Справа № 440/14907/21
Суддя: Макаренко Я.М.
Дата ухвалення: 2023-10-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 жовтня 2023 р. Справа № 440/14907/21
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Макаренко Я.М.,

Суддів: Мінаєвої О.М. , Кононенко З.О. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 17.05.2022, головуючий суддя І інстанції: Є.Б. Супрун, м. Полтава, по справі № 440/14907/21

за позовом ОСОБА_1

до Управління Служби безпеки України в Полтавській області

про стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовом до Управління Служби безпеки України в Полтавській області про стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, в якому просив суд стягнути з відповідача середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні в частині виплати компенсації за відпустки учаснику бойових дій за період з 2017 року по 2019 рік, який слід обчислювати з дня наступного за днем звільнення з військової служби, тобто з 29.08.2019 по 25.10.2021 - дату фактичної виплати компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, виходячи із розрахунку середньоденного грошового забезпечення в розмірі 580,00 грн за кожен день несвоєчасного розрахунку при звільненні.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 17.05.2022 позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Зобов`язано Управління Служби безпеки України в Полтавській області нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 4 662 (чотири тисячі шістсот шістдесят дві) грн 71 коп з вирахуванням обов`язкових податків та зборів.

В решті вимог позов залишено без задоволення.

Не погодившись з вищевказаним рішенням суду першої інстанції в частині зменшення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на користь позивача, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неврахування судом першої інстанції правових позицій Верховного Суду та грубе порушення норм процесуального права, просить рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 17.05.2022 в частині відмови у задоволенні частини позовних вимог скасувати, прийняти в цій частині нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що відповідно до правової позиції Верховного Суду у постанові від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19 зменшення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні більше можливо лише пропорційно відсоткового співвідношення невиплачених сум до загальної суми виплат, що належали позивачу при звільненні. Натомість судом першої інстанції вказані правові висновки Верховного Суду не враховані. Крім того, апелянт зазначає, що позивачем було надано докази на підтвердження понесених витрат на правову допомогу, однак суд першої інстанції протиправно відмовив у стягненні таких витрат на користь позивача.

У відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Згідно з ч. 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що вимоги апеляційної скарги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 має статус учасника бойових дій, проходив службу в УСБ в Полтавській області.

Відповідно до витягу з наказу відповідача від 28.08.2019 № 328-ос ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу Управління.

01.10.2020 позивач поскаржився до УСБ в Полтавській області з приводу невиплати при звільненні з військової служби грошової компенсації за невикористані у 2017-2019 роках додаткові відпустки як учасником бойових дій.

Після отримання відмови, з метою захисту порушеного права позивач звернувся з позовом до суду.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 06.09.2021 у справі № 440/7232/21 позов ОСОБА_1 було задоволено частково. Суд визнав протиправною бездіяльність УСБ в Полтавській області, що полягає у не нарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпуски за період з 2017 по 2019 рік виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 28.08.2019. Зобов`язано УСБ в Полтавській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпуски за період з 2017 по 2019 рік виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 28.08.2019. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

На виконання вищезазначеного судового рішення 25.10.2021 відповідач нарахував, а 26.10.2021 фактично виплатив ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки в сумі 23 608,66 грн, як це видно з платіжного доручення № 1095 від 25.10.2021 та виписки з банківського рахунку ОСОБА_1 .

У зв`язку з непроведення з вини УСБ в Полтавській області повного розрахунку з ОСОБА_1 у день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок, позивач звернувся до суду з позовом у даній справі, прохаючи суд стягнути з відповідача середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 частково, лише на суму 4 662,71 грн, суд першої інстанції вважав справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, обрати міру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі, які працівник, недоотримавши належні йому кошти від роботодавця, міг би сплатити як відсотки, взявши кредит з метою збереження рівня свого життя, у розмірі 4 662,71 грн. Відмовляючи у задоволенні вимог позивача про стягнення понесених ним витрат на правову допомогу суд першої інстанції виходив з недоведеності фактичної участі адвоката позивача у цій справі, оскільки позивач не надав до суду довіреності чи ордеру, а всі процесуальні документи були посвідчені та завірені позивачем особисто.

Колегія суддів частково не погоджується з вищевказаними висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до статті 116 КЗпП України (тут і надалі в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Відповідно до статті 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Цей спір стосується стягнення середнього заробітку (грошового забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні позивача з військової служби на підставі статті 117 КЗпП України.

Колегія суддів зауважує, що зверненню до суду з цим позовом передувало те, що на виконання судового рішення у справі № 440/7232/21, за яким УСБ в Полтавській області зобов`язано нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпуски за період з 2017 по 2019 рік виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 28.08.2019, позивачеві виплатили недоотриману суму виплат, але виплатили після того, як він вже був звільнений з військової служби. Це й спонукало позивача вимагати на підставі статті 117 КЗпП України виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця.

Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16; висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц).

Як зазначено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

У цій же постанові Велика Палата Верховного Суду зауважила, що зменшення судом розміру означеного середнього заробітку, передбаченого статтею 117 КЗпП України, має залежати від розміру недоплаченої суми, належної працівникові при звільненні.

Мета відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, полягає у компенсації працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Тож, саме виходячи із природи такого відшкодування, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому, оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

Ці висновки підтримані Великою Палатою Верховного Суду і у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17.

Верховним Судом у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19 наведено формулу застосування критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні.

У цьому судовому рішенні у частині, що стосується виплати середнього заробітку за час затримки фактичного розрахунку, Верховний Суд зазначив про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку. Тобто, залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.

В апеляційній скарзі позивач стверджує, що, якщо суд і може зменшити розмір середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, то лише за формулою, запропонованою Верховним Судом у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19.

Колегія суддів вважає такі доводи апеляційної скарги помилковими.

Так, у своїх постановах від 08 червня 2023 року по справі № 340/681/20, від 11 серпня 2021 року по справі № 821/2093/16, від 27 квітня 2023 року по справі № 200/5415/20-а Верховний Суд неодноразово зауважував, що обговорюваний у справі № 480/3105/19 спосіб зменшення середнього заробітку, який підлягає стягненню на підставі статті 117 КЗпП України, не потрібно інтерпретувати як єдино правильний чи обов`язковий. Критерії, які запропонувала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, містять широкий спектр умов, які можуть вплинути на суму середнього заробітку. Обставини кожної конкретної справи можуть бути різними, тож вимагатимуть індивідуального підходу і пояснення щодо застосування цих критеріїв.

У цьому зв`язку потрібно зауважити, що аргументи позивача про подібність деяких обставин цієї справи і справи № 480/3105/19 ще не означає, що сума стягнення має бути співмірною чи такою самою.

Для приблизної оцінки розміру майнових втрат ОСОБА_1 , пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, судом першої інстанції було обрано спосіб зменшення середнього заробітку, запропонований Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 по справі № 761/9584/15-ц, а саме: на підставі даних Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами в річному обчисленні за вересень 2018 року - травень 2020 року, за якими можна розрахувати розмір сум, які працівник, недоотримавши належні йому кошти від роботодавця, міг би сплатити як відсотки, взявши кредит з метою збереження рівня свого життя.

Так, суд першої інстанції, при обчисленні середнього розміру процентних ставок по кредитам за період з серпня 2019 року по жовтень 2021 року суд спирався на офіційні дані Національного банку України щодо облікової ставки, яка в середньому значенні за вказаний період становила 9,185% річних або 0,025% за день (9,185%/365).

Враховуючи розмір грошової компенсації у сумі 23 608,66 грн, виплата якої прострочена відповідачем, приймаючи до уваги тривалість затримки у днях з 28.08.2019 по 25.10.2021, що складає 790 календарних днів та з урахуванням розміру середньозваженої облікової ставки НБУ в річному обчисленні за серпень 2019 року - жовтень 2021 року, судом першої інстанції було визначено обсяг відповідальності відповідача за несвоєчасний розрахунок з позивачем в еквівалентній сумі, яка становить 4 662,71 грн (23 608,66 грн х 19,75%(0,025%х790)).

На підставі вищевикладеного, колегія суддів зауважує, що спосіб, який застосував суд першої інстанції у цій справі має своє пояснення і тому, враховуючи, що суд першої інстанції при вирішенні цієї справи задів саме такий критерій (механізм) зменшення суми середнього заробітку, колегія суддів за встановлених обставин цієї справи не має переконливих аргументів для застосування інших способів та/чи суджень з приводу обставин, які можуть мати значення для визначення суми відшкодування на підставі частини другої статті 117 КЗпП України.

Згідно ч.ч. 1-4 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції в частині вирішення спору по суті відповідає вимогам ч.ч. 1-4 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому відсутні підстави для його скасування та задоволення апеляційних вимог позивача у справі.

Щодо доводів апеляційної скарги в частині витрат на правову допомогу у суді першої інстанції колегія суддів зазначає наступне.

Згідно зі ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.

Відповідно до ч. 7 ст. 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Відповідно до ч. 3 ст. 134 КАС України для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

На підтвердження витрат позивача на правову допомогу до суду першої інстанції було надано витяг з договору про надання правової допомоги б/н від 08.11.2021, акт від 09.11.2021 прийому-передачі до договору про надання правової допомоги та квитанцію до прибуткового касового ордера № 09/11 02 від 09.11.2021 на суму 4 000,00 грн.

Відповідно до акту прийому-передачі від 09.11.2021 адвокатом були надані наступні послуги: аналіз та вивчення документів, підготовка, написання позовної заяви. Загальні витрати часу 240 хвилин, з розрахунку 1000 грн за одну годину. Загальна сума 4000,00 грн.

Отже, позивачем було надано документи на підтвердження понесених витрат на оплату правової допомоги адвоката у вказаній справі.

Відповідно до пп. 6, 9 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»:

інші види правничої допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення;

представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

За правилами ч.2 ст.160 КАС України позовна заява подається в письмовій формі позивачем або особою, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Відповідно до ч. 4 ст. 59 КАС України повноваження адвоката як представника підтверджуються одним з таких документів: довіреністю; ордером, виданим відповідно до Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність".

Колегія суддів зауважує, що дана справа була розглянути судом в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Судові засідання у справі не проводилися, відповідно, представник позивача інтереси свого клієнта у судовому засіданні не представляв.

З позовної заяви вбачається, що вона була підписана позивачем особисто, відтак необхідності додавати довіреність чи ордер на підтвердження повноважень адвоката як представника у сторони позивача не було.

На підставі вищевикладеного колегія суддів вважає помилковими висновки суду першої інстанції про необхідність надання представником позивача до суду довіреності чи ордеру з урахуванням вищевикладених обставин розгляду справи в порядку письмового провадження та приписів статей 134, 139 КАС України, яка не вимагає надання довіреності чи ордеру для визначення розміру витрат на правничу допомогу.

Також, відповідно до ч. 3 ст. 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Так, у відповідно до позовної заяви та доводів апеляційної скарги позивач при зверненні до суду з позовом вважав необхідним до стягнення з відповідача середнього заробітку за період з 29.08.2019 по 25.10.2021, виходячи із розрахунку середньоденного грошового забезпечення в розмірі 580,00 грн за кожен день несвоєчасного розрахунку при звільненні, що складає 458 200 грн. При цьому судом першої інстанції було задоволено позов у сумі 4 662, 71 грн, що складає 1% від суми позову.

З урахуванням вищевикладеного, беручи до уваги часткове задоволення судом першої інстанції позову ОСОБА_1 , колегія суддів вважає, що пропорційним до розміру задоволених позовних вимог буде розмір витрат на правову допомогу в розмірі 40 грн. ( 1% від 4000 грн.)

Таким чином, колегія суддів доходить висновку, що вимоги позивача про стягнення витрат на правову допомогу підлягають задоволенню у сумі 40 грн.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 317 Кодексу адміністративного судочинства України підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що при прийнятті рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 17.05.2022 по справі № 440/14907/21 суд першої інстанції дійшов правильних висновків щодо часткового задоволення позову по суті спору, однак помилився щодо необхідності відмови у повному обсязі у задоволенні вимог про стягнення на користь позивача витрат на правову допомогу, тому рішення суду першої інстанції підлягає частковому скасуванню.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 17.05.2022 по справі № 440/14907/21 - скасувати в частині відмови ОСОБА_1 у стягненні витрат на правову допомогу у суді першої інстанції у сумі 40 грн.

В цій частині прийняти нову постанову, якою стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Управління Служби безпеки України в Полтавській області (вул. Соборності, 39, м. Полтава, 36014, ) витрати на правову допомогу у суді першої інстанції у сумі 40 (сорок) грн.

В іншій частині рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 17.05.2022 по справі № 440/14907/21 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)Я.М. Макаренко
Судді(підпис) (підпис) О.М. Мінаєва З.О. Кононенко