Вказує, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що у позивача наявний пільговий стаж за Списком № 2 більше 10 років та за Списком № 1 більше 4 років, який підтверджено записами у трудовій книжці і не потребує додаткового підтвердження уточнюючими довідками, оскільки трудова книжка позивача не містить повної інформації про розділ, підрозділ, пункт, найменування списків, до яких включаються періоди роботи, про атестацію робочого місця.

За результатами апеляційного розгляду відповідач просить скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Позивачка правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалася.

Відповідно до пункту третього частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що відповідно до записів трудової книжки ОСОБА_1 позивачка працювала:

- з 01.07.1991 по 24.04.1994 апаратником перегонки цеху рекуперації і ректифікації розчинників (записи № 7-8);

- з 25.04.1994 по 30.04.1995 майстром зміни цеху відливу кінофотооснови і техплівок (запис № 9);

- з 01.05.1994 по 24.11.1997 майстром зміни цеху виробництва фотоплівок ''Гідрофот'' (запис № 10);

- з 10.09.2001 по 04.07.2005 майстром цеху синтезу фотоемульсій заводу виробництва світлочутливих матеріалів (записи № 13-14);

- з 24.07.2012 по 24.01.2014 начальником зміни цеху № 01 виробництва органічних та неорганічних хімічних реактивів (записи № 25-26);

- з 30.03.2015 по 06.10.2017 паяльщиком, зайнятим паянням виробів припоями, що містять свинець, а також припоями, що містять шкідливі речовини 1-2 класів небезпеки або канцерогени (записи № 33-34) (а.с.20-23).

Позивачка 07.04.2022 звернулася до відповідача із заявою та документами про призначення пенсії на пільгових умовах. В заяві позивачка просила призначити пенсію за Списком № 2 (а.с. 13).

11.04.2022, за результатами розгляду заяви позивачки, відповідачем прийнято рішення № 87 про відмову в призначенні пенсії (а.с. 14). У зазначеному рішенні відповідачем не зарахований пільговий стаж за Списками № 1 та 2, а також зазначено, що позивачці відмовлено в призначенні пенсії за віком відповідно до пункту 1 частини 2 статті 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" через відсутність необхідного пільгового стажу за Списком № 1.

Не погодившись із таким рішенням, позивачка звернулася до суду за захистом своїх порушених прав.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач, відмовляючи позивачці у призначенні пенсії, діяв не на підставі, не в межах повноважень та не у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, у зв`язку з чим рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області № 87 від 11.04.2022 є протиправним та підлягає скасуванню.

З урахуванням приписів ч. 2 ст. 9 КАС України, з метою ефективного захисту порушеного права позивачки, суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог та окрім визнання протиправним та скасування спірного рішення і зобов`язання відповідача зарахувати до пільгового стажу позиваки спірні періоди роботи, визнав протиправною бездіяльність відповідача щодо неприйняття рішення за наслідками розгляду заяви позивачки про призначення пенсії на пільгових умовах за Списком № 2 та зобов`язав його розглянути таку заяву та прийняти рішення, з урахуванням висновків суду.

Надаючи оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, колегія суддів виходить з такого.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

За приписами п. 6 ч. 1 ст. 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Приписами ст. 12 Закону України "Про пенсійне забезпечення" встановлено право виходу на пенсію за віком для чоловіків - після досягнення 60 років і при стажі роботи не менше 25 років, і для жінок - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 20 років.

Натомість згідно з пунктом "а" ст. 13 вказаного Закону в редакції, чинній до внесення змін, на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи: працівники, зайняті повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, - за Списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, що затверджений Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць, в тому числі, жінки - після досягнення 45 років і при стажі роботи не менше 15 років, з них не менше 7 років на зазначених роботах.

Пунктом "б" ст. 13 вказаного Закону в редакції, чинній до внесення змін передбачено, що на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи: працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за Списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, що затверджений Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць, в тому числі, жінки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

Законом про внесення змін, який набрав чинності з 1 квітня 2015 року, збільшено раніше передбачений пунктом "а" ст. 13 Закону про пенсійне забезпечення вік набуття права на пенсію на пільгових умовах за Списком № 1 жінкам з 45 років до 50 років та збільшено раніше передбачений пунктом "б" ст. 13 Закону про пенсійне забезпечення вік набуття права на пенсію на пільгових умовах за Списком № 2 жінкам з 50 років до 55 років.

Відповідно до п. 1 резолютивної частини рішення Конституційного Суду № 1-р/2020 визнані неконституційними положення ст. 13, ч. 2 ст. 14 та пункти "б" - "г" ст. 54 Закону про пенсійне забезпечення зі змінами, внесеними Законом № 213-VIII (пункт 1 рішення). Згідно з пунктом 3 резолютивної частини цього рішення застосуванню підлягають вказані норми в редакції, до внесення змін Законом № 213-VIII для осіб, які працювали до 1 квітня 2015 року на посадах, визначених у вказаних нормах, а саме: на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи, зокрема, працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за Списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць, у тому числі жінки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

У зв`язку із цим на час виникнення спірних правовідносин підлягає застосуванню Закон про пенсійне забезпечення в редакції від 09.12.2012 з урахуванням рішення Конституційного Суду, норма п. "а" ст. 13 якого встановлює право на пенсію за віком на пільгових умовах за Списком № 1 для жінок у 45 років (за наявності загального та пільгового стажу роботи), а норма п. "б" ст. 13 встановлює право на пенсію за віком на пільгових умовах за Списком № 2 для жінок після досягнення 50 років (за наявності загального та пільгового стажу роботи).

В той же час норми п. 1 та п.2 ч. 2 ст. 114 Закону України ''Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування'', що діяли на час виникнення спірних правовідносин, встановлювали пенсійний вік для призначення пенсії на пільгових умовах за Списком № 1 - 50 років, за Списком № 2 - 55 років для призначення пенсії.

Отже на час виникнення спірних правовідносин була наявна колізія між нормами Закону про пенсійне забезпечення та Закону про пенсійне страхування в частині віку набуття права на пенсію на пільгових умовах. Перший із цих законів визначав такий вік для призначення пенсії за Списком № 1 у 45 років, та за Списком № 2 - у 50 років, тоді як другий за Списком № 1 - у 50 років, та за Списком № 2 - у 55 років.

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що у разі існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві органи державної влади зобов`язані застосувати найбільш сприятливий підхід для особи.

Отже застосуванню підлягають норми Закону про пенсійне забезпечення в редакції від 09.12.2012 (щодо права виходу на пенсію на пільгових умовах за Списком № 2 для жінок у 50 років), а не норми Закону про пенсійне страхування.

Статтею 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до пунктів 1, 2 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 за № 637 (надалі - Порядок № 637), основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.

За змістом приписів пункту 20 Порядку № 637 у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників. У довідці має бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, куди включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка. У разі коли підприємства, установи, організації або їх правонаступники розміщуються на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях, Автономній Республіці Крим і м. Севастополі, спеціальний трудовий стаж може підтверджуватися за даними, наявними в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

З аналізу наведених законодавчих приписів, зокрема ст. 62 Закону № 1788-XII та п. 1 Порядку №637, слідує, що основним документом, який підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Згідно із п. 2, 3 Порядку застосування Списків № 1 і № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженого Наказом Мінпраці від 18 листопада 2005 року за № 383, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 1 грудня 2005 року за № 1451/11731, під повним робочим днем слід уважати виконання робіт в умовах, передбачених Списками, не менше 80 відсотків робочого часу, установленого для працівників даного виробництва, професії чи посади, з урахуванням підготовчих, допоміжних, поточних ремонтних робіт, пов`язаних з виконанням своїх трудових обов`язків.

При визначенні права на пенсію за віком на пільгових умовах застосовуються Списки, що чинні на період роботи особи. До пільгового стажу зараховується весь період роботи на відповідних посадах або за професіями незалежно від дати їх внесення до Списків за умови підтвердження документами відповідних умов праці за час виконання роботи до 21.08.1992 та за результатами проведення атестації робочих місць за умовами праці після 21.08.1992.

Так, якщо пільгова робота мала місце до 31.12.1991, застосовуються Списки № 1, № 2 затверджені Постановою Ради Міністрів СРСР від 22.08.1956 за № 1173; якщо пільгова робота продовжується після 01.01.1992 (або тільки почалася після цієї дати), але не більше як до 11.03.1994, - застосовуються Списки № 1, 2, затверджені Постановою Кабінету Міністрів СРСР від 26.01.1991 за № 10; якщо пільгова робота продовжується після 11.03.1994 (або тільки почалась після цієї дати), але не більше як до 16.01.2003, - застосовуються Списки № 1, № 2, затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.1994 за № 162.

За приписами пункту 1.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої спільним Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 за № 58 (далі - Інструкція від 29.07.1993 за № 58), зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17.08.1993 за № 110, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

При цьому, як передбачено пунктом 4 Постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 за № 301 Про трудові книжки працівників, заповнення трудової книжки вперше провадиться адміністрацією підприємства, установи, організації в присутності працівника, а відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації.

Пунктом 1.2 Інструкції № 58 від 29.07.1993 передбачено, що трудові книжки раніше встановленого зразка обміну не підлягають.

Відповідно до п. 2.4 Інструкції № 58 від 29.07.1993 усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження). Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.

Згідно з п. 4.1 Інструкції № 58 від 29.07.1993 у разі звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів.

Отже обов`язок щодо внесення достовірних та правильних записів до трудової книжки працівника покладається саме на власника або уповноважений ним орган, тобто на роботодавця.

Відповідно до п. 2.1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, затвердженого Постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 за № 22-1 (далі - Порядок № 22-1), до заяви для призначення пенсії за віком додаються такі документи (надаються копії документів з оригіналами): паспорт та документи про місце проживання (реєстрації) особи; документ про присвоєння реєстраційного номеру; трудова книжка (відомості про роботу); диплом, атестат училища, які стверджують денну форму навчання; свідоцтво про шлюб (для жінок); свідоцтво про народження дітей (для жінок); та інші документи.

Аналіз наведених норм права дає змогу дійти висновку, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка, тоді як підтвердження трудового стажу на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами можливе лише у випадку її відсутності або відсутності в ній записів.

Як убачається з матеріалів справи, у спірному рішенні відповідач розраховував пільговий стаж роботи позивачки як за Списком № 1, так і за Списком № 2, та дійшов висновку, що він становить 00 років 00 місяців 00 днів. Таких висновків відповідач дійшов у зв`язку з невідповідністю уточнюючих довідок формі додатку № 5 Постанови КМУ № 637 від 12.08.1993 в частині написання загального підсумку пільгового стажу роботи, та того факту, що одна уточнююча довідка містить розбіжності з даними реєстру застрахованих осіб щодо відпрацьованих днів.

В той же час записами у трудовій книжці позивачки за № 7-10, 13-14 підтверджується, що позивачка працювала на роботах за Списком № 2; записами за № 25-26, 33-34 підтверджено, що позивачка працювала на роботах за Списком № 1.

Робота позивачки у період з 01.07.1991 по 24.04.1994 апаратником перегонки цеху рекуперації і ректифікації розчинників відноситься до робіт за Списком № 2, яка передбачена пунктом 2110А020 розділу Х списку № 2 Постанови КМ СРСР № 10 від 26.01.1991 та пп. 2110А020 п. 2 розділу Х списку № 2 Постанови КМУ № 162 від 11.03.1994.

Робота позивачки у період з 01.05.1994 по 24.11.1997 майстром зміни цеху виробництва фотоплівок ''Гідрофот'' та у період з 10.09.2001 по 04.07.2005 майстром цеху синтезу фотоемульсій заводу виробництва світлочутливих матеріалів відноситься до робіт за Списком № 2, яка передбачена п. 2110А096-23187 підрозділу 8 розділу Х списку № 2 Постанови КМУ № 162 від 11.03.1994.

Робота позивачки у період з 10.09.2001 по 04.07.2005 майстром цеху синтезу фотоемульсій заводу виробництва світлочутливих матеріалів відноситься до робіт за Списком № 2, яка передбачена пп. 2110А010 п. 1 розділу Х списку № 2 Постанови КМУ № 162 від 11.03.1994 та п. 10А.8б розділу Х Списку № 2 Постанови КМУ № 36 від 16.01.2003.

Робота позивачки у період з 24.07.2012 по 24.01.2014 начальником зміни цеху № 01 виробництва органічних та неорганічних хімічних реактивів відноситься до робіт за Списком № 1, яка передбачена п. 8А.1 розділу VIII Списку № 1 Постанови КМУ № 36 від 16.01.2003.

Робота позивачки у період з 30.03.2015 по 06.10.2017 паяльщиком, зайнятим паянням виробів припоями, що містять свинець, а також припоями, що містять шкідливі речовини 1-2 класів небезпеки або канцерогени відноситься до робіт за Списком № 1, яка передбачена п. 23 розділу ХХІII Списку № 1 Постанови КМУ № 36 від 16.01.2003 та розділу ХХІII Списку № 1 Постанови КМУ № 461 від 24.06.2016.

Отже пільговий характер роботи позивачки за вказані періоди фактично доведений трудовою книжкою, яка є основним документом, що підтверджує стаж роботи.

Відповідачем під час розгляду справи не доведено, що позивачка не була задіяна для виконання своїх трудових обов`язків протягом повного робочого дня та не була зайнята на зазначених роботах протягом спірних періодів.

Відтак колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що у позивачки наявний пільговий стаж за Списком № 2 більше 10 років та за Списком № 1 більше 4 років, що підтверджено записами у трудовій книжці, і не потребує додаткового підтвердження уточнюючими довідками.

Крім того, колегія суддів зазначає, що спільним Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.93 за № 58 затверджено Інструкцію про порядок ведення трудових книжок працівників (надалі також Інструкція № 58).

Згідно з пунктом 1.1. Інструкції № 58 трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. До трудової книжки вносяться відомості про працівника: прізвище, ім`я та по батькові, дата народження; відомості про роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення; відомості про нагородження і заохочення: про нагородження державними нагородами України та відзнаками України, заохочення за успіх у роботі та інші заохочення відповідно до чинного законодавства України; відомості про відкриття, на які видані дипломи, про використані винаходи і раціоналізаторські пропозиції та про виплачені у зв`язку з цим винагороди (п.п.2.2 Інструкції № 58).

Записи в трудовій книжці при звільненні або переведенні на іншу роботу повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства і з посиланням на відповідну статтю, пункт закону (пункт 2.3 Інструкції № 58).

Усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження). Записи виконуються арабськими цифрами (число і місяць двозначними). Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення (пункт 2.4. Інструкції № 58).

Аналогічні вимоги містила Інструкція про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, яка затверджена Постановою Держкомпраці СРСР від 20.07.1974 за № 162.

Інструкція № 162 чітко визначала коло осіб, які уповноважені вносити записи до трудової книжки. До таких осіб належить керівник підприємства або спеціально уповноважена ним особа. Позивачка як особа, на яку не покладено обов`язків щодо організації ведення обліку, зберігання і видачі трудових книжок, не може нести відповідальність за неправильність, неточність або неповноту внесених до його трудової книжки відомостей, а тому невірне заповнення трудової книжки не може бути підставою для незарахування пенсійним органом страхового стажу і, як наслідок, для обмеження права позивачки на належне пенсійне забезпечення. На працівника не може перекладатися тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці; працівник не відповідає за правильність записів у трудовій книжці та не повинен контролювати роботодавця щодо її заповнення.

З системного аналізу наведених норм вбачається, що відповідальність за ведення трудової книжки покладається на підприємство, відтак здійснення записів у трудовій книжці власником або уповноваженим ним органом покладено на останніх, а не на працівника, а отже відповідальність за неправильність вчиненого запису не може бути перекладена на працівника та позбавляти його права на врахування трудового стажу, який враховується для призначення пенсії.

Формальні неточності у документах, за загальним правилом, не можуть бути підставою для органів пенсійного фонду для обмеження особи у реалізації конституційного права на соціальний захист.

Окрім того, на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці. Посилання на неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивачки її конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії за віком.

Такі висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постановах від 29.03.2019 у справі № 548/2056/16-а та від 24.05.2018 у справі № 490/12392/16-а.

Колегія суддів звертає увагу, що соціальний захист державою осіб, які мають право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом, охоплює комплекс заходів, які здійснює держава в межах її соціально-економічних можливостей. Позивачка як громадянка України, стаж якого підтверджений трудовою книжкою, що є основним документом, який підтверджує трудовий стаж, має право на відповідний соціальний захист з боку держави. При цьому держава в особі своїх органів не може відмовляти у виконанні своїх позитивних зобов`язань, в даному випадку у наданні соціального захисту, з формальних підстав.

Згідно з пп. 2 п. 6 Положення про головні управління Пенсійного фонду України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України від 22.12.2014 за № 28-2, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 15.0.12015 за № 40/26485, Головне управління Фонду має право отримувати безоплатно в установленому законодавством порядку від державних органів та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій усіх форм власності і від фізичних осіб підприємців відомості про нарахування, обчислення і сплату страхових внесків, а також інші відомості, необхідні для здійснення покладених на головне управління Фонду завдань.

Таким чином законодавець не тільки наділив відповідача правом на перевірку відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, а й зобов`язав витребовувати в установленому законодавством порядку відомості, необхідні для здійснення покладених на Головне управління Фонду завдань та сприяти особам, що звернулись за призначенням пенсії, в одержанні відсутніх у них документів для призначення пенсії.

Отже у випадку, якщо поданих позивачкою документів про призначення пенсії було не достатньо, то орган пенсійного фонду мав всі правові підстави для того, щоб самостійно витребувати документи, необхідні для перевірки трудового стажу позивачки, провести перевірку, зустрічну перевірку для з`ясування спірних обставини, запропонувати позивачці надати інформації щодо двох свідків, які б знали заявника по спільній з ним роботі на одному підприємстві, в установі, організації або в одній системі і мали документи про свою роботу за час, стосовно якого вони підтверджують роботу заявника.

Такі висновки узгоджуються з правою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 21.02.2018 у справі № 687/975/17, відповідно до якої на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці.

Верховним Судом у постанові від 24.05.2018 у справі № 490/12392/16-а викладено правову позицію, відповідно до якої працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та, у свою чергу, неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини підприємства не може бути підставою для позбавлення особи конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань нарахування/призначення пенсії.

Суд, оцінюючи допустимість трудової книжки позивачки, як доказу на підтвердження її страхового стажу, враховує, що відповідач не навів жодного аргументу, який би вказував на невідповідність трудової книжки позивачки чи записів у ній вимогам чинного законодавства, та звертає увагу, що підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання всіх формальних вимог при заповненні трудової книжки.

Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області не врахувало, що не всі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці.

Такі висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 06 березня 2018 у справі № 754/14898/15-а.

Окрім того, слід звернути увагу на те, що Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України 25.11.2005 за № 22-1, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 року за № 1566/11846 (далі - Порядок № 22-1) встановлено, що орган, який призначає пенсію, надає допомогу особам, щодо одержання відсутніх документів для призначення пенсії шляхом: доведення до відому заявника переліку відсутніх документів, які йому слід подати; або шляхом витребування від підприємств, установ та організацій, в тому числі і від (архівних установ, контролюючих органів) подання додаткових документів, яких не вистачає.

Такий підхід узгоджується із нормою ч. 1 ст. 3 Конституції України, відповідно до якої саме людина, визнається в Україні найвищою соціальною цінністю. Відповідно до цієї Конституційної норми, діяльність органів державної влади, зокрема Пенсійного фонду України, повинна бути спрямована на сприяння у реалізації прав людини, а не на обмеження таких прав із формальних підстав.

Однак матеріали справи не містять, а відповідачем в обґрунтування правомірності прийняття спірного рішення не надано до суду доказів самостійного звернення до архівних установ з метою отримання додаткових документів для підтвердження трудового стажу позивачки.

Відтак суб`єктом владних повноважень, у разі наявності обґрунтованих сумнівів щодо записів у трудовій книжці позивачки на момент їх внесення, не вжито заходи з метою перевірки відповідних відомостей.

Натомість відповідачем покладено тягар негативних наслідків із необґрунтованих підстав виключно на позивачку.

З урахуванням відомостей, зазначених у трудовій книжці позивачки (конкретних дат періодів роботи), колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про покладення на відповідача обов`язку зарахувати періоди роботи позивачки з 01.07.1991 по 24.04.1994, з 01.05.1994 по 24.11.1997 та з 10.09.2001 по 04.07.2005 до пільгового стажу за Списком № 2, а періоди роботи позивачки з 24.07.2012 по 24.01.2014 та з 30.03.2015 по 06.10.2017 до пільгового стажу за Списком № 1.

Крім того, матеріалами справи підтверджується факт того, що на момент звернення із заявою про призначення пенсії позивачці виповнилося 50 років (а.с. 10, 13).

Отже у позивачки на момент звернення із заявою про призначення пенсії страховий стаж складав 29 років 2 місяці 7 днів, з яких більше 10 років пільгового стажу за Списком № 2, вік позивача - 50 років, чого відповідно до приписів п. ''б'' ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» достатньо для призначення позивачці пенсії на пільгових умовах за Списком № 2.

З огляду на зазначене, рішення відповідача № 87 від 11.04.2022 є протиправним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки не відповідає критеріям правомірності, встановленим приписами ч. 2 ст. 2 КАС України, зокрема щодо обґрунтованості.

Оскільки позивачка зверталася до відповідача із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах саме за Списком № 2, а відповідач прийняв рішення про відмову у призначенні пенсії за Списком № 1, в якому не зарахував періоди роботи позивачки до пільгового стажу за Списками № 1 і № 2, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про визнання протиправною бездіяльності Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області щодо неприйняття рішення за наслідками розгляду заяви ОСОБА_1 від 07.04.2022 про призначення пенсії на пільгових умовах за Списком № 2 на підставі п. ''б'' ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

У випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті 245 КАС України, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкт владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням оцінки, наданої судом у рішенні.

Отже врахування суб`єктом владних повноважень правової оцінки спірного питання є обов`язком такого суб`єкта при вирішенні питання, з якого звернувся позивач.

З огляду на зазначене, ураховуючи приписи ч. 2 ст. 9 КАС України, з метою ефективного захисту порушеного права позивачки, суд першої інстанції правомірно вийшов за межі позовних вимог та зобов`язав відповідача розглянути заяву позивачки про призначення пенсії на пільгових умовах за Списком № 2 і прийняти рішення, з урахуванням висновків суду.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків, якими мотивоване рішення суду першої інстанції, та не дають підстав уважати висновки суду першої інстанції помилковими, а застосування судом норм матеріального права - неправильним.

Відсутність коштів у відповідача для відшкодування позивачці сплаченого нею судового збору під час звернення до суду з позовом у цій справі не може бути підставою для відмови в розподілі судових витрат, здійсненому судом першої інстанції з дотриманням приписів ст. 139 КАС України.

Відповідно до частини першої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Згідно зі статтею 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції в оскаржуваній частині правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.

Зважаючи на результати апеляційного розгляду та положення статті 139 КАС України, у справі відсутні підстави для зміни розподілу судових витрат.

Керуючись ст. 139, 242, 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області - залишити без задоволення.

Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 03.04.2023 по справі № 480/3379/22 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя Я.В. П`янова
Судді О.В. Присяжнюк В.Б. Русанова