Справа № 592/9539/23
Суддя: Калиновський В.А.
Дата ухвалення: 2023-10-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 жовтня 2023 р.Справа № 592/9539/23
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Калиновського В.А.,

Суддів: Мінаєвої О.М. , Кононенко З.О. ,

за участю секретаря судового засідання Тютюник О.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Департаменту патрульної поліції на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 21.07.2023, головуючий суддя І інстанції: Косолап М.М., вул. Першотравнева, 12, м. Суми, Сумська область, 40009, повний текст складено 21.07.23 року по справі № 592/9539/23

за позовом ОСОБА_1

до Департаменту патрульної поліції

про скасування постанови у справі про притягнення до адміністративної відповідальності,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Ковпаківського районного суду м. Суми з позовом до Департаменту патрульної поліції, в якому просив суд:

- скасувати постанову інспектора роти № 2 батальйону УПП в Сумській області Бубон А.В. серії ЕАС № 7190653 від 19.06.2023 про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, відносно ОСОБА_1 за вчинення правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 122 КУпАП; направити адміністративну справу про адміністративне правопорушення на новий розгляд; розподілити судові витрати у відповідності до вимог ст. 139 КАС України.

В обґрунтування позову зазначив, що постановою інспектора 1 батальйону 2 роти УПП в Сумській області Бубон А.В. про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серія ЕАС № 7190653 від 19.06.2023 його притягнуто до адміністративної відповідальності за порушення вимог ч. 1 ст. 122 КУпАП у вигляді накладення штрафу у розмірі 340,00 грн. Вважає, що оскаржувана постанова є протиправною. Так, розгляд справи був перенесений та відбувся 19.06.2023. В оскаржуваній постанові в розділі «час та місце скоєння, суть та обставини правопорушення» зазначено: «19.06.2023 08:23:23 в м. Суми, по вул. Ярослава Мудрого, 18, водій керуючи ТЗ не виконав вимогу дорожнього знаку 2.2. «Проїзд без зупинки заборонено» та здійснив рух без зупинки, що зафіксовано на нагрудний відеореєстратор 470825, чим порушив п. 33 ПДР «Порушення вимог дорожніх знаків». Проте на відеозаписі з нагрудного реєстратора інспектора поліції, зафіксовано перехрестя вул. Засумської та вул. Ярослава Мудрого у м. Суми, час близько 11 год. 14 хв. 12.06.2023. Вказана у постанові адреса місця скоєння правопорушення АДРЕСА_1 , знаходиться на відстані близько 100 метрів від перехрестя вул. Засумської та вул. Ярослава Мудрого (перехрестя яких відображене на відеозаписі), а саме на перехресті вул. Ярослава Мудрого та вул. Кобзарської. Отже, постанова не містить достовірну інформацію про дату, час та місце вчинення правопорушення.

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 21.07.2023 року адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено.

Скасовано постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серія ЕАС № 7190653 від 19.06.2023 про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за частиною 1 статті 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення у виді штрафу в розмірі 340 грн., надіславши справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи) - Управлінню патрульної поліції в Сумській області Департаменту патрульної поліції Національної поліції України.

Стягнуто з Департаменту патрульної поліції Національної поліції України за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 понесені витрати по сплаті судового збору у розмірі 429 грн. 45 коп.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій він просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти постанову, якою в задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач посилається на порушення судом першої інстанції, при прийнятті рішення, норм матеріального та процесуального права, з обставин і обґрунтувань, викладених в апеляційній скарзі. Зазначив, що зупинка автомобіля позивача працівниками поліції 12.06.2023 відбулась через порушення позивачем вимоги п. 33 ПДР України, а саме не виконання вимоги дорожнього знаку 2.2. "Проїзд без зупинки заборонено", за що передбачена адміністративна відповідальність за ч. 1 ст. 122 КУпАП. Правопорушення зафіксовано на цифрову нагрудну камеру. Інспектор взводу № 2 роти № 2 батальйону УПП в Сумській області ДПП лейтенант поліції Бубон А.В. пояснила позивачу, що саме він порушив, роз`яснила вимоги ст. 63 Конституції України та ст. 268 КУпАП. Позивач скористався правами, передбаченими ст. 268 КУпАП та заявив клопотання про ознайомлення з матеріалами справи. Враховуючи відсутність технічної можливості ознайомити позивача з матеріалами справи, а саме відеозаписом, створеним за допомогою нагрудної відеокамери, розгляд справи було призначено на 08 год. 30 хв. 19.06.2023. Під час розгляду справи та прийняття спірної постанови інспектор Бубон А.В. діяла на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Зауважив, що виявлена судом першої інстанції в оскаржуваній постанові невідповідність щодо дати та часу, місця вчинення адміністративного правопорушення не спростовують існування події, вказаної в постанові серії ЕАС № 7190653 від 19.06.2023 року. Така розбіжність не є критичною та жодним чином не впливає ані на факт вчинення правопорушення, ані на його суть, ані на його кваліфікацію та не може свідчити про безпідставність притягнення позивача до адміністративної відповідальності. Аналогічна правова позиція уже була висловлена Верховним Судом у постанові від 28.11.2018 у справі № 537/1214/17, від 24.12.2019 у справі № 459/1801/17.

Відповідно до ч. 3 ст. 268, ч. 2 ст. 313 КАС України, справа розглядається за відсутності сторін.

Згідно до ч. 4 ст. 229 КАС України, колегія суддів, враховуючи неявку у судове засідання всіх учасників справи, вважає за можливе фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювати.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що 19.06.2023 08:50:03 в м. Суми по вул. Білопільський шлях, 18 УПП в Сумській області інспектором лейтенантом поліції Бубон Анною Віталіївною 1 бат. 2 рота винесено постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серія ЕАС № 7190653, відповідно до якої на ОСОБА_1 накладено штраф 340 грн. за частиною 1 статті 122 КУпАП.

Відповідно до постанови ОСОБА_1 19.06.2023 08:23:23, м. Суми, вулиця Ярослава Мудрого 18, керуючи ТЗ RENAULT DUSTER НОМЕР_1 , не виконав вимогу дорожнього знаку 2.2. «Проїзд без зупинки заборонено» та здійснив рух без зупинки, що зафіксовано на нагрудний відеореєстратор 470825, чим порушив п. 33 ПДР. Порушення вимог дорожніх знаків (а.с. 6).

У пункті 7 оскаржуваної постанови зазначено, що до неї додається відеозапис.

Не погодившись із постановою відповідача серія ЕАС № 7190653, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що оскаржувана постанова серія ЕАС № 7190653 від 19.06.2023 про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за частиною 1 статті 122 КУпАП не відповідає вимогам ст. 283 КУпАП, оскільки вказані у ній дата, час і місце вчинення за версією інспектора УПП в Сумській області Бубон А.В. адміністративного правопорушення, не відповідають даті, часу і місцю зафіксованому на відеозаписі з нагрудного відеореєстратора 470825, вказаного у постанові, що визнано відповідачем з посиланням на описку. При прийняті оскаржуваної постанови не було з`ясовано усі обставини, що мають значення для прийняття рішення, зокрема дату, час і місце вчинення порушення п. 33 Правил дорожнього руху. Встановлені судовим розглядом обставини вказують, що суб`єкт владних повноважень приймаючи оскаржувану постанову не урахував усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, що не відповідає вимогам п. 3 ч. 2 ст. 2 КАС України.

Надаючи оцінку встановленим обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Відповідно до положень статті 1 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП) основним завданням цього Кодексу є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції та законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством.

Згідно із ст. 6 Закону України "Про Національну поліцію", поліція у своїй діяльності керується принципом верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Принцип верховенства права застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про Національну поліцію» під час виконання своїх завдань поліція забезпечує дотримання прав і свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, а також міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і сприяє їх реалізації.

Згідно з п. 8 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про Національну поліцію» поліція відповідно до покладених на неї завдань: у випадках, визначених законом, здійснює провадження у справах про адміністративні правопорушення, приймає рішення про застосування адміністративних стягнень та забезпечує їх виконання.

Пунктом 11 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про Національну поліцію» визначено, що поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі.

Згідно ч. 5 ст. 14 Закону України "Про дорожній рух" учасникам дорожнього руху ставиться в обов`язок знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.

Порядок дорожнього руху на території України відповідно до Закону України «Про дорожній рух» визначається Правилами дорожнього руху, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року №1306 (далі - ПДР).

Згідно з п. 1.1. ПДР, ці Правила відповідно до Закону України «Про дорожній рух» встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України. Інші нормативні акти, що стосуються особливостей дорожнього руху (перевезення спеціальних вантажів, експлуатація транспортних засобів окремих видів, рух на закритій території тощо), повинні ґрунтуватися на вимогах цих Правил.

Відповідно до п. 1.9. ПДР особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Статтею 280 КУпАП визначено, що орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно статті 283 КУпАП, розглянувши справу про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить постанову по справі.

Постанова повинна містити: найменування органу (прізвище, ім`я та по батькові, посада посадової особи), який виніс постанову; дату розгляду справи; відомості про особу, стосовно якої розглядається справа (прізвище, ім`я та по батькові (за наявності), дата народження, місце проживання чи перебування; опис обставин, установлених під час розгляду справи; зазначення нормативного акта, що передбачає відповідальність за таке адміністративне правопорушення; прийняте у справі рішення.

Постанова по справі про адміністративне правопорушення у сферах забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, крім даних, визначених частиною другою цієї статті, повинна містити відомості про: дату, час і місце вчинення адміністративного правопорушення; транспортний засіб, який зафіксовано в момент вчинення правопорушення (марка, модель, номерний знак); технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис (якщо такий запис здійснювався); розмір штрафу та порядок його сплати; правові наслідки невиконання адміністративного стягнення та порядок його оскарження; відривну квитанцію із зазначенням реквізитів та можливих способів оплати адміністративного стягнення у вигляді штрафу.

Матеріали справи свідчать, що постановою відповідача серії ЕАС № 7190653 від 19.06.2023 року ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 122 КУпАП у вигляді штрафу в розмірі 340 грн. за порушення п. 33 ПДР.

Зі змісту постанови вбачається, що 19.06.2023 08:23:23, м. Суми, вулиця Ярослава Мудрого 18, керуючи ТЗ RENAULT DUSTER НОМЕР_1 , ОСОБА_1 не виконав вимогу дорожнього знаку 2.2. «Проїзд без зупинки заборонено» та здійснив рух без зупинки, що зафіксовано на нагрудний відео реєстратор 470825, чим порушив п. 33 ПДР. Порушення вимог дорожніх знаків (а.с. 6).

Пунктом 8.4 ПДР передбачено, що дорожні знаки поділяються на групи, зокрема п. б) знаки пріоритету. Встановлюють черговість проїзду перехресть, перехрещень проїзних частин або вузьких ділянок дороги.

Пунктом 33 ПДР визначено дорожні знаки, які відносяться до знаків пріоритету, зокрема Дорожній знак 2.2 - позначає, що "Проїзд без зупинки заборонено". Забороняється проїзд без зупинки перед розміткою 1.12 (стоп-лінія), а у разі, коли вона відсутня, перед знаком. Необхідно дати дорогу транспортним засобам, що рухаються дорогою, яка перетинається, а за наявності таблички 7.8 - транспортним засобам, що рухаються головною дорогою, а також праворуч рівнозначною дорогою.

Згідно ч. 1 ст. 122 КУпАП перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину, порушення вимог дорожніх знаків та розмітки проїзної частини доріг, правил перевезення вантажів, буксирування транспортних засобів, зупинки, стоянки, проїзду пішохідних переходів, ненадання переваги у русі пішоходам на нерегульованих пішохідних переходах, а так само порушення встановленої для транспортних засобів заборони рухатися тротуарами чи пішохідними доріжками, - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

При цьому, відповідно до п. 1 ст. 247 КУпАП, обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення. Наявність події правопорушення доводиться шляхом надання доказів.

В свою чергу, відповідно до ст. 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Отже, зазначена норма має певний перелік доказів, які підтверджують відсутність або наявність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інших обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Такими доказами в розумінні ст. 251 КУпАП є, зокрема, пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, свідків, показання технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, а також інші документи.

Відповідно до ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно зі ст. 70 КАС України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Статтею 40 Закону України "Про Національну поліцію" передбачено застосування технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису.

Так, частиною 1 ст. 40 цього Закону закріплено, що поліція для забезпечення публічної безпеки і порядку може закріплювати на форменому одязі, службових транспортних засобах, монтувати/розміщувати по зовнішньому периметру доріг і будівель автоматичну фото- і відеотехніку, а також використовувати інформацію, отриману із автоматичної фото- і відеотехніки, що знаходиться в чужому володінні, з метою:

1) попередження, виявлення або фіксування правопорушення, охорони громадської безпеки та власності, забезпечення безпеки осіб;

2) забезпечення дотримання правил дорожнього руху.

Інформація про змонтовану/розміщену автоматичну фототехніку і відеотехніку повинна бути розміщена на видному місці.

Зі змісту спірної постанови вбачається, що у ній зазначено пристрій за допомогою якого зафіксовано адміністративне правопорушення вчинене позивачем за ч.1 ст.122 КУпАП (відеореєстратор 470825).

Згідно п. 4 розділу II Інструкції із застосування органами та підрозділами поліції технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 18.12.2018 № 1026, під час здійснення повноважень поліцейськими портативний відеореєстратор закріплюється на його форменому одязі на грудях так, щоб не створювати перешкод діям поліцейського. У випадках, пов`язаних з необхідністю якісної фіксації подій, поліцейські можуть тримати портативний відеореєстратор у руках. Дозволяється закріплення портативного відеореєстратора на екіпіруванні (шоломі) або зброї, якщо їх конструкцією передбачені відповідні кріплення.

Включення портативного відеореєстратора відбувається з моменту початку виконання службових обов`язків та/або спеціальної поліцейської операції, а відеозйомка ведеться безперервно до її завершення, крім випадків, пов`язаних з виникненням у поліцейського особистого приватного становища (відвідування вбиральні, перерви для приймання їжі тощо). У процесі включення портативного відеореєстратора поліцейський переконується в точності встановлених на пристрої дати та часу (п. 5 розділу II Інструкції).

Відповідачем на підтвердження факту вчиненого позивачем адміністративного правопорушення надано до матеріалів справи оптичний диск 1, який містить 5 відеофайлів (відеореєстратор 470825, відеофайли: clip-0, clip-1, clip-2, відеореєстратор 471138, відеофайли: clip-3, clip-4) та оптичний диск 2 (відеореєстратор 471152, відеофайл: clip-1 "19.06 Розгляд справи ").

Досліджуючи наданий оптичний диск (відеофайли з відеореєстратора 470825, посилання на який міститься у спірній постанові), колегією суддів встановлено, що на відеозаписах зафіксовано рух автомобіля RENAULT DUSTER д.н.з. НОМЕР_1 праворуч на перехресті. Проте, відеозаписи не підтверджують дійсність встановлення саме дорожнього знаку 2.2 «Проїзд без зупинки заборонено» на шляху, яким рухався автомобіль позивача та, відповідно, не виконання ним вимог цього знаку.

Надана відповідачем Схема організації дорожнього руху на перехресті: вул. Я. Мудрого - вул. Засумська із позначеним на ній місцем встановлення дорожніх знаків 2.2 та 4.4. не підтверджує наявність дорожнього знаку 2.2 «Проїзд без зупинки заборонено» саме на шляху (перехресті), яким рухався автомобіль позивача, оскільки у цій схемі не зазначено номер будинку поблизу позначених відповідачем знаків, хоча будинки, поблизу яких розташовані інші дорожні знаки, мають свої позначені номери (а.с. 32).

Отже, з наданої схеми не можливо ідентифікувати адресу встановлення, зокрема знаку 2.2 «Проїзд без зупинки заборонено» та, відповідно, дійти висновку чи є ця адреса адресою скоєння правопорушення, зазначеною у спірній постанові.

Суд звертає увагу на те, що основною та обов`язковою ознакою об`єктивної сторони правопорушення є протиправне діяння, факт вчинення якого підтверджено належними доказами.

Колегія суддів зазначає, що сам факт складання постанови про притягнення особи до адміністративної відповідальності не може бути достатнім доказом правомірності рішення суб`єкта владних повноважень за відсутності інших належних доказів і не звільняє відповідача від доведення правомірності свого рішення.

Європейський суд з прав людини, що у своєму рішенні від 10 лютого 1995 р. у справі "Аллене де Рібермон проти Франції" підкреслив, що сфера застосування принципу презумпції невинуватості є значно ширшою: він обов`язковий не лише для кримінального суду, який вирішує питання про обґрунтованість обвинувачення, а й для всіх інших органів держави.

Згідно зі ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

За визначенням ст. 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї (п. 1 ст. 32), неодноразово наголошував, що суд при оцінці доказів керується критерієм доведення поза розумним сумнівом. Проте, таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів (п. 45 рішення у справі Бочаров проти України від 17.06.2011; п. 75 рішення у справі Огороднік проти України від 05.05.2015; п. 52 рішення у справі «Єрохіна проти України» від 15.02.2013).

Враховуючи викладене, колегія суддів зазначає, що відповідачем не доведено належними і допустимими доказами факт вчинення позивачем адміністративного правопорушення - не виконання вимоги дорожнього знаку 2.2. "Проїзд без зупинки заборонено", відтак і підстави для притягнення позивача до адміністративної відповідальності відсутні.

Таким чином, постанова про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕАС № 7190653 від 19.06.2023 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 122 КУпАП є протиправною та підлягає скасуванню.

Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи судом апеляційної інстанції, спростовані зібраними по справі доказами та встановленими обставинами, з наведених підстав висновків суду не спростовують.

В свою чергу, суд першої інстанції, задовольняючи позов, виходив з того, що при прийнятті оскаржуваної постанови не було з`ясовано усі обставини, що мають значення для прийняття рішення, зокрема дату, час і місце вчинення порушення п. 33 ПДР.

Суд звертає увагу на те, що у постанові від 24.12.2019 у справі № 459/1801/17 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, зокрема, зазначив: "...Аналіз наведених правових норм та обставин справи дають підстави для висновку, що зазначення інспектором в оскаржуваній постанові неправильних даних, в тому числі і неправильної дати складання постанови, не спростовує порушення позивачем вимог підпункту «а» пункту 14.6. розділу 14 Правил Дорожнього руху, та є опискою.

Аналогічна правова позиція щодо неточностей відомостей в постанові про притягнення особи до адміністративного правопорушення, уже була висловлена Верховним Судом у постанові від 28 листопада 2018 року у справі № 537/1214/17 (провадження №К/9901/17897/18) та колегія суддів Верховного Суду не знаходить підстав для відступу від вказаної правової позиції..."

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позову в частині скасування спірної постанови, але з інших мотивів та підстав.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 317 Кодексу адміністративного судочинства України підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини (ч. 4 ст. 317 Кодексу адміністративного судочинства України).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 21.07.2023 у справі № 592/9539/23 підлягає зміні в частині мотивів та підстав задоволення позову щодо скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серія ЕАС № 7190653 від 19.06.2023 про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за частиною 1 статті 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення у виді штрафу в розмірі 340 грн.

Щодо позовних вимог в частині направлення справи про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 на новий розгляд, судова колегія зазначає наступне.

Згідно ч. 3 ст. 286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право:

1) залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення;

2) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи);

3) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення;

4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.

Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Європейський суд з прав людини у своїх численних рішеннях сформував сталу практику оцінки ефективності засобу юридичного захисту. Засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Навіть якщо якийсь окремий засіб юридичного захисту сам по собі не задовольняє вимоги статті 13, задоволення її вимог може забезпечуватися за допомогою сукупності засобів юридичного захисту, передбачених національним законодавством (рішення від 15.10.2009 у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України», пункт 64).

Засіб юридичного захисту має бути «ефективним» в теорії права та на практиці, зокрема, в тому сенсі, що можливість його використання не може бути невиправдано ускладнена діями або бездіяльністю органів влади держави-відповідача (рішення від 18.12.1996 у справі «Аксой проти Туреччини» (Aksoy v. Turkey), пункт 95).

При оцінці ефективності необхідно враховувати не тільки формальні засоби правового захисту, а й загальний правовий і політичний контекст, в якому вони діють, й особисті обставини заявника (рішення від 24.07.2012 у справі «Джорджевич проти Хорватії», пункт 101; рішення від 06.11.1980 у справі «Ван Остервійк проти Бельгії», пункти 36-40).

Отже, ефективність засобу захисту оцінюється не абстрактно, а - з урахуванням обставин конкретної справи та ситуації, в якій опинився позивач після порушення.

При цьому, за своєю суттю правосуддя визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункт 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 №3-рп/2003).

Питання ефективності правового захисту аналізувалося у рішеннях національних судів. Зокрема, у рішенні від 16.09.2015 у справі №21-1465а15 Верховний Суд України дійшов висновку, що рішення суду, у випадку задоволення позову, має бути таким, яке б гарантувало дотримання і захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечувало його виконання та унеможливлювало необхідність наступних звернень до суду. Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Верховний Суд у своїй практиці неодноразово вказував на те, що «ефективний засіб правового захисту» у розумінні статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП, провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

Враховуючи викладене, а також те, що відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження події і складу адміністративного правопорушення, колегія суддів дійшла висновку, що з метою повного та ефективного захисту прав позивача необхідно скасувати оскаржувану постанову із закриттям справи про адміністративне правопорушення.

Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Положеннями п. 2 ч. 1 ст. 315 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 317 Кодексу адміністративного судочинства України підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Зважаючи на встановлені обставини справи, колегія суддів дійшла висновку, що рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 21.07.2023 року по справі № 592/9539/23 підлягає скасуванню в частині надіслання справи на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи) - Управлінню патрульної поліції в Сумській області Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, з прийняттям в цій частині постанови про закриття справи про адміністративне правопорушення.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції задовольнити частково.

Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 21.07.2023 по справі № 592/9539/23 скасувати в частині надіслання справи на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи) - Управлінню патрульної поліції в Сумській області Департаменту патрульної поліції Національної поліції України.

Прийняти в цій частині постанову, якою закрити справу про адміністративне правопорушення у відношенні ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 122 КУпАП.

В іншій частині рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 21.07.2023 по справі № 592/9539/23 змінити в частині мотивів та підстав задоволення позову ОСОБА_1 .

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий суддя В.А. Калиновський
Судді О.М. Мінаєва З.О. Кононенко