Справа № 380/14848/23
Суддя: Братичак Уляна Володимирівна
Дата ухвалення: 2023-10-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 жовтня 2023 рокусправа № 380/14848/23
Львівський окружний адміністративний суд, у складі головуючої судді Братичак У.В., розглянувши в письмовому провадженні, у м. Львові, в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Сихівського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки м. Львова, Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій, скасування наказу, -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_2 ) звернувся з позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1 (місцезнаходження: АДРЕСА_2 ; код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ), Сихівського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки м. Львова (місцезнаходження: вул. Стрийська, 105, м. Львів, 79031; ), в якій, з урахуванням уточнених позовних вимог, просить:

- визнати протиправними дії Сихівського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки м. Львова в частині призову ОСОБА_1 на військову службу під час мобілізації та направлення для проходження військової служби до Військової частини НОМЕР_1 ;

- визнати протиправним та скасувати наказ командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 13 березня 2022 року №9 в частині про зарахування ОСОБА_1 до списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 та приступлення до виконання обов`язків.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилається на те, що відповідачем 1 протиправно прийнято рішення в частині мобілізації та прийняття позивача на військову службу. Зокрема, позивач зазначив, що відповідно до приписів статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» він не підлягав призову на військову службу, оскільки є студентом денної форми навчання. Позивач подав до відповідача 2 рапорт на звільнення, проте отримав відмову, в якій зокрема зазначено, що позивач мобілізований на підставі власноручної заяви про мобілізацію від 12.03.2023. Однак, позивач зауважує, що дане твердження не відповідає дійсності, оскільки він підписував зголошення на проходження початкової військової підготовки, яка в результаті звершилася тим, що позивач опинився у військовій частині. Оскільки факт його мобілізації відбувся з порушенням чинного законодавства, вважає, що він підлягає звільненню з військової служби, у зв`язку з чим звернувся до суду з цим позовом.

Ухвалою судді від 04.07.2023 позовну заяву залишено без руху, а позивачеві надано строк для усунення виявлених недоліків (десять днів з дня вручення цієї ухвали).

Ухвалою від 17.07.2023 продовжено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви у цій справі. У встановлений строк позивач виконав ухвалу суду.

У зв`язку з перебуванням головуючої судді у відпустці питання про відкриття провадження у справі вирішувалося у перший робочий день головуючої судді (21.08.2023).

Ухвалою судді від 21.08.2023 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Від представника відповідача 2 Військової частини НОМЕР_1 на адресу суду 13.09.2023 надійшов відзив на позовну заяву, в якому заперечив проти задоволення позовних вимог. Зазначає, що позивач дійсно, згідно наказу командира від 13.03.2022 №9, зарахований до особового складу Військової частини НОМЕР_1 . Підставою для видання вищезазначеного наказу був п. 18 поіменного списку Сихівського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки від 13.03.2022 №2430. 13.03.2023 позивач прибув у пункт постійної дислокації Військової частини у м. Львові та був зарахований на посаду стрільця стрілецького відділення стрілецького взводу стрілецької роти. Відповідно до наявних відомостей, після прибуття у військову частину та за весь подальший період проходження служби, жодних рапортів (скарг, зауважень, тощо) від позивача до 27.05.2023 (дата надходження рапорту датованого 25.05.2023) щодо питань, пов?язаних із його мобілізацією та подальшим проходженням військової служби у військову частину не надходило. Попередньо, позивач був призваний як доброволець. Одночасно, подальша фактична поведінка позивача вказує, що зміни у його ставленні до проходження військової служби у нього настали лише після повернення у зону бойових дій в травні 2023 року.

У відповідь на вищезазначений рапорт позивача від 25.05.2023 та у подальшому позивачу було роз`яснено, що він, як військовослужбовець, мобілізований 13.03.2023 Сихівським районним територіальним центром комплексування та соціальної підтримки. У зв?язку із мобілізацією та проходженням військової служби, півтора року тому, позивач втратив статус військовозобов`язаного та набув новий статус військовослужбовця, а відтак не може покликатися на підстави звільнення, у зв`язку з відстрочкою від призову на військову службу під час мобілізації.

Обставини, на які покликається позивач щодо його звільнення на цей час, у зв?язку із проходженням навчання не передбачені ст. 26 Закону України «Про військовий обов?язок і військову службу», а відтак жодних порушень у частині вимог законодавства у межах правовідносин, пов`язаних із демобілізацією позивача у діях військової частини не вбачається.

З урахуванням наведеного, просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Від представника відповідача 1 Сихівського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки м. Львова на адресу суду 19.10.2023 надійшов відзив на позовну заяву, в якому заперечив проти задоволення позовних вимог. Зазначає, що 12.03.2023 позивач самостійно, без виклику, прибув до Сихівського РТЦК та СП м. Львова як бажаючий вступити до Збройних Сил України, який має відповідні вміння та навички під час несення військової служби. В матеріалах особової справи особи призовного віку ОСОБА_1 наявна власноруч написана заява про бажання бути призваним на підставі Указу Президента України від 24.02.2022 №65/22 «Про загальну мобілізацію» на військову службу в Збройні Сили України. Водночас, в матеріалах особової справи позивача відсутні докази на підтвердження звернення останнього до Сихівського РТЦК та СП м. Львова із заявою про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі абз. 2 ч. 3 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», яка є обов`язковою для розгляду командуванням органу військового управління, з прийняттям відповідного рішення. З огляду на наведене, твердження позивача, що посадовим особам ІНФОРМАЦІЯ_1 було відомо про віднесення його до категорії осіб, які мають право на отримання відстрочки під час мобілізації, не відповідає дійсності.

Окрім того, також зазначає, що відстрочка від призову на військову службу під час мобілізації надається та може бути реалізована лише до призову на військову службу.

З огляду на наведене, просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі факти, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини та надав їм правову оцінку.

ОСОБА_1 є студентом денної форми навчання Відокремленого структурного підрозділу «Технічний фаховий коледж Національного університету «Львівська політехніка» з 15.09.2020 (наказ про зарахування від 08.09.2020 за №98-НВ). З 01.09.2022 по 01.09.2023 позивач знаходився в академічній відпустці (наказ від 31.08.2022 за №93-НВ), що підтверджується довідкою, підписаною директором коледжу №78 від 18.04.2023.

Як слідує з витягу із Наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 13.03.2022 №9, громадянина України ОСОБА_1 , який прибув із Сихівського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки м. Львова, відповідно до Указу Президента України від « 24» лютого 2022 року №69/2022 «Про загальну мобілізацію», прийнято на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, присвоїно первинне військове звання рядового складу «солдат» та призначено на посаду стрільця стрілецького взводу стрілецької роти військової частини НОМЕР_1 , ВОС-100915A, з « 13» березня 2022 року зараховано до списків особового складу, на всі види забезпечення і вважати таким, що з « 13» березня 2022 року справи та посаду прийняв і приступив до виконання службових обов?язків за посадою з посадовим окладом за 4 тарифним розрядом у розмірі 2730 гривень на місяць, шпк «солдат».

Підстава: поіменний список Сихівського РТЦК та СП м. Львова від 13.03.2022 №2430.

У зв?язку із надходженням до Військової частини НОМЕР_1 рапорту ОСОБА_1 про звільнення з військової служби від 26.05.2023, листом від 27.05.2023 №1465/2 позивачу повідомлено, що ОСОБА_1 мобілізований 13.03.2003 РТЦК та СП м. Львова, поіменний список від 13.03.2022 №2430, на підставі власноручної заяви про мобілізацію від 12.03.2023. Тобто у межах викладених правовідносин, підставою мобілізації позивача було власне, документально оформлене волевиявлення, а обставини щодо застосування примусу (інших незаконних дій) відносно нього зі сторони посадових осіб ІНФОРМАЦІЯ_1 під час мобілізаційних заходів, про які міститься згадування у рапорті не підтвердженні належним чином. Інших обґрунтованих підстав для звільнення з рапорта від 26.05.2023, відповідно до норм п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов?язок і військову службу» не вбачаються. Відтак, з огляду на вимоги законодавства поданий рапорт є необґрунтованим.

Позивач повідомляє, що твердження відповідача, щодо його добровільної мобілізації не відповідають дійсності, адже він підписував лише згоду на проходження початкової військової підготовки. Вказує, що на момент мобілізації він був студентом денної форми навчання та не підлягав призову на військову службу в силу приписів абзаців 1,2 ч.2 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», відтак звернувся до суду з цим позовом.

При прийнятті рішення суд виходив з наступного.

За змістом статті 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Згідно з пунктом 20 частини 1 статті 106 Конституції України передбачено, що Президент України приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.

Згідно із положеннями статті 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.12.2015 №389-VIII (далі - Закон №389-VIII) воєнний стан це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Правовою основою введення воєнного стану є Конституція України, цей Закон та указ Президента України про введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях, затверджений Верховною Радою України (стаття 2 Закону №389-VIII).

Воєнний стан в Україні був уведений указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 з 5 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України. Цей указ затверджений Верховною Радою України Законом України від 24 лютого 2022 року №2102-IX.

В подальшому воєнний стан був неодноразово продовжений та діє на даний час.

Крім цього, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України та з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань, указом Президента України від 24 лютого 2022 року №69/2022 оголошена загальна мобілізація упродовж 90 діб. Строк проведення загальної мобілізації неодноразово продовжувався. Укази Президента України про мобілізацію щоразу затверджувала Верховна Рада України відповідними законами.

Статтею 1 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу від 25.03.1992 №2232-ХІІ (далі - Закон №2232-XII) встановлено, що Захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями. Військовий обов`язок включає підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.

Щодо військового обов`язку громадяни України поділяються на такі категорії:

допризовники - особи, які підлягають приписці до призовних дільниць;

призовники - особи, приписані до призовних дільниць;

військовослужбовці - особи, які проходять військову службу;

військовозобов`язані - особи, які перебувають у запасі для комплектування Збройних Сил України та інших військових формувань на особливий період, а також для виконання робіт із забезпечення оборони держави;

резервісти - особи, які проходять службу у військовому резерві Збройних Сил України, інших військових формувань і призначені для їх комплектування у мирний час та в особливий період.

Громадяни України, які приписані до призовних дільниць або перебувають у запасі Збройних Сил України чи проходять службу у військовому резерві, зобов`язані: прибувати за викликом районного (міського) військового комісаріату для оформлення військово-облікових документів, приписки, проходження медичного огляду, направлення на підготовку з метою здобуття або вдосконалення військово-облікової спеціальності, призову на військову службу або на збори військовозобов`язаних; проходити медичний огляд та лікування в лікувально-профілактичних закладах згідно з рішеннями комісії з питань приписки, призовної комісії або військово-лікарської комісії районного (міського) військового комісаріату; проходити підготовку до військової служби, військову службу і виконувати військовий обов`язок у запасі; виконувати правила військового обліку, встановлені законодавством.

Відповідно до положень частин другої, третьої статті 2 Закону №2232-XII проходження військової служби здійснюється: громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом; іноземцями та особами без громадянства - у добровільному порядку (за контрактом) на посадах, що підлягають заміщенню військовослужбовцями рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил України. Громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які проходять військову службу, є військовослужбовцями.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 24 Закону Закон №2232-XII початком проходження військової служби вважається день відправлення у військову частину з відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки або день прибуття до Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України, відповідного підрозділу Служби зовнішньої розвідки України - для громадян, призваних на військову службу під час мобілізації, на особливий період та на військову службу за призовом осіб офіцерського складу.

Підстави звільнення з військової служби військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, у період дії воєнного стану визначені пунктом 2 частини четвертої статті 26 Закону №2232-XII.

Пунктом 2 частини 4 статті 26 Закону №2232-XII передбачено такі підстави звільнення з військової служби військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, у період дії воєнного стану:

а) за віком - у разі досягнення граничного віку перебування на військовій службі;

б) за станом здоров`я - на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби з виключенням з військового обліку або про непридатність до військової служби з переоглядом через 6-12 місяців;

в) у зв`язку з набранням законної сили обвинувальним вироком суду, яким призначено покарання у виді позбавлення волі, обмеження волі або позбавлення військового звання;

г) через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу): у зв`язку з вихованням дитини з інвалідністю віком до 18 років; у зв`язку з вихованням дитини, хворої на тяжкі перинатальні ураження нервової системи, тяжкі вроджені вади розвитку, рідкісні орфанні захворювання, онкологічні, онкогематологічні захворювання, дитячий церебральний параліч, тяжкі психічні розлади, цукровий діабет I типу (інсулінозалежний), гострі або хронічні захворювання нирок IV ступеня, дитини, яка отримала тяжку травму, потребує трансплантації органа, потребує паліативної допомоги, що підтверджується документом, виданим лікарсько-консультативною комісією закладу охорони здоров`я в порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, але якій не встановлено інвалідність; у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я; у зв`язку з наявністю дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю та/або одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи; у зв`язку з необхідністю здійснення опіки над особою з інвалідністю, визнаною судом недієздатною; у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю I групи; у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю II групи або за особою, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд; військовослужбовці-жінки - у зв`язку з вагітністю; військовослужбовці-жінки, які перебувають у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а також якщо дитина потребує домашнього догляду тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку; один із подружжя, обоє з яких проходять військову службу і мають дитину (дітей) віком до 18 років; військовослужбовці, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років; перебування на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років; якщо їхні близькі родичі (чоловік, дружина, син, донька, батько, мати, дід, баба або рідний (повнорідний, неповнорідний) брат чи сестра) загинули або пропали безвісти під час здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, а також під час забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії проти України під час дії воєнного стану.

При цьому, предметом регулювання статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21 жовтня 1993 року №3543-XII (далі - Закон №3543-XII, у редакції станом на момент виникнення спірних правовідносин), на яку посилається позивач, є відстрочка від призову на військову службу під час мобілізації.

Стаття 23 Закону №3543-XII, зокрема передбачає, що призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період не підлягають також: здобувачі професійної (професійно-технічної), фахової передвищої та вищої освіти, асистенти-стажисти, аспіранти та докторанти, які навчаються за денною або дуальною формами здобуття освіти.

Системний аналіз наедених вище правових норм дає суду підстави для висновку про те, що відстрочка від призову на військову службу під час мобілізації та звільнення з військової служби під час мобілізації є різними поняттями і ґрунтуються на положеннях різних інститутів військового права.

Стаття 23 Закону №3543-XII стосується тільки військовозобов`язаних і є для них підставою для відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації. Своєю чергою, звільнення з військової служби стосується військовослужбовців, тобто осіб, які проходять військову службу та регулюється статтею 26 Закону №2232-XII.

Отже, за змістом і метою відстрочка від призову на військову службу військовозобов`язаних осіб не стосується правовідносин, пов`язаних зі звільненням військовослужбовців із військової служби.

Тому факт наявності у позивача підстав для відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації після його призову на військову службу не може розглядатися як поважна причина для його звільнення з військової служби під час воєнного стану на підставі статті 23 Закону №3543-XII.

Застосувавши ці висновки до справи, яка розглядається, суд констатує, що оскільки позивач був призваний на військову службу 13.03.2022 під час мобілізації в умовах воєнного стану, то він втратив статус військовозобов`язаної особи і набув статусу військовослужбовця, а відтак факт його навчання за денною формою здобуття освіти не є належною підставою для звільнення з військової служби, оскільки вказана обставина не передбачена пунктом 2 частини четвертої статті 26 Закону №2232-XII.

Відсутність передумов для звільнення позивача з військової служби з указаної підстави свідчить про правомірність оскаржуваної поведінки військової частини.

Аналогічні правові висновки щодо правозастосування статті 23 Закону №3543-XII та статті 26 Закону №2232-XII при вирішенні питання про наявність підстав для звільнення військовослужбовця з військової служби були викладені в постанові Верховного Суду від 22.05.2023 у справі № 260/1851/22.

Окрім цього, оцінючи правомірність дій Сихівського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки м. Львова в частині призову ОСОБА_1 на військову службу під час мобілізації та направлення для проходження військової служби до Військової частини НОМЕР_1 , суд зазначає наступне.

Статтею 22 Закону №3543-ХІІ визначені обов`язки громадян щодо мобілізаційної підготовки та мобілізації.

Зокрема, відповідно до частин 3, 5 статті 22 Закону №3543-XII під час мобілізації громадяни зобов`язані з`явитися до військових частин або на збірні пункти територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строки, зазначені в отриманих ними документах (мобілізаційних розпорядженнях, повістках керівників територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки), або у строки, визначені командирами військових частин (військовозобов`язані, резервісти Служби безпеки України - за викликом керівників органів, в яких вони перебувають на військовому обліку, військовозобов`язані, резервісти Служби зовнішньої розвідки України - за викликом керівників відповідних підрозділів Служби зовнішньої розвідки України, військовозобов`язані Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - за викликом керівників відповідних органів управління центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері цивільного захисту).

Призов громадян на військову службу під час мобілізації або залучення їх до виконання обов`язків за посадами, передбаченими штатами воєнного часу, здійснюють територіальні центри комплектування та соціальної підтримки за сприяння місцевих органів виконавчої влади або командири військових частин (військовозобов`язаних, резервістів Служби безпеки України - Центральне управління або регіональні органи Служби безпеки України, військовозобов`язаних, резервістів Служби зовнішньої розвідки України - відповідний підрозділ Служби зовнішньої розвідки України, військовозобов`язаних Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - відповідні органи управління центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері цивільного захисту).

Відповідно до пункту 1 Положення про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.02.2022 №154, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки є органами військового управління, що забезпечують виконання законодавства з питань військового обов`язку і військової служби, мобілізаційної підготовки та мобілізації.

За змістом пункту 7 цього Положення територіальні центри комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, мм. Києва та Севастополя є юридичними особами публічного права, мають самостійний баланс, реєстраційні рахунки в органах Казначейства. Районні територіальні центри комплектування та соціальної підтримки є відокремленими підрозділами відповідних територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, мм. Києва та Севастополя.

У силу пункту 12 цього Положення керівник територіального центру комплектування та соціальної підтримки має право, зокрема, видавати у межах своїх повноважень накази та розпорядження.

Постановою Кабінету Міністрів України від 07.12.2016 № 921 затверджено Порядок організації та ведення військового обліку призовників і військовозобов`язаних (далі - Порядок №921), який діяв на момент призову позивача на військову службу та втратив чинність 05.01.2023 на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 30 грудня 2022 р. № 1487 «Про затвердження Порядку організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів».

Відповідно до абзаців 8, 10 п. 1 Правил військового обліку призовників і військовозобов`язаних, які є додатком 1 до Порядку №921, призовники і військовозобов`язані повинні:

особисто повідомляти у семиденний строк органам, в яких вони перебувають на військовому обліку, про зміну їх сімейного стану, стану здоров`я, адреси місця проживання (перебування), освіти, місця роботи і посади;

подавати щороку до 1 жовтня до районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки документи, що підтверджують право призовників на відстрочку від призову на строкову військову службу.

Аналогічні норми містяться у ч. 11 ст. 38 Закону №2232, згідно з якою призовники, військовозобов`язані, резервісти в разі зміни їх сімейного стану, стану здоров`я, адреси місця проживання (перебування), освіти, місця роботи, посади зобов`язані особисто в семиденний строк повідомити про такі зміни відповідні органи, де вони перебувають на військовому обліку, у тому числі у випадках, визначених Кабінетом Міністрів України, через центри надання адміністративних послуг та інформаційно-телекомунікаційні системи.

Таким чином, на позивача, як на військовозобов`язаного, на момент виникнення спірних правовідносин, було покладено обов`язок повідомляти відповідний орган, де він перебував на військовому обліку про його освіту, а також подавати щороку до 1 жовтня документи, що підтверджують його право на відстрочку від призову на військову службу.

Так, позивач в обґрунтування позовних вимог посилається на положення статті 23 Закону №3543-XII, якою передбачено право на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період здобувачів професійної (професійно-технічної), фахової передвищої та вищої освіти, асистентів-стажистів, аспірантів та докторантів, які навчаються за денною або дуальною формами здобуття освіти.

Водночас, суд наголошує, що отримати відстрочку від призову на підставі статті 23 Закону №3543-XII можна лише до моменту набуття статусу військовослужбовця. Після зарахування до особового складу військової частини подання заяви з відповідними документами про відстрочку, навіть якщо у особи є для цього підстави, втрачає свою мету.

Натомість, як вже зазначалося вище, з моменту набуття особою статусу військовослужбовця, під час воєнного стану звільнення з військової служби військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, можливе лише за наявності підстав, передбачених пунктом 2 частини 4 статті 26 Закону №2232-XII.

Позивачем не надано доказів того, що ним на виконання вимог Правил військового обліку призовників і військовозобов`язаних, на момент призову подавалася інформація до Сихівського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки м. Львова, яка б підтверджувала його право на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації, згідно зі ст. 23 Закон № 3543-ХІІ, а саме про те, що він є студентом денної форми навчання.

Суд зазначає, що довідка Відокремленого структурного підрозділу «Технічний фаховий коледж Національного університету «Львівська політехніка» №78, на яку посилається позивач, підписана директором коледжу та видана лише 18.04.2023, тоді як ОСОБА_1 було призвано на військову службу ще 13.03.2022. Відтак, на момент виникнення спірних правовідносин, така довідка взагалі не існувала та не могла бути надана відповідачу 1.

Більше того, суд звертає увагу, що ОСОБА_1 , 12.03.2022 особисто звернувся до начальника Сихівського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки м. Львова зі заявою, в якій просив на підставі указу Президента України №69/2022 «Про загальну мобілізацію» призвати його по мобілізації за власним бажанням, для проходження військової служби в лавах ЗСУ, з метою захисту сувернітету, територіальної цілісності і недоторканості України, виконання інших завдань, що покладаються на ЗСУ, виконання конституційного обов`язку, що покладається на громадян України ст. 65 Конституції України, підтвердженням чого є долучена відповідачем 1 до матеріалів справи копія власноручної заяви позивача.

Доказів щодо протиправності дій, чи примушування позивача написати відповідну заяву матеріали справи не містять. Таким чином, наведеним спростовуються аргументи позивача про те, що він підписував лише зголошення на проходження початкової військової підготовки та не бажав служити в лавах ЗСУ.

Суд зазначає, що позивач створює ситуацію перекладання відповідальності на суб`єктів владних повноважень щодо не забезпечення права на відстрочку. Натомість суд не вбачає ні в діях відповідачів щодо призову позивача на військову службу під час мобілізації, ні під час зарахування до особового складу військової частини ознак протиправності.

Відтак, суд вважає, що позовні вимоги про визнання протиправними дій Сихівського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки м. Львова в частині призову ОСОБА_1 на військову службу під час мобілізації та направлення для проходження військової служби до Військової частини НОМЕР_1 , визнання протиправним та скасування наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 13 березня 2022 року №9 в частині про зарахування ОСОБА_1 до списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 та приступлення до виконання обов`язків не підлягають задоволенню.

При цьому, слід зазначити, що суд у цій справі жодним чином не нівелює право позивача, за наявності відповідних підстав, на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації. Натомість, на даній стадії правовідносин між сторонами, коли позивач вже є діючим військовослужбовцем, яким призваний на військову службу під час мобілізації, судом не встановлено, а сторонами не повідомлено, обставин, які б свідчили про наявність підстав для звільнення ОСОБА_1 з військової служби за призовом під час мобілізації, які передбачені пунктом 2 частини 4 статті 26 Закону №2232-XII, а також підстав для скасування спірного наказу.

Окрім цього, слід зазначити, що відповідно до пункту 19 частини 1 статті 4 КАС України, індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.

За владно-регулятивною природою всі юридичні акти поділяються на правотворчі, правотлумачні (правоінтерпретаційні) та правозастосовні. Нормативно-правові акти належать до правотворчих, а індивідуальні - до правозастосовних.

Індивідуально-правові акти як результати правозастосування адресовані конкретним особам, тобто є формально обов`язковими для персоніфікованих (чітко визначених) суб`єктів; містять індивідуальні приписи, у яких зафіксовані суб`єктивні права та/чи обов`язки адресатів цих актів; розраховані на врегулювання лише конкретної життєвої ситуації, а тому їх юридична чинність (формальна обов`язковість) вичерпується одноразовою реалізацією. Крім того, такі акти не можуть мати зворотної дії в часі.

В абзаці 4 пункту 1 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 23 червня 1997 року №2-зп у справі №3/35-313 вказано, що … за своєю природою ненормативні правові акти, на відміну від нормативних, встановлюють не загальні правила поведінки, а конкретні приписи, звернені до окремого індивіда чи юридичної особи, застосовуються одноразово й після реалізації вичерпують свою дію.

У пункті 5 Рішення Конституційного Суду України від 22 квітня 2008 року № 9-рп/2008 в справі №1-10/2008 вказано, що при визначенні природи правового акта індивідуальної дії правова позиція Конституційного Суду України ґрунтується на тому, що правові акти ненормативного характеру (індивідуальної дії) стосуються окремих осіб, розраховані на персональне (індивідуальне) застосування і після реалізації вичерпують свою дію.

Враховуючи вищенаведене, оскаржуваний наказ є актом індивідуальної дії, тобто актом одноразового застосування, станом на час вирішення справи такий вичерпав свою дію внаслідок мобілізації позивача та направлення його для проходження військової служби.

Після видання спірного наказу, виникли нові правовідносини проходження військової служби, особливості яких визначаються Законом №2232-ХІІ та Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008. Цими актами законодавства не передбачено звільнення з військової служби шляхом скасування наказу про прийняття на військову службу до військової частини. Цей наказ вже реалізований, а тому його скасування без прийняття відповідного рішення про звільнення з військової служби не відновить початковий стан і не призведе до захисту прав та інтересів позивача, про які він просить у позові.

У питанні скасування акту індивідуальної дії разового застосування, який вичерпав свою дію фактом його виконання, Верховний Суд має сталу та послідовну позицію, відповідно до якої такий акт не може бути скасованим після його виконання через порушення гарантій стабільності суспільних відносин та принципу правової визначеності (зокрема, таку правову позицію висловила Велика Палата Верховного Суду у постановах від 12 травня 2021 року у справі № 9901/286/19, від 8 вересня 2021 року у справі № 816/228/17, Касаційний адміністративний суд у рішеннях від 14 липня 2021 року у справі № 9901/96/21, від 27 жовтня 2022 року у справі № П/9901/97/21).

Отже, скасування після його реалізації та вичерпання своєї дії оскаржуваного позивачем акту індивідуальної дії про прийняття на військову службу за призовом до військової частини, порушить стабільність публічно-правових відносин та принцип правової визначеності.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що наказ про прийняття на військову службу за призовом під час мобілізації та зарахування до військової частини як акт індивідуальної дії реалізовано його застосуванням, а тому його оскарження не є належним та ефективним способом захисту права позивача, так як скасування наказу не може привести до відновлення порушеного права, отже підстави для скасування оскаржуваного наказу відповідача 2 відсутні.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно з ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, а також усні та письмові доводи представників сторін стосовно заявлених вимог, суд дійшов висновку про відустність підстав для задоволення позову.

Судові витрати відповідно до ст.139 КАС України стягненню зі сторін не підлягають.

Керуючись ст.ст.6-10, 14, 72-77, 90, 132, 159, 241-246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

в и р і ш и в:

у задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

СуддяБратичак Уляна Володимирівна