Справа № 420/18149/23
Суддя: Єфіменко К.С.
Дата ухвалення: 2023-10-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 жовтня 2023 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Єфіменка К.С., розглянувши в письмовому провадженні у порядку спрощеного позовного провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ), за участю третіх осіб: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ( АДРЕСА_3 ) про визнання бездіяльність протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , за участю третіх осіб: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 за результатом якого позивач просить:

визнати ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 членом сім`ї та утриманкою ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_3 , зниклого без вісті 11.12.2022 року в м.Авдіївка Донецької області під час виконання бойового наказу по захисту Батьківщини;

визнати бездіяльність військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України, код ЄДРПОУ НОМЕР_4 , АДРЕСА_2 та зобов`язати останню виплачувати ОСОБА_1 грошове забезпечення відповідно до Порядку виплати грошового забезпечення сім`ям військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 30 листопада 2016 року №884.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що з 1993 року по 2013 рік позивач та зниклий безвісті ОСОБА_4 перебувала у зареєстрованому шлюбі. З 2013 року їх шлюб було розірвано проте вони продовжили жити однією сім`єю та вели спільне господарство разом зі спільними дітьми. У зв`язку із скороченням штату посаду начальника відділу юридичної, оборонної, мобілізаційної роботи запобігання корупції апарату за Великолепетинської РДА Херсонської області скорочено, та як наслідок 28.12.2019 року позивача було звільнено. З зазначеного моменту позивач особистих доходів не мала. За погодженням з чоловіком ОСОБА_4 не працевлаштовувалась, а займалась веденням домашнього господарства, перебуваючи на його повному утриманні. Командир 3 стрілецького відділення 3 стрілецького взводу 2 стрілецької роти, старший сержант ОСОБА_4 зник без вісті 11.12.2022 року в м.Авдіївка Донецької області під час виконання бойового наказу по захисту Батьківщини.

Командування військової частини НОМЕР_5 виплачує грошове забезпечення, яке нараховувалося чоловіку з моменту зникнення в рівних частках кожному нашим двом донькам.

10.05.2023 року позивач звернулась до командування військової частини НОМЕР_1 з заявою про виплату їй належної частини грошового забезпечення та надала копії, наявних документів. Листом військової частини від 02.06.2023 року відмовлено в задоволенні заяви позивача та зазначено, що для отримання відповідних виплат, їй потрібно надати судове рішення, яким буде підтверджено факт проживання однією сім`єю, а також факт Вашого перебування на утриманні ОСОБА_4 .

Ухвалою суду від 24 липня 2023 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (ст.262 КАС України).

Відповідач своїм правом на подання відзиву не скористався.

Відповідно до ч.4 ст.159 КАС України, подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Неподання суб`єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин може бути кваліфіковано судом як визнання позову.

Відповідно до ч.6 ст.162 КАС України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, відзиву на позовну заяву, оцінивши докази відповідно до вимог ст.ст. 72-79 КАС України, судом встановлено наступні факти та обставини.

Відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_6 від 21.08.1993 року встановлено, що 21.08.1993 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 укладено шлюб.

В шлюбі у ОСОБА_1 та ОСОБА_4 народились доньки: ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується копіями витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян та копія свідоцтва про народження.

06.12.2006 року ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , в рівних частках кожний купили житловий будинок під АДРЕСА_3 , що підтверджується договором купівлі-продажу №1832.

З 06.12.2006 року ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 зареєстровані та проживали постійно в будинку АДРЕСА_3 , що підтверджується копією домової книги додається.

23.08.2013 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Великолепетиського районного управління юстиції у Херсонській області внесені зміни до Державного реєстру актів цивільного стану шлюб ОСОБА_1 та ОСОБА_4 розірвано на підставі рішення Великолепетиського районного суду Херсонської області по справі №2- 350/2008 від 11 серпня 2008 року.

Позивач зазначає, що незважаючи на постановлене рішення суду позивач з ОСОБА_4 продовжили жити однією сім`єю, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, здійснювали необхідний ремонт приміщень, господарських побудов, обробляли спільну земельну ділянку. Спільний бюджет витрачався на потреби сім`ї: купувалися продукти, одяг, взуття, господарські товари, меблі, техніка, ліки, сплачувалися комунальні платежі, виділялися кошти на утримання та навчання доньок. У зв`язку із скороченням штату посаду начальника відділу юридичної, оборонної, мобілізаційної роботи запобігання корупції апарату за Великолепетинської РДА Херсонської області скорочено, та як наслідок 28.12.2019 року її звільнено. З цього часу вона особистих доходів не мала. За погодженням з колишнім чоловіком не працевлаштовувалась, а займалась веденням домашнього господарства, перебуваючи на його повному утриманні.

Як зазначено позивачем та не заперечувалось відповідачем з грудня 2018 року по грудень 2021 роки ОСОБА_4 проходив бойову службу у зоні антитерористичній операції у Оперативному командуванні « ІНФОРМАЦІЯ_5 » (в/ч НОМЕР_7 ) у АДРЕСА_5 та АДРЕСА_8. 28.12.2022 року командуванням військової частини НОМЕР_1 на ім`я позивача видано оповіщення №3989, відповідно до якого командир 3 стрілецького відділення 3 стрілецького взводу 2 стрілецької роти, старший сержант ОСОБА_4 зник без вісті 11.12.2022 року в м. Авдіївка Донецької області під час виконання бойового наказу по захисту Батьківщини. Командування військової частини НОМЕР_5 виплачує грошове забезпечення, яке нараховувалося чоловіку з моменту зникнення в рівних частках кожній двох доньок.

Судом з виписки з реєстру застрахованих осіб - форма ОК-7 встановлено, що ОСОБА_1 з січня 2020 року доходів не має.

10.05.2023 року ОСОБА_1 звернулась до командування військової частини НОМЕР_1 з заявою щодо виплати грошового забезпечення визначеного наказом МОУ №260 від 07.06.2018 р., та додаткової винагороди згідно постанови КМУ №168 від 28.02.2022, безвісно відсутнього старшого сержанта ОСОБА_4 .

В листі військової частини від 02.06.2023 року №7090/2023/800 зазначено: «для отримання відповідних виплат, Вам потрібно надати судове рішення, яким буде підтверджено факт проживання однією сім`єю, а також факт Вашого перебування на утриманні ОСОБА_4 . Додатково Ви не надали копію документу з банківськими реквізитами, тож в наступній заяві просимо Вас надати довідку з реквізитами Вашого карткового рахунку для виплат, щоб у разі позитивного вирішення питання, була можливість здійснювати виплати».

У долученій до матеріалів справи нотаріально посвідченій заяві свідок - ОСОБА_5 вказала наступні обставини:

«Мій чоловік ОСОБА_6 був товаришем по службі ОСОБА_7 . Після одруження ОСОБА_7 та ОСОБА_8 я неодноразово приїжджала з чоловіком до них у гості, майже кожен рік. … Ми відвідували їх кафе « ІНФОРМАЦІЯ_6 », де здійснювали підприємницьку діяльність ОСОБА_8 та ОСОБА_7 разом із доньками: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , яких вони виховували дуже порядними, працьовитими, розвинутими та люблячими своїх рідних.

Я особисто була свідком, коли вони мешкали в квартирі по АДРЕСА_6 , а потім переїхали до приватного будинку ОСОБА_1 батьків по АДРЕСА_3 .

… ОСОБА_7 та ОСОБА_8 жили однією родиною і далі. Вони допомагали батькам, виховували разом доньок, вели спільне господарство! Я стверджую, що коли ОСОБА_7 перебував на службі у відрядженні в Авдіївці , ОСОБА_8 неодноразово приїжджала до мене додому для зустрічі з ОСОБА_7 . Проводили час разом, купували речі: взуття, одяг, техніку, відпочивали у нас вдома.

ОСОБА_7 дуже хвилювався за свою дружину та дітей, допомагав грошима, утримував ОСОБА_8 та дітей …»

У долученій до матеріалів справи нотаріально посвідченій заяві свідок - ОСОБА_12 вказав наступні обставини:

«… ОСОБА_12 , підтверджую факт того, що знаю сім`ю ОСОБА_4 та ОСОБА_13 з 1993 року, оскільки я підтримую з цією сім`єю дружні відносини.

…

ОСОБА_7 та ОСОБА_8 завжди жили однією сім`єю, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, здійснювали необхідний ремонт в будинку, обробляли спільну земельну ділянку, сад.

Оскільки моя дружина працювала в аптеці, то часто ми на прохання ОСОБА_7 замовляли та доставляли ліки для ОСОБА_1.

Подружжям разом купувалися продукти, одяг, взуття, господарські товари, меблі, техніку. Вони разом виховували, утримували та навчали своїх доньок.

Коли ОСОБА_4 проходив бойову службу у зоні АТО ОСОБА_8 неодноразово їздила до чоловіка, після повернення показувала спільні фото, також я з ОСОБА_2 спілкувався по відеозв`язку (за можливості).

Також мені відомий той факт, що з початку 2020 року ОСОБА_8 не працювала, вела домашнє господарство, побут. З цього часу вона перебувала на повному утриманні ОСОБА_7 ».

У долученій до матеріалів справи нотаріально посвідченій заяві свідок - ОСОБА_15 вказав наступні обставини:

«… ОСОБА_15 , підтверджую факт того, що знаю сім`ю ОСОБА_4 та ОСОБА_13 з 2018 року, оскільки ми з дружиною підтримуємо з цією сім`єю дружні відносини.

…

Між ними завжди були родинні, сімейні стосунки, наповнені почуттями любові, поваги, взаєморозуміння та взаємодопомоги.

ОСОБА_7 та ОСОБА_8 завжди жили однією сім`єю, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, здійснювали необхідний ремонт в будинку, обробляли спільну земельну ділянку, сад.

Подружжя разом виховували, утримували та навчали своїх доньок ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . ОСОБА_4 проходив службу у зоні АТО з 2018 року до грудня 2021 року. ОСОБА_1 неодноразово їздила до чоловіка, присилала нам спільні фото, відео. Ми з дружиною спілкувалися з ОСОБА_7 по телефону.

…

Нам відомо той факт, що в кінці 2019 року ОСОБА_8 за погодженням з чоловіком ОСОБА_7 звільнилася з роботи. Вона не працювала, вела домашнє господарство, побут. 3 цього часу вона перебувала на повному утриманні ОСОБА_7 , який пересилав їй частину свого грошового забезпечення, посилки та подарунки через Нову пошту.»

В поясненнях щодо позову ОСОБА_1 третя особа ОСОБА_3 зазначила наступне:

«Вважаю, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню в повному об`ємі.

Я підтверджую ті обставини, що мій батько ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 дійсно завжди проживав з моєю матір`ю ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , зі мною та з сестрою ОСОБА_2 однією сім`єю. Ми з батьками проживали в будинку АДРЕСА_3 .

Батьки вели спільне господарство, мали спільний бюджет, здійснювали необхідний ремонт приміщень, господарських побудов, обробляли спільну земельну ділянку. Батьки разом купували продукти, одяг, взуття, господарські товари, меблі, техніку, ліки, сплачували комунальні платежі, виділяли кошти на моє та сестри ОСОБА_2 утримання та навчання.

Ми з батьками разом їздили на екскурсії, гостювали разом у знайомих та родичів.

Дійсно з 28.12.2019 року мама, за погодженням з батьком, звільнилася з роботи та не працювала, доходів не мала. Ми всі перебували на утриманні батька ОСОБА_4 ».

В поясненнях щодо позову ОСОБА_1 третя особа ОСОБА_2 зазначила наступне:

«Вважаю, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню в повному об`ємі.

Я підтверджую ті обставини, що мій батько ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 дійсно завжди проживав з моєю матір`ю ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 сестрою ОСОБА_3 однією сім`єю. зі мною та з

Батьки вели спільне господарство, мали спільний бюджет, здійснювали необхідний ремонт приміщень, господарських побудов, обробляли спільну земельну ділянку. Батьки разом купували продукти, одяг, взуття, господарські товари, меблі, техніку, ліки, сплачували комунальні платежі, виділяли кошти на моє та сестри ОСОБА_3 утримання.

Ми з батьками разом їздили на екскурсії, відпочивали, гостювали разом у знайомих та родичів.

…

Дійсно з 28.12.2019 року мама, за погодженням з батьком, звільнилася з роботи та не працювала, доходів не мала. Ми всі перебували на утриманні батька ОСОБА_4 ».

Ознаками сім`ї є спільне проживання, пов`язаність спільним побутом, наявність взаємних прав та обов`язків, які визначені ч. 2 ст. 3 СК України.

Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року N 5-рп/99встановлено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т. п.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі №644/6274/16-ц (провадження № 14-283цс18) вказано, що обов`язковими умовами для визнання особи членом сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки.

Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема, докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю. Факт спільного проживання, сам по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю. Подібні висновки містяться у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 09 квітня 2020 року у справі № 180/2536/18 (провадження № 61-18579св19), від 09 червня 2021 року у справі № 346/5702/18 (провадження № 61-17111св20).

Відповідно до Хартії прав сім`ї, сім`я це щось більше, ніж просто правова, суспільна чи економічна одиниця, це спільнота любові і солідарності, це те місце, де зустрічаються різні покоління і допомагають один одному зростати у людській мудрості та узгоджувати індивідуальні права з іншими вимогами суспільного життя. Альтернативою шлюбу є конкубінат, тобто фактичне спільне проживання жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу. Жінка та чоловік мають на це право і відповідно право на повагу до свого вибору з боку держави та суспільства.

Відповідно до ч.1 ст.315 ЦПК України місцеві районні суди розглядають справи про встановлення факту: родинних відносин між фізичними особами.

Але у постановах ВС від 22.03.2023 по справі № 290/289/22- ц та постанові ВС від 17.05.2023 по справі № 343/1548/22 суд закрив провадження у справі в порядку окремого провадження за нормами ЦПК України, оскільки вимоги позивача про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з військовослужбовцем не підлягають вирішенню у порядку цивільного судочинства. Спір між сторонами щодо виплати одноразової грошової допомоги членам сім`ї, батькам та утриманцям загиблого (померлого) військовослужбовця підлягає розгляду в порядку адміністративного, а не цивільного судочинства з посиланням на аналогічні висновки викладені у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду від 23 травня 2022 року у справі № 539/4118/19 та постанові Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 290/289/22-ц.

Відповідно до 5 ст.242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Частиною 2 статті 3 Сімейного кодексу України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Тривалість спільного проживання чоловіка та жінки як ознака наявності сім`ї на законодавчому рівні не визначена. Водночас строк спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу має бути достатнім для того, щоб стверджувати, що між чоловіком та жінкою склалися усталені відносини, які притаманні подружжю.

Згідно з роз`ясненнями Верховного суду України від 01 січня 2012 року, викладеними у судовій практиці щодо розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, відповідно до пункту 5 частини першої статті 315 ЦПК України суд вправі розглядати справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу за таких умов: має місце спільне проживання чоловіка та жінки однією сім`єю, термін спільного проживання (не менше п`яти років), мета встановлення факту (розподіл спільно набутого майна, спадкування за законом), відсутній спір про право.

Конституційний Суд України в рішенні від 03 червня 1999 року у справі № 1-8/99 (№ 5-рп/99) роз`яснив, під членом сім`ї військовослужбовця треба розуміти особу, пов`язану кровними (родинними) зв`язками або шлюбними відносинами; постійним проживанням з військовослужбовцем, веденням з ним спільного господарства. До кола членів сім`ї військовослужбовця належать його (її) дружина (чоловік), їх діти і батьки. Діти с членами сім`ї незалежно від того, чи є це діти будь-кого з подружжя, спільні або усиновлені, народжені у шлюбі або позашлюбні. Аналогічні правові висновки викладено в постановах Верховного Суду від 31 березня 2020 року у справі № 205/4245/17 (провадження № 61-17628св19), від 13 січня 2021 року у справі № 592/17552/18, від 22 жовтня 2020 року у справі № 210/343/19, від 22 травня 2019 року у справі № 520/6518/17, від 27 червня 2018 року у справі № 210/2422/16-ц.

Оцінив надані суду докази, суд дійшов висновку, що позивач- ОСОБА_1 та зниклий безвісти військовослужбовець ОСОБА_4 проживали однією сім`єю з 21.08.1993 року і до смерті останнього, разом вели спільне господарство, мали взаємні права та обов`язки, дбали про утримання житла. Зазначене свідчить про те, що між ними як жінкою та чоловіком склалися усталені відносини, які притаманні подружжю, та є підтвердженням факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

З огляду на викладене, суд вважає за можливе визнати ОСОБА_1 членом сім`ї військовослужбовця, а саме дружиною ОСОБА_4 , який є зниклим безвісти з 11.12.2022р., оскільки встановлення цього факту необхідно їй для оформлення одноразової грошової допомоги у разі загибелі військовослужбовця, тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Правовий статус осіб, зниклих безвісти за особливих обставин, забезпечення правового регулювання суспільних відносин, пов`язаних із набуттям правового статусу осіб, зниклих безвісти за особливих обставин, з обліком, розшуком та соціальним захистом таких осіб і членів їхніх сімей регулюється Законом України «Про правовий статус осіб, зниклих безвісти за особливих обставин» №2505-УШ у редакції від 27.04.2022р. (далі - Закон №2505).

Для цілей згаданого Закону №2505 визначено, що особливими обставинами вважаються збройний конфлікт, воєнні дії, тимчасова окупація частини території України, надзвичайні ситуації природного чи техногенного характеру.

У відповідності до ч.1 ст. 4 Закону №2505 встановлено, що особа набуває статусу такої, що зникла безвісти за особливих обставин, з моменту внесення про неї відомостей, що містяться у заяві про факт зникнення, до Єдиного реєстру осіб, зниклих безвісти за особливих обставин, у порядку, передбаченому цим Законом, та вважається такою, що зникла безвісти за особливих обставин, з моменту подання заявником заяви про факт зникнення особи.

Аналізуючи наведені приписи Закону №2505, можна дійти висновку, що особа набуває статусу такої, що зникла безвісти за особливих обставин (збройний конфлікт, воєнні дії, тимчасова окупація частини території України) з моменту подання заявником заяви про факт зникнення особи.

Так, як встановлено судом із наявних в матеріалах справи копії документів, командир 3 стрілецького відділення 3 стрілецького взводу 2 стрілецької роти, старший сержант ОСОБА_4 зник без вісті 11.12.2022 року в м.Авдіївка Донецької області під час виконання бойового наказу захисту по Батьківщини.

Особам, які зникли безвісти за особливих обставин під час проходження військової служби, надаються гарантії, передбачені Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та іншими актами законодавства України - ч.2 ст.9 Закону №2505.

Відповідно до ч.6 ст.9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20 грудня 1991 року № 2011-XII (Закон № 2011-XII), за військовослужбовцями, зокрема, безвісно відсутніми, зберігаються виплати в розмірі посадового окладу за останнім місцем служби, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, інших щомісячних додаткових видів грошового забезпечення постійного характеру та інші види грошового забезпечення з урахуванням зміни вислуги років та норм грошового забезпечення. Сім`ям зазначених військовослужбовців щомісячно виплачується грошове забезпечення, в тому числі додаткові та інші види грошового забезпечення, у порядку та в розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України.

За п.3 розділу ХХХ Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам затвердженим Наказом Міністерства оборони України 07 червня 2018 року № 260, визначено, що грошове забезпечення військовослужбовцям, зокрема, безвісно відсутніми (крім військовослужбовців, які здалися в полон добровільно) виплачується відповідно до Порядку виплати грошового забезпечення сім`ям військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30 листопада 2016 року № 884, військовою частиною, в якій перебував на грошовому забезпеченні військовослужбовець.

Відтак, механізм та порядок виплати грошового забезпечення сім`ям військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів від 30.11.2016 №884 ( далі - Порядок №884).

У цьому Порядку №884 під терміном «безвісно відсутній військовослужбовець» слід розуміти зниклого безвісти під час захисту Вітчизни військовослужбовця, щодо якого понад 15 днів відсутні відомості про місце його перебування, крім відомостей про самовільне залишення військової частини або місця служби.

Згідно з п. 7 Порядку № 884, приписи якого узгоджуються і з нормами абзаців 3-4 частини 6 статті 9 Закону №211-ХІІ, передбачено, що виплата грошового забезпечення здійснюється таким членам сімей військовослужбовців: дружині (чоловіку), а в разі її (його) відсутності - повнолітнім дітям, які проживають разом з нею (ним), або законним представникам (опікунам, піклувальникам) чи усиновлювачам неповнолітніх дітей (інвалідів з дитинства - незалежно від їх віку), а також особам, які перебувають на утриманні військовослужбовців, або батькам рівними частками, якщо військовослужбовці не перебувають у шлюбі і не мають дітей.

Відповідно до п.3 Порядку №884 встановлено, що за військовослужбовцями зберігаються виплати в розмірі посадового окладу за останнім місцем служби, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, інших щомісячних додаткових видів грошового забезпечення постійного характеру та інші види грошового забезпечення (далі - грошове забезпечення) з урахуванням зміни вислуги років та норм грошового забезпечення. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Виплата грошового забезпечення здійснюється з дня захоплення військовослужбовців у полон або заручниками, а також інтернування в нейтральних державах або зникнення безвісти, членам сімей військовослужбовців за їх заявою на ім`я командира (начальника, керівника) військової частини (установи, організації).

До заяви додаються: копії сторінок паспорта повнолітніх членів сім`ї з даними про прізвище, ім`я та по батькові і реєстрацію місця проживання (перебування); довідка про реєстрацію місця проживання (перебування) членів сім`ї (у разі відсутності такої інформації в паспорті); копія свідоцтва про шлюб (у разі наявності); копії свідоцтв про народження дітей (у разі наявності); копія документа, що засвідчує реєстрацію в Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків (для осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це контролюючому органу і мають відмітку в паспорті, - копія сторінки паспорта з такою відміткою) - п.4 Порядку №884.

За правилами п. 5 Порядку №884 визначено, що командир (начальник, керівник) військової частини (установи, організації) розглядає протягом 15 днів подані документи та приймає рішення щодо виплати або відмови у виплаті грошового забезпечення, про що повідомляється заявнику в письмовій формі.

У рішенні про відмову у виплаті грошового забезпечення обов`язково зазначаються підстави для такої відмови.

Командир (начальник, керівник) військової частини (установи, організації) приймає рішення про відмову у виплаті у разі:

- подання заяви особами, що не зазначені в пункті 7 цього Порядку;

- подання не в повному обсязі документів, зазначених у пункті 4 цього Порядку;

- подання заяви з порушенням строків, визначених абзацами шостим і сьомим пункту 6 цього Порядку;

- з`ясування в установленому законодавством порядку обставин щодо добровільної здачі військовослужбовця в полон, самовільного залишення військової частини (установи, організації), місця служби або дезертирування.

Рішення про відмову у виплаті грошового забезпечення може бути оскаржено у судовому порядку.

Аналіз наведених вище норм свідчить про те, що виплата грошового забезпечення військовослужбовця, який зник безвісти, передбачена членам сім`ї такого військовослужбовця, зокрема, батькам рівними частками, за умови, якщо такий військовослужбовець не перебуває у шлюбі і не має дітей, а повноваження з перевірки вказаних умов для виплати та прийняття рішень (наказів) щодо такої виплати покладено на командира (начальника, керівника) військової частини, при цьому, у разі прийняття рішення про відмову у такій виплаті, командир військової частини має обов`язково зазначити у цьому рішенні підстави для такої відмови.

Перелік підстав для відмови у виплаті грошового забезпечення членам сім`ї військовослужбовця, який, зник безвісти, наведений у пункті 5 Порядку №844, є вичерпним.

Разом з тим, як встановлено судом із дослідженого оспорюваного рішення відповідача, оформленого листом від 02.06.2023 року №7090/2023/800, його зміст не містить підстав для відмови, які наведені у п.5 Порядку №884, які є вичерпними та не підлягають розширеному тлумаченню відповідачем.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку що за відсутності зазначення відповідачем в обов`язковому порядку підстав для відмови у виплаті грошового забезпечення військовослужбовця ОСОБА_4 , який зник безвісти, позивачеві, як члену його сім`ї, у рішенні відповідача, оформленому листом від 02.06.2023 року №7090/2023/800, відповідачем не дотримано процедури прийняття рішення, встановленої пунктом 5 Порядку №844, що не відповідає критеріям обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень з урахуванням приписів ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, тому таке рішення підлягає судом визнанню протиправним та скасуванню.

За приписами ч.1 ст.73 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст.90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Частина 2 ст.77 наведеного Кодексу, визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.

Однак, відповідачем не було наведено жодних підстав та не надано суду доказів, які б свідчити про правомірність та обґрунтованість прийняття оспорюваного рішення, оформленого листом від 02.06.2023 року №7090/2023/800, з урахуванням встановлених судом обставин та аналізу норм чинного законодавства.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно до ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З урахуванням вищенаведеного, перевіривши правомірність прийняття відповідачем як суб`єктом владних повноважень, рішення, оформленого листом від 02.06.2023 року №7090/2023/800 про відмову позивачеві у нарахуванні та виплаті грошового забезпечення військовослужбовця ОСОБА_4 , який зник безвісти, як члену його сім`ї (дружині), суд приходить до висновку, що відповідач при прийнятті оспорюваного рішення діяв не у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, з порушенням процедури прийняття такого рішення, встановленої Порядком №884, необґрунтовано, без врахування всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Отже, судом встановлено, що при прийнятті рішення, оформленого листом від 02.06.2023 року №7090/2023/800 про відмову позивачеві у нарахуванні та виплаті грошового забезпечення військовослужбовця ОСОБА_4 , який зник безвісти, як члену його сім`ї (дружині), за заявою позивача від 10.05.2023р., відповідач допустив порушення прав та інтересів позивача, які підлягають судовому захисту шляхом визнання його протиправним та скасування.

Що стосується позовних вимог позивача в частині зобов`язання відповідача виплачувати ОСОБА_1 грошове забезпечення відповідно до Порядку виплати грошового забезпечення сім`ям військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 30 листопада 2016 року №884.

У відповідності до вимог ч.2 ст.9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У разі задоволення позову суд може обрати інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів - п.10 ч.2 ст.245 Кодексу адміністративного судочинства України.

Приписами статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 №3477-IV передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Таким чином, обираючи спосіб захисту порушеного права, суд зважує на його ефективність з точки зору статті 13 «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» та враховує положення «Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень», прийняті Комітетом Міністрів 11.03.1980, щодо того, що суд не може підміняти державний орган рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі повноважень суду, визначених законодавцем.

Під дискреційними повноваженнями слід розуміти надання органу або посадовій особі повноважень діяти на власний розсуд в межах Закону, зокрема, дискреційні повноваження полягають у тому, що суб`єкт владних повноважень може обирати у конкретній ситуації альтернативне рішення, яке є законним.

Адміністративний суд під час розгляду справи та вирішення публічно-правових спорів перевіряє чи рішення суб`єкта владних повноважень прийняте у межах законної дискреції. При цьому, відповідно до правил правозастосування практики Європейського суду з прав людини, суд не може своїм рішенням підміняти рішення суб`єкта владних повноважень.

Отже, адміністративний суд у справах щодо оскарження рішень суб`єкта владних повноважень, виконуючи цілі, встановлені адміністративним судочинством щодо перевірки відповідності їх прийняття (вчинення) передбаченим ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається і не може втручатися в дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень за межами перевірки за названими критеріями.

При цьому, абз.2 ч.4 ст.245 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у його рішенні.

Приймаючи до уваги все вищевикладене та враховуючи те, що судом під час розгляду цієї справи встановлено протиправність оспорюваного рішення, оформленого листом від 02.06.2023 року №7090/2023/800 через недотримання відповідачем процедури його прийняття, встановленої пунктами 5-7 Порядку №884, що, в свою чергу, є підставою для скасування такого рішення та, як наслідок, у подальшому зобов`язує відповідача повторно розглянути заяву позивача про нарахування та виплату їй грошового забезпечення її чоловіка - військовослужбовця Військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_4 , який зник безвісти за особливих обставин, від 10.05.2023р.

Суд приходить до висновку, що за таких обставин найбільш ефективним із можливих способів захисту порушеного права, за умови визнання протиправним та скасування вищенаведеного оспорюваного рішення, оформленого листом від 02.06.2023 року №7090/2023/800, є саме зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача від 10.05.2023р. та прийняти рішення з дотриманням вимог пунктів 5-7 Порядку №884, а також з урахуванням правової оцінки, наведеної у даному судовому рішенні згідно до вимог абз.2 ч.4 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України.

Приймаючи до уваги все вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню частково.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат та враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору за даним позовом згідно до п.8 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», доказів понесення інших судових витрат матеріали справи не містять, тому у адміністративного суду відсутні будь-які підстави для їх розподілу у порядку, встановленому ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Згідно з вимогами ст.139 КАС України судові витрати не стягуються.

Керуючись ст.ст. 7, 9, 241-246, 250, 255, 262, 295 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ), за участю третіх осіб: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ( АДРЕСА_3 ) про визнання бездіяльність протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,- задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 членом сім`ї та дружиною ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_3 , зниклого без вісті 11.12.2022 року в м. Авдіївка Донецької області під час виконання бойового наказу по захисту Батьківщини.

Визнати протиправним та скасувати рішення Військової частини НОМЕР_1 викладену в листі від 02.06.2023 року №7090/2023/800 про відмову у виплаті ОСОБА_1 грошового забезпечення відповідно до Порядку виплати грошового забезпечення сім`ям військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 30 листопада 2016 року №884.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) повторно розглянути заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) про нарахування та виплату їй грошового забезпечення її чоловіка - військовослужбовця ОСОБА_4 , який має статус зниклого безвісти за особливих обставин, від 10.05.2023р. з дотриманням приписів пунктів 5-7 Порядку №884 та з урахуванням правових висновків, викладених у даному судовому рішенні.

В решті позову - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в місячний строк з дня отримання повного тексту судового рішення, в порядку п.15.5 Перехідних положень КАС України.

Суддя К.С. Єфіменко