Справа № 580/6957/23
Суддя: Валентина ТИМОШЕНКО
Дата ухвалення: 2023-10-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2023 року справа № 580/6957/23

м. Черкаси

Черкаський окружний адміністративний суд в складі:

головуючого судді: Тимошенко В.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження в приміщенні суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Військова частина НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

встановив:

04 серпня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Черкаського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просить:

1) визнати дії військової частини НОМЕР_1 про відмову в задоволенні рапорту ОСОБА_1 від 20.05.2023 щодо звільнення його з військової служби за сімейними обставинами згідно з пп. г п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу, у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворою матір`ю, ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка згідно висновку ЛКК КНП Тальнівський ЦПМСД ТМР №174 від 05.04.2023 потребує постійного стороннього догляду протиправними та скасувати рішення військової частини НОМЕР_1 від 30.05.2023 про відмову у задоволенні рапорту ОСОБА_1 ;

3) зобов`язати військову частину НОМЕР_1 повторно розглянути рапорт від 20.05.2023 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 стосовно звільнення його з військової служби за сімейними обставинами згідно пп. г п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу, у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворою матір`ю, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка згідно висновку ЛКК КНП Тальнівський ЦПМСД ТМР за № 174 від 05.04.2023 потребує постійного стороннього догляду та прийняти рішення про звільнення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з військової служби на підставі пп. г п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 20.05.2023 звернувся з рапорт до командира другої батареї військової частини НОМЕР_2 , в якому просив клопотати перед вищим командуванням про звільнення його з військової служби у запас через сімейні обставини відповідно до підпункту «г», пункту 2 частини 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворою матір`ю ОСОБА_2 , яка за висновком ЛКК №174 виданого 05.04.2023 року КНП «Тальнівський ЦПМСД» ТМР за станом здоров`я потребує постійного стороннього догляду. За наслідками розгляду рапорту ОСОБА_1 , військова частина НОМЕР_1 своїм листом від 30.05.2023 року за № 1267/1843/1 за підписом ТВО командира військової частини НОМЕР_1 підполковника ОСОБА_3 надала письмову відповідь, шляхом направлення командиру військової частини НОМЕР_2 , в якій зазначено, що: - "пакет документів не відповідає вимогам чинного законодавства. Позивач вважає таку відповідь протиправною, оскільки його матір ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка згідно висновку ЛКК № 174 виданого 05.04.2023 року КНП «Тальнівський ЦПМСД» ТМР головою ЛКК, і має захворювання: глаукома зріла, катаракта лівого ока, абсолютна глаукома правого ока, артифакія правого ока, оперована в/к III глаукома правого ока та потребує постійного стороннього догляду. Позивач зазначає, даний медичний висновок ЛКК (лікарсько-консультативної комісії) виданий КНП «Тальнівський Центр первинної медико-санітарної допомоги» ТМР про наявність порушень функцій організму через які хвора особа не може самостійно само обслуговуватися і потребує постійного стороннього догляду є підтвердженням того, що мати позивача - ОСОБА_2 , за станом здоров`я не здатна до самообслуговування.

Посилання відповідача на відсутність довідки про підтвердження факту здійснення військовослужбовцем постійного догляду за особою, рішення суду про призначення ОСОБА_1 опікуном та відсутність доказів проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_2 є необгрунтованими та безпідставними, адже оформити опіку над особою похилого віку можна лише тоді, коли суд визнав її недієздатною або обмежено дієздатною, якою мати позивача не являється.

Ухвалою Черкаського окружного адміністративного суду від 28.08.2023 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами.

Відповідач позов не визнав, просив у його задоволенні відмовити повністю, надав до суду письмовий відзив на позов, в якому зазначив, що у задоволенні рапорту про дострокове звільнення позивача від проходження військової служби правомірно відмовлено у зв`язку з тим, що військовослужбовцем не долучено до рапорту висновку МСЕК про те, що його мати потребує постійного догляду, а надання лише висновку ЛКК не є самостійною підставою для звільнення його з військової служби.

Розглянувши подані документи і матеріали, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд зазначає таке.

З 01.07.2023 року проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 .

В період проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_2 ОСОБА_1 20.05.2023 подав рапорт командиру другої батареї військової частини НОМЕР_2 капітану ОСОБА_4 , в якому просив клопотати перед вищим командуванням про звільнення його з військової служби у запас через сімейні обставини відповідно до підпункту «г», пункту 2 частини 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворою матір`ю ОСОБА_2 , яка за висновком ЛКК №174 виданого 05.04.2023 року КНП «Тальнівський ЦПМСД» ТМР за станом здоров`я потребує постійного стороннього догляду.

До вказаного рапорту позивач надав належним чином посвідченні документи, а саме:

- нотаріально посвідчену копію свідоцтва про народження ОСОБА_1 ;

- нотаріально посвідчену копію паспорта ОСОБА_2 ;

- нотаріально посвідчену копія індивідуального податкового номера ОСОБА_2 ;

- нотаріально посвідчену копію пенсійного посвідчення ОСОБА_2 ;

- нотаріально посвідчену копія висновку ЛКК № 174 від 05.04.2023 року;

- рішення Тальнівського районного суду Черкаської області;

- нотаріально посвідчену копію паспорта і індивідуального податкового номеру ОСОБА_1 .

Військова частина НОМЕР_2 своїм листом від 20.05.2023 № 496 направила вищевказаний рапорт та додані до нього документи на ім`я командира військової частини НОМЕР_1 .

За наслідками розгляду рапорту ОСОБА_1 , військова частина НОМЕР_1 своїм листом від 30.05.2023 № 1267/1843/1 за підписом ТВО командира військової частини НОМЕР_1 підполковника ОСОБА_3 надала письмову відповідь, шляхом направлення командиру військової частини НОМЕР_2 , в якій зазначено, що: - «пакет документів не відповідає вимогам чинного законодавства, а саме:

- відсутня довідка структурного підрозділу з питань соціального захисту населення органу місцевого самоврядування або районної державної адміністрації, що підтверджує факт здійснення військовослужбовцем постійного догляду за особою, що видна раніше, ніж за місяць до подання рапорту або рішення суду про призначення ОСОБА_1 опікуном хворої особи, що потребує постійного догляду;

- відсутні докази, що ОСОБА_1 проживає разом з ОСОБА_2 , а тому подання на звільнення ОСОБА_1 повертається на доопрацювання у зв`язку з відсутністю документів, що підтверджують можливість здійснення постійного догляду за хворою особою».

Вважаючи, що відповідачем протиправно не звільнено позивача з військової служби, позивач звернувся до суду із цим позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд враховує, що у зв`язку з військовою агресією російською федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини 1 статті 106 Конституції України, Закону України Про правовий режим воєнного стану Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який в подальшому неодноразово було продовжено.

Згідно частини першої статті 1 Закону України Про військовий обов`язок та військову службу від 25.03.1992 №2232-XII захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

За нормами ч.2 ст. 2 Закону №2232-ХІІ проходження військової служби здійснюється: громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом; іноземцями та особами без громадянства - у добровільному порядку (за контрактом) на посадах, що підлягають заміщенню військовослужбовцями рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил України.

Згідно ч.6 ст. 2 Закону №2232-ХІІ видами військової служби є, зокрема, військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період.

В свою чергу, підстави звільнення з військової служби передбачені статтею 26 Закону №2232-XII.

Так, відповідно до підпункту г пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону №2232-XII військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби під час воєнного стану через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу): у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.

Постановою КМУ Про затвердження переліку сімейних обставин та інших поважних причин, що можуть бути підставою для звільнення громадян з військової служби та із служби осіб рядового і начальницького складу від 12.06.2013 року №413 передбачено, що військовослужбовці, крім військовослужбовців строкової військової служби, та особи рядового і начальницького складу на їх прохання можуть бути звільнені з військової служби та із служби осіб рядового і начальницького складу через такі сімейні обставини та інші поважні причини: необхідність постійного стороннього догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії для осіб віком понад 18 років чи лікарсько - консультативної комісії для осіб до 18 років.

Як вбачається з матеріалів справи, КНП «Тальнівський центр первинної медико - санітарної допомоги» Тальнівської міської ради складено висновок №174 від 05.04.2023, виданий ОСОБА_2 про те, що вона потребує постійного стороннього догляду.

Як встановлено судом, позивач подав рапорт про звільнення зі служби за мобілізацією в Збройних Силах України за підпунктом г пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону №2232-XII у зв`язку зі здійсненням постійного догляду за матір`ю ОСОБА_2 .

За наслідками розгляду рапорту ОСОБА_1 , військова частина НОМЕР_1 своїм листом від 30.05.2023 № 1267/1843/1 за підписом ТВО командира військової частини НОМЕР_1 підполковника ОСОБА_3 надала письмову відповідь, шляхом направлення командиру військової частини НОМЕР_2 , в якій зазначено, що: - «пакет документів не відповідає вимогам чинного законодавства та направлено на доопрацювання».

Тобто, з урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що фактично предметом спірних правовідносин є допустимість висновку ЛКК №174 від 05.04.2023 для підтвердження необхідності здійснення постійного догляду за матір`ю військовослужбовця та його звільнення зі служби за сімейними обставинами.

Підпунктом 1 п.11 Положення про медико-соціальну експертизу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 3 грудня 2009 року №1317 визначено, що міські, міжрайонні, районні комісії визначають ступінь обмеження життєдіяльності осіб, що звертаються для встановлення інвалідності, потребу в сторонньому нагляді, догляді або допомозі, реабілітації, реабілітаційний потенціал, групу інвалідності, причину і час її настання, професію, з якою пов`язане ушкодження здоров`я, а також ступінь втрати професійної працездатності (у відсотках) працівників, які одержали ушкодження здоров`я, пов`язане з виконанням ними трудових обов`язків.

В свою чергу, відповідно до пункту 4 розділу IV Порядку організації експертизи тимчасової втрати працездатності, затвердженого наказом МОУ від 09.04.2008 року №189, який зареєстрований в МЮУ 02.06.2021 року за №731/36353, лікарсько-консультативна комісія видає висновки або рекомендації щодо догляду за дитиною до досягнення нею шестирічного віку, а в разі, коли дитина хвора на цукровий діабет I типу (інсулінозалежний) - до досягнення дитиною 16-річного віку.

З аналізу наведених нормативних актів в контексті розподілення повноважень між ЛКК та МСЕК, суд приходить до висновку, що необхідність постійного стороннього догляду за хворою дружиною (чоловіком), а також батьками своїми чи дружини (чоловіка) підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії. В той же час, необхідність постійного стороннього догляду за хворою дитиною підтверджується висновком лікарсько-консультативної комісії.

За таких обставин, норми Закону №2232-XII та Постанови КМУ №413 не містять конфлікту щодо їх змісту, оскільки положення Постанови конкретизують суб`єкт, який видає медичний висновок у залежності від віку особи, яка потребує стороннього догляду.

В даному випадку, для підтвердження необхідності стороннього догляду за ОСОБА_2 позивач мав надати висновок медико-соціальної експертної комісії.

З огляду на зазначене, поданий позивачем разом з рапортом про звільнення висновок КНП «Тальнівський центр первинної медико - санітарної допомоги» Тальнівської міської ради №174 від 05.04.2023, виданий ОСОБА_2 про те, що вона потребує постійного стороннього догляду не є належним підтверджуючим документом для звільнення зі служби за мобілізацією в Збройних Силах України за підпунктом г пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону №2232-XII.

Поряд з цим, суд враховує, що з аналізу положень п.2.3.2 Інструкції з діловодства у Збройних Силах України, вбачається, що вони містять виключний перелік наказів по особовому складу, які видаються керівником військової частини (установи) та не включають таку форму наказу, як наказ про відмову у звільненні зі служби та відповідно відповідач, розглянувши рапорт позивача про звільнення зі служби, не зобов`язаний приймати рішення про відмову у звільненні зі служби у формі наказу, однак зобов`язані повідомити про прийняте рішення з належним обґрунтуванням підстав його прийняття.

Таким чином, на час судового розгляду цієї справи та за наявних у матеріалах справи доказів, у суду відсутні підстави для визнання за позивачем права на звільнення з військової служби за призовом під час мобілізації через сімейні обставини, а саме: у зв`язку з необхідністю постійного стороннього догляду за хворою матір`ю.

Суд зауважує, що в розумінні КАС України, захист прав, свобод та інтересів осіб завжди є наступним, тобто передбачає наявність встановленого судом факту їх порушення.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Тобто, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Таким чином, передумовою для можливості задоволення позовних вимог щодо зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити дії (похідна вимога) повинна бути наявність факту порушення прав особи, яка звернулася до суду за захистом порушених прав, тобто вчинення таким суб`єктом протиправних дій, бездіяльності чи прийняття протиправного рішення (основна вимога), які, у даному випадку, відсутні.

При цьому суд зазначає, що відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі "RuizTorija v. Spain" від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Інші доводи та аргументи учасників справи не мають значення для правильного вирішення спору по суті, не впливають на встановлені в ході розгляду справи обставини і не спростовують викладених висновків суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч. 1 та ч. 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

В даній справі позивач не довів належними та достатніми доказами наявність у нього права на звільнення з військової служби за сімейними обставинами відповідно до підпункту г пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу».

Враховуючи усі вищевикладені обставини, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення даного адміністративного позову.

Відповідно до положень статті 139 КАС України судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 2, 90, 139-143, 242-246, 250, 255 КАС України, суд

вирішив:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Копію рішення направити особам, які беруть участь у справі.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, яка може бути подана безпосередньо до Шостого апеляційного адміністративного суду у строк, встановлений статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Валентина ТИМОШЕНКО