Справа № 480/11657/21
Суддя: Макаренко Я.М.
Дата ухвалення: 2023-10-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 жовтня 2023 р. Справа № 480/11657/21
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Макаренко Я.М.,

Суддів: Кононенко З.О. , Мінаєвої О.М. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 26.07.2022, головуючий суддя І інстанції: О.О. Осіпова, м. Суми, по справі № 480/11657/21

за позовом ОСОБА_1

до Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України

про визнання бездіяльності протиправною, стягнення заборгованості та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 (надалі позивач) звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1 (надалі відповідач) про визнання бездіяльності протиправною, стягнення заборгованості та зобов`язання вчинити дії, в якій просить:

1) визнати незаконною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо:

- ненарахування позивачу грошового забезпечення у 2020-2021 роках відповідно до пункту 4 Постанови КМУ №704 від 30.08.2017 в редакції 2017 року з врахуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом відповідно на 01 січня 2020 року і 01 січня 2021 року;

- ненарахування позивачу одноразової грошової допомоги при звільненні передбаченого пунктом 1 розділу XXXII Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженому Наказом Міністерства оборони України 07 червня 2018 року № 260 вираховуючи з грошового забезпечення за останній місяць служби позивача застосовуючи прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановленого законом відповідно на 01 січня 2021 року;

- ненарахування позивачу компенсації за невикористані дні додаткової відпустки учасникам бойових дій із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік з 2015 по 2021 рік (всього за 7 років), вираховуючи з грошового забезпечення за останній місяць служби позивача застосовуючи прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановленого законом відповідно на 01 січня 2021 року;

2) стягнути з військової частини НОМЕР_1 :

- кошти в сумі 68301 грн., як суму недоплаченого грошового забезпечення у 2020-2021 роках;

- кошти в сумі 72072 грн., як суму недоплаченої одноразової грошової допомоги при звільненні передбаченого пунктом 1 розділу XXXII Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженому Наказом Міністерства оборони України 07 червня 2018 року № 260;

- кошти в сумі 16816,5 грн., як суму недоплаченої компенсації за невикористані дні додаткової відпустки учасникам бойових дій із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік з 2015 по 2021 рік (всього за 7 років),

а всього на суму 157189,5 грн;

3) зобов`язати військову частину НОМЕР_1 направити до Охтирського об`єднаного міського військового комісаріату оновлену довідку про розмір грошового забезпечення позивача для підвищення йому пенсії Пенсійним фондом України;

4) зобов`язати військову частину НОМЕР_1 видати позивачу оновлену довідку про розмір грошового забезпечення.

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 26 липня 2022 року у справі №480/11657/21 в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною, стягнення заборгованості та зобов`язання вчинити дії відмовлено.

Позивач, не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив суд апеляційної інстанції скасувати рішення Сумського окружного адміністративного суду від 26 липня 2022 року у справі №480/11657/21 та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач зазначає, що суд першої інстанції при винесенні рішення взяв до уваги постанову Верховного Суду від 10.09.2021 у справі №480/5496/20, однак це є помилковим, адже у вказаній справі позивач просив суд зобов`язати відповідача перерахувати розмір пенсії, виходячи із розміру посадового окладу, окладу за військове звання, процентної надбавки за вислугу років, визначених шляхом множення 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого на 01.01.2018, 01.01.2019, 01.01.2020, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14 до Постанови №704, для проведення перерахунку основного розміру його пенсії з 01.01.2018, з 01.02.2019 та 01.02.2020. Відтак, позивач наполягає на тому, що правовий висновок у справі №480/5496/20 стосується іншої правової ситуації, і не може бути застосовано у даній справі.

Відповідачем на апеляційну скаргу подано письмовий відзив, в якому він просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

У відповідності до пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Враховуючи, що справа судом першої інстанції розглянута за правилами спрощеного провадження, то за таких обставин колегія суддів вважає за необхідне розглянути справу в порядку письмового провадження.

Згідно з частиною четвертою статті 229 КАС України при розгляді справи в порядку письмового провадження, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши доповідь обставин справи, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що вимоги апеляційної скарги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 по 26 серпня 2021 року.

З витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 26 серпня 2021 року №180 вбачається, що наказом командира військової частини НОМЕР_2 (по особовому складу) від 13 липня 2021 року №178 позивач звільнений у запас відповідно до підпункту "а" пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", в зв`язку з закінченням строку контракту (а.с.13).

Позивач вважаючи, що відповідачем не правильно нарахувано позивачу грошове забезпечення у 2020-2021 роках, одноразова грошова допомога при звільненні та компенсація за невикористані дні додаткової відпустки, звернувся до суду з вищевказаним позовом.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив того, що оскільки згідно з Постановою №704 розрахунковою величиною для визначення розмірів посадових окладів та окладів за спеціальним (військовим) званням, як складових грошового забезпечення військовослужбовців, які проходять військову службу, є саме розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, визначений законом на 01 січня 2018 року, а мінімальна заробітна плата (чи її частина) для розрахунків розмірів цих окладів не застосовується, то відповідач, з урахуванням вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною другою статті 2 КАС України, діяв правомірно.

Відтак, суд першої інстанції дійшов висновку, що виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов задоволенню не підлягає.

Колегія суддів не погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Спірним у справі, що розглядається є бездіяльність відповідача з приводу, зокрема, виплати позивачу грошового забезпечення за 2020-2021 роки із використанням показника прожиткового мінімуму станом на 01.01.2018, замість використання показника прожиткового мінімуму для працездатної особи станом на 01.01.2020 та 01.01.2021, за статтями 7 Законів України №294-ІХ, №1082-ІХ, а також одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби та грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2015-2021 роки із використанням показника прожиткового мінімуму для працездатної особи станом на 01.01.2021 за статтею 7 Закону України від 15.12.2020 №1082-ІХ "Про Державний бюджет України на 2021 рік".

Військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності (частина перша статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 №2232-XII (далі - Закон №2232-ХІІ).

Статтею 1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 за №2011-ХІІ (далі - Закон №2011-ХІІ) визначено, що соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України (статті 2 Закону №2011-ХІІ).

Згідно частини першої статті 9 Закону №2011-ХІІ держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Згідно з частинами другою та третьою статті 9 Закону 2011-ХІІ до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Тобто грошове забезпечення включає в себе усі, встановлені законом, надбавки, доплати та винагороди, передбачені під час проходження служби.

Відповідно до абзацу 1 частини четвертої статті 9 Закону 2011-ХІІ грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Постановою Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 30.08.2017 № 704 (далі за текстом Постанова № 704) встановлено тарифну сітку розрядів і коефіцієнтів посадових окладів військовослужбовців з числа осіб рядового, сержантського і старшинського складу, офіцерського складу (крім військовослужбовців строкової військової служби), осіб рядового і начальницького складу.

Пунктом 2 постанови № 704 установлено, що грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Додатком 1 до постанови № 704 визначено тарифну сітку розрядів і коефіцієнтів посадових окладів військовослужбовців з числа осіб рядового, сержантського і старшинського складу, офіцерського складу (крім військовослужбовців строкової військової служби), осіб рядового і начальницького складу.

Пунктом 4 постанови № 704 (в первинній редакції на дату прийняття) встановлено, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14.

Також додатки 1, 12, 13, 14 до постанови № 704 містять примітки, відповідно до яких, зокрема посадові оклади за розрядами тарифної сітки та оклади за військовим (спеціальним) званням визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт.

21 лютого 2018 року Кабінет Міністрів України ухвалив постанову № 103, пунктом 6 якої внесено зміни до постанов Кабінету Міністрів України, що додаються. Зокрема, у постанові № 704 пункт 4 викладено в такій редакції: « 4. Установити, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 р., на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14.».

Тобто, на момент набрання чинності постановою № 704 (01.03.2018) пункт 4 було викладено в редакції змін, викладених згідно із пунктом 6 постанови № 103, а саме: « 4. Установити, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14».

Отже, станом на 01.03.2018 пункт 4 постанови № 704 визначав, що при обчисленні розмірів посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу використовується такий показник як розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року.

29 січня 2020 року Шостий апеляційний адміністративний суд своєю постановою у справі № 826/6453/18 визнав протиправним та скасував пункт 6 Постанови № 103, який вносив зміни в п. 4 Постанови № 704.

Таким чином, з дня набрання чинності постанови Шостого апеляційного адміністративного суду у справі № 826/6453/18 діє редакція п. 4 постанови №704, яка була чинною до внесення вказаних змін, тобто з 29.01.2020 розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14.

Колегія суддів наголошує, що з 29.01.2020 була відновлена дія такої величини обчислення розміру окладу за посадою та окладу за військовим званням як прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений законом на 01 січня календарного року на відміну від попереднього правила обчислення розміру окладу за посадою та окладу за військовим званням як прожитковий мінімумом для працездатних осіб, встановлений законом на 01.01.2018.

Верховним Судом у постанові від 19.01.2022 по справі № 826/9052/18 було викладено висновки про необхідність зобов`язання Кабінету Міністрів України скасувати підпункт 1 пункту 3 змін, що вносяться до постанов Кабінету Міністрів України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 № 103 стосовно внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», що додатково свідчить про неможливість застосування п. 4 Постанови № 704 в редакції Постанови № 103.

При цьому колегія суддів вважає за необхідне врахувати правову позицію викладену Верховним Судом у постанові від 02.08.2022 у справі № 440/6017/21, в якій зроблено наступні висновки:

- з 01.01.2020 положення пункту 4 постанови № 704 в частині визначення розрахунковою величиною для визначення посадових окладів, розрахованих згідно з постановою № 704 прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року не відповідає правовим актам вищої юридичної сили, згідно із якими прожитковий мінімум як базовий державний стандарт був змінений на відповідний рік у тому числі як розрахункова велична для визначення посадових окладів, заробітної плати, грошового забезпечення працівників державних органів;

- через зростання прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, зокрема, згідно із Законом № 1082-IX, у осіб з числа військовослужбовців виникло право на отримання довідки про розміри грошового забезпечення для перерахунку пенсії за формою, що передбачена додатком 2 до Порядку № 45, з урахуванням оновлених даних про розмір посадового окладу та окладу за військовим (спеціальним) званням, які визначаються шляхом застосування пункту 4 постанови № 704 із використанням для їх визначення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (через його збільшення на відповідний рік);

- встановлене положеннями пункту 3 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону № 1774-VІІІ обмеження щодо застосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини для визначення посадових окладів, розрахованих згідно з постановою № 704 жодним чином не впливає на спірні правовідносини, оскільки такою розрахунковою величною є, прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений законом на 1 січня календарного року. Розмір мінімальної заробітної плати не є розрахунковою величиною для визначення посадових окладів, а застосований з іншою метою - для визначення мінімальної величини, яка враховується як складова при визначенні розмірів посадових окладів та окладів за військовим (спеціальним) званням.

Прожитковий мінімум щороку затверджується Верховною Радою України в законі про Державний бюджет України на відповідний рік.

При цьому, згідно із частиною другою статті 92 Конституції України виключно законами України встановлюються, Державний бюджет України і бюджетна система України (пункт 1) та порядок встановлення державних стандартів (пункт 3).

Статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" встановлено прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 1 січня 2020 року - 2027 гривень.

Статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2021 рік" встановлено, що станом на 01.01.2021 прожитковий мінімум на одну працездатну особу складає 2270,00 гривень.

Отже, з 29.01.2020 оклад за посадою та оклад за військовим званням повинен розраховуватися із використанням прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, який з 01.01.2020 було збільшено, внаслідок чого настала подія підвищення розміру винагороди за службу військовослужбовця.

Як встановлено колегією суддів з матеріалів справи, ОСОБА_1 проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 по 26 серпня 2021 року.

Згідно витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 26 серпня 2021 року №180 вбачається, що наказом командира військової частини НОМЕР_2 (по особовому складу) від 13 липня 2021 року №178 позивач звільнений у запас відповідно до підпункту "а" пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", в зв`язку з закінченням строку контракту (а.с.13).

У відповідності до довідки №199 від 26.08.2021 про розмір щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавок, доплат, підвищень) та премії для обчислення пенсії відповідно до статті 43 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб) та абзацу восьмого пункту 7 постанови Кабінету Міністрів України, майора ОСОБА_1 вбачається, що з серпня 2019 року по липень 2021 року у останнього посадовий оклад мав незмінний розмір, а саме, 4930,00 (а.с. 12).

Оскільки відповідачем не правильно нарахувано позивачу грошове забезпечення за період з 30.01.2020 по 26.08.2021, і як наслідок невірно обраховано одноразову грошову допомогу при звільненні та компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, позивач звернувся до суду за захистом порушеного права.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідачем не заперечувалась обставина, що при підрахунку грошового забезпечення за період з 30.01.2020 по 26.08.2021 позивачу застосовано розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01.01.2018 (а.с. 56-58).

На підставі наведеного, оскільки норма пункту 3 розділу ІІ Закону № 1774-VІІІ не втратила чинності і має вищу юридичну силу за положення п. 4 Постанови № 704, у редакції до внесення змін, внесених Постановою № 103, а також додатків 1, 12, 13, 14 Постанови № 704, колегія суддів дійшла висновку, що відповідачем протиправно не здійснено нарахування та виплату грошового забезпечення позивача з 30.01.2020 по 26.08.2021 із використанням показника прожиткового мінімуму для працездатної особи станом на 01.01.2020, 01.01.2021.

Колегія суддів зауважує, що у зв`язку з тим, що розмір грошового забезпечення обраховано позивачу невірно, як наслідок позивачу невірно підраховано одноразову грошову компенсацію при звільненні та компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, виходячи з наступного.

Так, пунктом 2 розділу XXXII «Одноразова грошова допомога у разі звільнення з військової служби» Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 № 260 (далі за текстом Порядок № 260) визначено, що у разі звільнення з військової служби у зв`язку зі закінченням строку контракту одноразова грошова допомога у разі звільнення з військової служби виплачується в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби за наявності вислуги десять календарних років і більше.

Отже, розмір одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби у зв`язку зі закінченням строку контракту обраховується в залежності від грошового забезпечення.

Крім того, згідно із пунктом 12 статті 12 Закону України №3551-ХІІ від 22.10.1993 «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Статтею 4 Закону України від 05 листопада 1996 року №504/96-ВР «Про відпустки» передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

Відповідно до статті 16-2 Закону №504/96-ВР учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», особам, реабілітованим відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Абзацом третім пункту 14 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ передбачено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

У відповідності до пунктів 5 та 6 розділу XXXI «Виплата грошового забезпечення у разі звільнення з військової служби» Порядку №260 визначено, що військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які мають право на щорічні додаткові відпустки відповідно до чинного законодавства України, виплачується компенсація за всі календарні дні невикористаної додаткової відпустки, яка надається в повному обсязі або пропорційно часу, прослуженому в році звільнення. Розрахунок грошового забезпечення за час надання щорічної основної відпустки з подальшим виключенням зі списків особового складу та грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки здійснюється виходячи з посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років та щомісячних додаткових видів грошового забезпечення з урахуванням зміни вислуги років та норм грошового забезпечення, які військовослужбовець отримував за останньою займаною штатною посадою

Отже, розмір грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки теж залежить від розміру грошового забезпечення військовослужбовця.

З матеріалів справи встановлено, що позивач ще з 19.10.2005 має статус учасника бойових дій (а.с. 10).

Згідно витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 26 серпня 2021 року №180 вбачається, що при звільненні позивача у запас, у зв`язку з закінченням строку контракту, йому було виплачено одноразову грошову допомогу по звільненню за 28 календарних днів в розмірі 50% в сумі 248 314,50 гривень, а також компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки учасникам бойових дій із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік: 2015 рік 8277,15 гривень, 2016 рік 8277,15 гривень, 2017 рік 8277,15 гривень, 2018 рік 8277,15 гривень, 2019 рік 8277,15 гривень, 2020 рік 8277,15 гривень, 2021 рік 8277,15 гривень, на підставі листа Юридичного департаменту Міністерства оборони України від 03.10.20191 №298/5/2867 (а.с.13).

З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що є протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування грошового забезпечення позивача за період з 30.01.2020 по 26.08.2021, з врахуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом відповідно на 01 січня 2020 року і 01 січня 2021 року, а також нарахування грошової допомоги при звільненні та грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки учасникам бойових дій за 2015-2021 роки, без застосовування розміру грошового забезпечення, визначеного виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлений законом відповідно на 01 січня 2021 року.

Щодо іншої частини вимог позову ОСОБА_1 колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Завданням адміністративного судочинства згідно з частиною першоюстатті 2 КАС України є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

З аналізу викладеного суд зазначає, що завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав особи в публічно-правових відносинах. При цьому захист прав, свобод та інтересів осіб передбачає наявність встановленого судом факту їх порушення.

Рішення, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України, статей 2, 5 КАС України.

Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Таким чином, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб факт порушення був обґрунтованим. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті, і є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Визначення обсягу вимог, що підлягають судовому захисту є диспозитивним правом позивача. При цьому, підстави, з якими позивач пов`язує виникнення у нього права на звернення до суду і для задоволення його вимог, визначаються позивачем самостійно. Суд під час прийняття постанови вирішує, зокрема, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються і яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин (стаття 244 Кодексу адміністративного судочинства України).

Враховуючи вищезазначене, судовому захисту підлягають лише порушені права, свободи і інтереси фізичних або права і інтереси юридичних осіб, а не можливість їх порушення в майбутньому.

Колегія суддів зазначає, що грошове забезпечення, одноразова грошова допомога при звільненні та грошова компенсація за невикористані дні додаткової відпустки, виходячи із висновків даного рішення суду, ще не були нараховані позивачу та їх розрахунок відповідачем не проведено. Враховуючи те, що повноваження щодо обчислення наведених сум віднесені до компетенції відповідача, а останнім ще вказані суми не були нараховані позивачу, то відсутні підстави для стягнення таких сум з відповідача.

Щодо вимог про видачу оновленої довідки та її направлення до комісаріату, колегія суддів зазначає, що право позивача щодо отримання вказаної довідки на сьогоднішній день не порушено відповідачем, оскільки розмір грошового забезпечення не був перерахований, а тому на даний час відсутні підстави стверджувати, що після перерахунку грошового забезпечення відповідачем буде відмовлено у складанні такої довідки.

Таким чином, такі вимоги є наразі передчасними та такими, що заявлені на майбутнє, а відтак немає підстав для її задоволення.

Підсумовуючи наведене колегія суддів зазначає, що для належного захисту та поновлення порушених прав, порушене відповідачем право позивача на отримання грошового забезпечення у належному розмірі підлягає судовому захисту шляхом зобов`язання відповідача здійснити нарахування позивачу відповідних сум грошового забезпечення позивача, обчислених з урахуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року, та виплатити позивачу такі суми з урахуванням уже виплачених.

Відтак, позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню.

При цьому, колегія суддів не вбачається підстав для задоволення клопотання позивача про закриття апеляційного провадження, оскільки ним не приведено обставини, передбачені статтею 308 КАС України, які передбачаються закриття апеляційного провадження.

Згідно частин першої-четвертої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Пунктом 2 частини першої статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно пункту 4 частини першої статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Таким чином, колегія суддів дійшла до висновку, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права, у зв`язку з чим рішення Сумського окружного адміністративного суду від 26 липня 2022 року у справі №480/11657/21 підлягає скасуванню, а позов ОСОБА_1 частковому задоволенню.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 26.07.2022 по справі № 480/11657/21 - скасувати.

Прийняти постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною, стягнення заборгованості та зобов`язання вчинити дії - задовольнити частково.

Визнати незаконною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування позивачу грошового забезпечення за період з 30.01.2020 по 26.08.2021 відповідно до пункту 4 Постанови Кабінету Міністрів України №704 від 30 серпня 2017 року «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (в редакції до 01.01.2018), з врахуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом відповідно на 01 січня 2020 року і 01 січня 2021 року.

Визнати незаконною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування позивачу одноразової грошової допомоги при звільненні передбаченої пунктом 1 розділу XXXII Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженому Наказом Міністерства оборони України 07 червня 2018 року № 260 та компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, з 2015 по 2021 рік, із врахуванням грошового забезпечення за 2021 рік, виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом відповідно на 01 січня 2021 року.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 здійснити нарахування ОСОБА_1 грошового забезпечення за період з 30.01.2020 по 26.08.2021 відповідно до пункту 4 Постанови Кабінету Міністрів України №704 від 30 серпня 2017 року «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (в редакції до 01.01.2018), з врахуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом відповідно на 01 січня 2020 року і 01 січня 2021 року та провести відповідні виплати з урахуванням раніше виплачених сум.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 здійснити нарахування ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні передбачену пунктом 1 розділу XXXII Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженому Наказом Міністерства оборони України 07 червня 2018 року № 260 та грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, з 2015 по 2021 рік, із врахуванням грошового забезпечення за 2021 рік, виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом відповідно на 01 січня 2021 року, а також провести відповідні виплати з урахуванням раніше виплачених сум.

В інші частині позову ОСОБА_1 відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)Я.М. Макаренко
Судді(підпис) (підпис) З.О. Кононенко О.М. Мінаєва