Справа № 520/12293/2020
Суддя: Бартош Н.С.
Дата ухвалення: 2023-10-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 жовтня 2023 р. Справа № 520/12293/2020
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Бартош Н.С.,

Суддів: Бегунца А.О. , Подобайло З.Г. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду (головуючий суддя І інстанції Тітов О.М.) від 30.05.2023 року по справі № 520/12293/20

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області

про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати Рішення № 2597 відділу з питань призначення пенсій управління застосування пенсійного законодавства Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 30.06.2020 р. про відмову позивачу, ІНФОРМАЦІЯ_1 , в призначенні пільгової пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області прийняти рішення про призначення та виплату пільгової пенсії за віком з 12.07.2020 р. відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» враховуючи те, що позивачем виконані всі умови, зазначені законом;

- стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області на користь позивача моральну шкоду у розмірі 20000 грн. та судові витрати в розмірі 1681 грн. 60 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області подати звіт про виконання судового рішення у місячний строк з дати набрання цим рішенням законної сили.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 18.12.2020 року, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 12.04.2021 року, в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 13.04.2022 касаційну скаргу позивача задоволено частково. Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 18.12.2020 та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 12.04.2021 скасовано, а справу направлено на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

За наслідками нового судового розгляду рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 29.05.2023 року адміністративний позов задоволено частково.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області повторно розглянути заяву позивача про призначення пільгової пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з урахуванням висновків суду.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області на користь позивача судовий збір у сумі 840 грн 80 коп.

Позивач не погодився з рішенням суду першої інстанції та подав апеляційну скаргу, в якій просить його змінити, а саме:

- визнати протиправним та скасувати рішення від 30.06.2020 року № 2597 відділу з питань призначення пенсій управління застосування пенсійного законодавства Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області призначити з 12.07.2020 року та виплатити позивачу пільгову пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області подати звіт про виконання судового рішення у місячний строк з дати набрання цим рішенням законної сили;

- стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області на користь позивача моральну шкоду у розмірі 20000 грн.;

- стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області на користь позивача суму сплачено судового збору у розмірі 2522 грн. 40 коп.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставин, що мають значення для справи та невірно застосовані норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Вказує, що оскільки позивач народився ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що відповідачу надавались паспорт громадянина України та трудова книжка, то відповідач безпідставно занизив пенсійний вік майже на 4 роки, вказавши 25.05.1974 р. Також, відповідно до пункту 1.6 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1 (зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27.12.2005 за № 1566/11846; у редакції, чинній на час подання заяви позивачем до пенсійного органу), звернення за призначенням пенсії може здійснюватися в будь-який час після виникнення права на пенсію або не раніше ніж за місяць до досягнення пенсійного віку. Відповідач не заперечував, що заяву про призначення пенсії було подано 25.06.2020 р.. тобто менш чим за місяць до досягнення віку, який дає право на призначення пенсії. А тому, оскільки позивач має право на призначення пенсії, оскаржуване рішення відповідача про відмову у її призначення є незаконним. В зв`язку з чим вважає, що належним способом захисту порушених прав є саме зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області призначити з 12.07.2020 року та виплатити позивачу пільгову пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». При цьому, оскільки матеріали позову мають чітко визначений опис моральних страждань позивача та причин, які їх спричинили, суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні вимог про стягнення з відповідача на користь позивача моральну шкоду у розмірі 20000 грн.Також, суд дійшов помилкового висновку про відсутність правових підстав для зобов`язання відповідача подати звіт про виконання судового рішення у місячний строк з дати набрання цим рішенням законної сили.

Відповідач письмовий відзив на апеляційну скаргу не подав.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Сторони про розгляд справи в порядку письмового провадження повідомлялись.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено під час апеляційного перегляду справи, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , 25 червня 2020 року звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області із заявою про призначення йому пенсії відповідно до п.2 статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Рішенням № 2597 від 30.06.2020 року відділу з питань призначення пенсій управління застосування пенсійного законодавства Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області було відмовлено в призначенні пільгової пенсії за віком ОСОБА_1 відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у зв`язку із недосягненням заявником віку, передбаченого статтею 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

На підставі наданих документів та враховуючи індивідуальні відомості про застраховану особу ОСОБА_1 загальний страховий стаж заявника на момент звернення склав 25 років 4 місяці 19 днів, пільговий стаж (робота за списком № 1) - 3 роки 1 місяць 28 днів.

Відповідно до зазначеного рішення відповідачем не було враховано періоди роботи на ВАТ «РУСАЛ Братський алюмінієвий завод» (РФ, м. Братськ, Іркутська обл.): з 03.01.1996 року по 03.02.1996 року (договір від 27.12.1995 року), з 04.02.1996 року по 04.04.1996 року (договір від 29.01.1996 року) та з 05.04.1996 року по 06.06.1996 року, оскільки відсутні акти виконаних робіт по зазначеним договорам та виписки з особових рахунків застрахованої особи; період роботи з 27.08.1996 року по 30.05.2005 року, зазначений в пільговій довідці № 16-0083 від 02.02.2015 року, виданій ВАТ «РУСАЛ Братський алюмінієвий завод» (РФ, м. Братськ, Іркутська обл.):, не підтверджений списком, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів від 26.01.1991 № 10, за період з 01.01.2004 року по 30.05.2005 року відсутні дані в індивідуальних відомостях про застраховану особу Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Не погодившись з рішенням № 2597 від 30.06.2020 року про відмову в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, Харківський окружний адміністративний суд у рішенні від 18.12.2020 року, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 12.04.2021 року, виходив із того, що трудова книжка позивача не містить інформації про зайнятість працівника повний робочий день на роботах із шкідливими і важкими умовами праці, відомостей про результати атестації робочого місця, а також з підстави того, що позивач не досяг пенсійного віку, який дає його на призначення пенсії на пільгових умовах.

Скасовуючи рішення судів попередніх інстанцій та направляючи справу на новий судовий розгляд до суду першої інстанції, Верховний Суд у постанові від 13.04.2022 виходив з того, що суди першої та апеляційної інстанцій застосували норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду. Так, 19 лютого 2020 року Великою Палатою Верховного Суду прийнято постанову у справі № 520/15025/16-а (провадження №11-1207апп19), в якій зазначено, що з метою дотримання завдань адміністративного судочинства та забезпечення конституційних гарантій осіб на пенсійне забезпечення Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне відступити від висновків Верховного Суду України, викладених у постановах від 10 вересня 2013 року у справі №21-183а13, від 25 листопада 2014 року у справі №21-519а14, від 10 й 17 березня 2015 року у справах №21-51а15, та №21-585а14, від 14 квітня 2015 року у справі №21-383а14, від 2 грудня 2015 року у справі №21-1329а15, від 10 лютого 2016 року у справі №21-5432а15 та від 12 квітня 2016 у справі №21-6501а15, щодо відсутності підстав для призначення пенсії на пільгових умовах з огляду на відсутність результатів атестації відповідного робочого місця за умовами праці. Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що непроведення або несвоєчасне проведення атестації робочих місць власником підприємства не може бути підставою для відмови у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах. Відповідальність за непроведення або несвоєчасне проведення атестації робочих місць покладається на власника підприємства, а не працівника. При цьому контролюючу функцію у відносинах щодо проведення атестації робочих місць на підприємстві виконує держава в особі відповідних контролюючих органів, а не працівник.

Однак, суди першої та апеляційної інстанцій, не врахували цей висновок та не досліджували обставини щодо підтвердження (непідтвердження) щоденної зайнятості, не менш ніж 80 % робочого часу, в умовах, що дають право на пенсію у зв`язку з особливими умовами праці позивача, на якому саме виробництві, чи дає право на призначення позивачу пенсії на пільгових умовах робота, яку виконував позивач, та, як наслідок, не з`ясовували наявність (відсутність) достатнього пільгового стажу позивача з урахуванням правової позиції Великої Палати Верховного Суду з приводу того, що непроведення або несвоєчасне проведення атестації робочих місць власником підприємства не може бути підставою для відмови у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах (така правова позиція може бути застосована за аналогією і щодо атестації робочих місць за умовами праці в Російській Федерації).

Задовольняючи частково позовні вимоги за наслідком нового розгляду справи, суд першої інстанції дійшов висновку, що період роботи позивача на ВАТ «РУСАЛ Братський алюмінієвий завод» підлягає врахуванню відповідачем при призначенні пенсії. Разом з тим, оскільки на момент звернення до відповідача та ухвалення спірного рішення ГУ ПФУ у Харківській області позивач не досяг 50-річного віку, то відмовляючи позивачу у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах внаслідок недосягнення необхідного пенсійного віку, відповідач діяв на підставі, у межах та у спосіб, встановлені чинним законодавством України, а тому відсутні підстави для скасування рішення № 2597 від 30.06.2020, оскільки на момент звернення у позивачем не дотримано вимогу вікового цензу для звернення з відповідною заявою, а відповідач діяв в межах наданих йому повноважень та відповідно вимог закону. В зв`язку з чим, суд дійшов висновку, що належним способом захисту порушених прав позивача буде зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача з урахуванням висновків суду. В частині позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди та зобов`язання відповідача подати звіт про виконання судового рішення, суд дійшов висновку про відсутність підстав для їх задоволення через їх необґрунтованість.

Відповідно до ч. 5 ст. 353 КАС України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення, є обов`язковими для суду першої або апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам в межах доводів та вимог апеляційної скарги, з урахуванням висновків та мотивів Верховного Суду, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Згідно з положеннями статті 3 Конституції України, як Основного Закону України - людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Відповідно до ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Отже, соціальний захист державою осіб, які мають право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом, охоплює комплекс заходів, які здійснює держава в межах її соціально-економічних можливостей.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел визначає Закон України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" № 1058-IV від 09 липня 2003 року /далі - Закон № 1058-IV (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин)/.

За визначеннями, наведеними у статті 1 Закону № 1058-IV, страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов`язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом і за який сплачено страхові внески; страхові внески - кошти відрахувань на соціальне страхування, збір на обов`язкове державне пенсійне страхування та страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, сплачені (які підлягають сплаті) згідно із законодавством, що діяло раніше, надходження від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що спрямовуються на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Частинами першою - третьою статті 24 Закону № 1058-IV визначено, що страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок. Період, протягом якого особа, яка підлягала загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню на випадок безробіття, отримувала допомогу по безробіттю (крім одноразової її виплати для організації безробітним підприємницької діяльності), допомогу по частковому безробіттю, допомогу по частковому безробіттю на період карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та матеріальну допомогу у період професійної підготовки, перепідготовки або підвищення кваліфікації, включається до страхового стажу.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Страховий стаж обчислюється в місяцях. Неповний місяць роботи, якщо застрахована особа підлягала загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню або брала добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, зараховується до страхового стажу як повний місяць за умови, що сума сплачених за цей місяць страхових внесків з урахуванням сум страхових внесків, сплачених виходячи з мінімальної заробітної плати, є не меншою, ніж мінімальний страховий внесок.

Згідно з частиною четвертою вказаної статті періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 8 Закону № 1058-IV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Згідно з частиною четвертою вказаної статті іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, мають право на отримання пенсійних виплат і соціальних послуг із системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування нарівні з громадянами України на умовах та в порядку, передбачених цим Законом, якщо інше не передбачено міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Частиною першою статті 9 Закону № 1058-IV встановлено, що відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Згідно зі статтею 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Положеннями пункту 2.14 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 № 58 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17.08.1993 за № 110, зокрема, передбачено, якщо працівник має право на пенсію за віком на пільгових умовах, запис у трудовій книжці робиться на підставі наказу, виданого за результатами атестації робочих місць, і має відповідати найменуванню Списків виробництв, робіт, професій, посад і показників, що дають право на пільгове пенсійне забезпечення. Показники, зазначені у цих Списках, обов`язково повинні бути підтверджені у карті оцінки умов праці робочого місця за результатами атестації і можуть записуватись у дужках.

Тобто, підставою для призначення пенсії на пільгових умовах є відповідний стаж роботи, який повинен бути підтверджений відповідними доказами, зокрема, трудовою книжкою.

В силу пунктів 1, 3 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637 (далі - Порядок № 637), основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. За відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

У тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників. У довідці має бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, до якого включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка (пункт 20 Порядку № 637).

Відповідно до ч. 4 ст. 1 Закону України «Про пенсійне забезпечення», у тих випадках, коли договорами (угодами) між Україною та іншими державами передбачено інші правила, ніж ті, що містяться у цьому Законі, то застосовуються правила, встановлені цими договорами (угодами).

Якщо міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші норми, ніж ті, що передбачені законодавством України про пенсійне забезпечення, то застосовуються норми міжнародного договору (ст. 4 Закону № 1058-IV).

Згідно зі статтею 19 Закону України Про міжнародні договори України чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства. Якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору.

Відповідно до статті 1 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року, яка підписана в тому числі Україною та рф, пенсійне забезпечення громадян держав-учасниць цієї Угоди та членів їх сімей здійснюється за законодавством держави, на території якої вони проживають.

Відповідно до абз. 2-3 ст. 6 «Угоди між Урядом України і Урядом російської федерації про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і росії, які працюють за межами кордонів своїх країн» (від 14.01.1993 - чинна на момент розгляду справи), трудовий стаж, включаючи стаж, який обчислюється у пільговому порядку, і стаж роботи за спеціальністю, набутий у зв`язку з трудовою діяльністю на територіях обох Сторін, взаємно визначається Сторонами. Обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством Сторони, на території якої відбувалась трудова діяльність.

Положення «Тимчасової угоди між Урядом України та урядом російської федерації про гарантії прав громадян, які працювали в районах Крайньої Півночі та в місцевостях, які прирівняні до даних районів, в галузі пенсійного забезпечення» (від 15.01.1993 - чинна на момент розгляду справи), надає громадянам Сторін цієї угоди право на достроковий вихід на пенсію по старості (за віком) за вказаних у статті 1 угоди умов, а також визначає порядок реалізації цього права.

Відтак, Громадяни Сторін, що домовляються, які пропрацювали не менше 15 календарних років у районах Крайньої Півночі або не менше 20 календарних років у місцевостях, які прирівняні до районів Крайньої Півночі, незалежно від місця їх постійного проживання на території обох держав мають право на пенсію по старості (за віком): чоловіки - по досягненні 55 років і при загальному стажі роботи не менше 25 років.

Окрім того, у випадках, коли законодавством однієї з Сторін, що домовляються, передбачені більш пільгові умови і норми пенсійного забезпечення громадян, які працювали у районах Крайньої Півночі і у місцевостях, які прирівняні до районів Крайньої Півночі, при призначенні пенсії по старості (за віком) на території даної держави застосовується чинне законодавство цієї Сторони.

Перелік районів Крайньої Півночі і місцевостей, прирівняних до районів Крайньої Півночі, на яких розповсюджується дія Указів Президії Верховної Ради Союзу РСР від 10 лютого 1960 року і від 26 вересня 1967 року «Про впорядкування пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі», визначений постановою Ради Міністрів СРСР №1029 від 10 листопада 1967 року.

Позивач надав довідку від 12.02.2015 №34 та 13.08.2014 №360 видані ВАТ «РУСАЛ Братський алюмінієвий завод» (рф, м. Братськ, Іркутська обл.), що містить примітки про прирівняння території м. Братська до районів Крайньої Півночі.

Спір, що місцевість, де працював позивач, прирівняна до районів Крайньої Півночі, між сторонами відсутній.

Щодо періодів роботи позивача з 03.01.1996 по 03.02.1996 (договір від 27.12.1995), з 04.02.1996 по 04.04.1996 (договір від 29.01.1996) та з 05.04.1996 по 06.06.1996 (договір від 01.04.1996) на алюмінієвому заводі «РУСАЛ Братський алюмінієвий завод» (рф, м. Братськ, Іркутська обл.).

Позивачем долучено до матеріалів справи довідку від 02.02.2015 №16-0083, видану ВАТ «РУСАЛ Братський алюмінієвий завод» (рф, м. Братськ, Іркутська обл.), про те, що позивач з 03.01.1996 по 03.02.1996 (договір від 27.12.1995), з 04.02.1996 по 04.04.1996 (договір від 29.01.1996) та з 05.04.1996 по 06.06.1996 (договір від 01.04.1996) та з 27.08.1996 по 30.05.2005 (наказ №505 від 28.08.1996) працював електролізником розплавлених солей та анодником посади за Списком №1 затвердженим постановою Ради Міністрів СРСР від 22.08.56 № 1173.

Класифікація умов праці ВАТ «РУСАЛ Братський алюмінієвий завод» від 1998 року визначає робочі професії «анодник» та «електролізник» як професії пов`язані зі шкідливим виробництвом.

Висновком №51 від 05.02.1999 Державної експертизи умов праці Комітета праці Іркутської обласної адміністрації Міністерства праці російської федерації, щодо діяльності ВАТ «РУСАЛ Братський алюмінієвий завод», встановлено, що характер умов праці, зокрема таких робочих професій як «анодник» та «електролізник» - є несприятливим від 82 до 90% робочої зміни.

Згідно умов договорів підряду від 27.12.1995; від 29.01.1996; від 01.04.1996 позивач виконував роботу «анодника к-23 цеху № 3» з умовою підпорядкування Правилам внутрішнього трудового розпорядку та Інструкції з техніки безпеки, що діяли на підприємстві ВАТ «РУСАЛ Братський алюмінієвий завод».

Період роботи за вказаними договорами не був врахований відповідачем за відсутності актів виконаних робіт.

Разом з тим, згідно з довідкою №16-0083 від 02.02.2015, ВАТ «РУСАЛ Братський алюмінієвий завод» визнається виконання робіт позивачем за вказані періоди, окрім того додається довідка від 12.02.2015 №34, де надаються відомості про отриманий позивачем за вказаний період заробітку, а також про відрахування страхових внесків до Пенсійного фонду.

Отже, періодів роботи позивача з 03.01.1996 по 03.02.1996 (договір від 27.12.1995), з 04.02.1996 по 04.04.1996 (договір від 29.01.1996) та з 05.04.1996 по 06.06.1996 (договір від 01.04.1996) на алюмінієвому заводі «РУСАЛ Братський алюмінієвий завод» (РФ, м. Братськ, Іркутська обл.) підлягають врахуванню при призначенні пенсії.

Щодо періоду роботи з 27.08.1996 по 30.05.2005. Позивач працював електролізником розплавлених солей за трудовим договором, що підтверджено довідками № 16-0083 від 02.02.2015 та № 360 від 13.08.2014, а також записами 12-17 у трудовій книжці НОМЕР_1 .

Довідка № 360 від 13.08.2014 містить відомості про отриманий позивачем за вказаний період заробіток, а також про відрахування страхових внесків до Пенсійного фонду з січня 1997 по грудень 2001 року.

Відповідно до абз. 1 та 7 розд. 10 Списку №1 затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 24 червня 2016 р. № 461, анодники, зайняті у виробництві алюмінію та електролізники розплавлених солей належать до категорії професій та робіт з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, зайнятість в яких повний робочий день дає право на пенсію за віком на пільгових умовах.

Відповідач не розглядав період з 27.08.1996 по 30.05.2005 оскільки він не підтверджений списком № 10, затвердженим Постановою КМУ від 26.01.1991; а період з 01.01.2004 по 30.05.2005 через відсутність даних в індивідуальних відомостях про застраховану особу Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

З даного приводу колегія суддів зазначає, що обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством країни, на території якої відбувалась трудова діяльність, відповідно доабз.3 ст. 6 Угоди від 14.01.1993, відтак період з 27.08.1996 по 30.05.2005 обліковується за Списком №1 затвердженим постановою Ради Міністрів СРСР від 22.08.56 № 1173, що діяв на вказаному підприємстві у період роботи позивача, та підтверджується довідкою №16-0083 від 02.02.2015, виданою позивачу ВАТ «РУСАЛ Братський алюмінієвий завод» (рф, м. Братськ, Іркутська обл.).

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», (…) громадяни України, які постійно проживають або працюють за межами України, якщо інше не встановлено міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, мають право на добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування.

Позивачем надані довідки, що підтверджують факт роботи період з 27.08.1996 по 30.05.2005 на підприємстві з виробництва алюмінію - ВАТ «РУСАЛ Братський алюмінієвий завод» (рф, м. Братськ, Іркутська обл.). Довідка №16-0083 від 02.02.2015 містить примітку, що роботодавець несе відповідальність за достовірність наданої інформації. Дані відомості також корелюються з записами трудової книжки.

Відповідно до абз. 3-4 ст. 6 Угоди від 14.01.1993, трудовий стаж, включаючи стаж, який обчислюється у пільговому порядку і стаж роботи за спеціальністю, набутий у зв`язку з трудовою діяльністю на територіях обох Сторін, взаємно визначається сторонами. Обчислення стажу здійснюється згідно законодавством Сторони, на території якої відбувалась трудова діяльність.

Згідно з положеннями Листа Міністерства соціального захисту населення України, Пенсійного фонду України від 15.08.1996 № 01-3/1123-02-2 (чинний), в межах «Тимчасової угоди між Урядом України та Урядом російської федерації про гарантії прав громадян, які працювали в районах Крайньої Півночі та в місцевостях, які прирівняні до даних районів, в галузі пенсійного забезпечення» від 15.01.1993, для визначення права на пенсію до загального трудового стажу зараховуються всі періоди трудової діяльності (в тому числі і періоди роботи до 01.01.1991 в районах Крайньої Півночі та місцевостях прирівняних до районів Крайньої Півночі), передбачені законодавством України і міждержавними угодами.

Отже, період роботи з 27.08.1996 по 30.05.2005 на алюмінієвому заводі «РУСАЛ Братський алюмінієвий завод» (рф, м. Братськ, Іркутська обл.) підлягає врахуванню при призначенні пенсії.

Щодо відсутності інформації про проведення атестації робочих місць, колегія суддів зазначає, що Великою Палатою Верховного Суду 19 лютого 2020 року прийнято постанову у справі № 520/15025/16-а (провадження № 11-1207апп19), в якій зазначено, що з метою дотримання завдань адміністративного судочинства та забезпечення конституційних гарантій осіб на пенсійне забезпечення Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне відступити від висновків Верховного Суду України, викладених у постановах від 10 вересня 2013 року у справі №21-183а13, від 25 листопада 2014 року у справі №21-519а14, від 10 й 17 березня 2015 року у справах №21-51а15, та №21-585а14, від 14 квітня 2015 року у справі №21-383а14, від 2 грудня 2015 року у справі №21-1329а15, від 10 лютого 2016 року у справі №21-5432а15 та від 12 квітня 2016 у справі №21-6501а15, щодо відсутності підстав для призначення пенсії на пільгових умовах з огляду на відсутність результатів атестації відповідного робочого місця за умовами праці.

Отже, можна зробити висновок, що особи, які зайняті на роботах із шкідливими і важкими умовами праці за Списком № 2, але з вини власника на таких підприємствах не було проведено атестацію робочого місця, мають право на зарахування стажу роботи на таких посадах до спеціального стажу, необхідного для призначення пенсії за віком на пільгових умовах Списком № 2, відповідно до пункту «б» статті 13 Закону № 1788-XII.

Цей висновок є також застосовним і щодо осіб, зайнятих на роботах із шкідливими і важкими умовами праці за Списком № 1.

При цьому на працівника, зайнятого на роботах із шкідливими і важкими умовами праці, не можна покладати відповідальність за непроведення або несвоєчасне проведення атестації робочих місць за умовами праці. Непроведення або несвоєчасне проведення атестації робочих місць власником підприємств або уповноваженим ним органом не може позбавляти громадян їх конституційного права на соціальний захист, у тому числі щодо надання пенсій за віком на пільгових умовах. Контроль за додержанням підприємствами правил проведення атестації робочих місць за умовами праці покладається на відповідні повноважні державні контролюючі органи, зокрема Держпраці.

Отже, Велика Палата Верховного Суду вважає, що непроведення або несвоєчасне проведення атестації робочих місць власником підприємства не може бути підставою для відмови у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах. Відповідальність за непроведення або несвоєчасне проведення атестації робочих місць покладається на власника підприємства, а не працівника. При цьому контролюючу функцію у відносинах щодо проведення атестації робочих місць на підприємстві виконує держава в особі відповідних контролюючих органів, а не працівник.

Повертаючи справу на новий розгляд справу 520/12293/2020 Верховний суд Постановою від 13 квітня 2022 року наголосив, що оминаючи питання не проведення атестації робочих місць, суди першої та апеляційної інстанцій не досліджували обставини щодо підтвердження (непідтвердження) щоденної зайнятості, не менш ніж 80% робочого часу, в умовах, що дають право на пенсію у зв`язку з особливими умовами праці позивача, на якому саме виробництві, чи дає право на призначення позивачу пенсії на пільгових умовах робота, яку виконував позивач, та, як наслідок, не з`ясовували наявність (відсутність) достатнього пільгового стажу позивача з урахуванням правової позиції Великої Палати Верховного Суду з приводу того, що непроведення або несвоєчасне проведення атестації робочих місць власником підприємства не може бути підставою для відмови у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах (така правова позиція може бути застосована за аналогією і щодо атестації робочих місць за умовами праці в Російській Федерації).

Відтак, позивач працював з 03.01.1996 по 03.02.1996 (договір від 27.12.1995), з 04.02.1996 по 04.04.1996 (договір від 29.01.1996) та з 05.04.1996 по 06.06.1996 (договір від 01.04.1996) та з 27.08.1996 по 30.05.2005 (наказ № 505 від 28.08.1996) працював електролізником розплавлених солей та анодником посади за Списком №1 затвердженим постановою Ради Міністрів СРСР від 22.08.56 № 1173.

Відповідно до абз. 1 та 7 розд. 10 Списку №1 затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 24 червня 2016 р. № 461, анодники, зайняті у виробництві алюмінію та електролізники розплавлених солей належать до категорії професій та робіт з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, зайнятість в яких повний робочий день дає право на пенсію за віком на пільгових умовах.

Класифікація умов праці ВАТ «РУСАЛ Братський алюмінієвий завод» від 1998 року визначає робочі професії «анодник» та «електролізник» як професії пов`язані зі шкідливим виробництвом.

Висновком №51 від 05.02.1999 Державної експертизи умов праці Комітета праці Іркутської обласної адміністрації Міністерства праці російської федерації, щодо діяльності ВАТ «РУСАЛ Братський алюмінієвий завод», встановлено, що характер умов праці, зокрема таких робочих професій як «анодник» та «електролізник» - є несприятливим від 82 до 90% робочої зміни.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов висновку, що період роботи позивача на ВАТ «РУСАЛ Братський алюмінієвий завод» підлягає врахуванню відповідачем при призначенні пенсії.

При цьому, колегія суддів зауважує, що відповідачем рішення суду першої інстанції оскаржено не було, а позивач в апеляційній скарзі погоджується з вказаними висновками суду.

Згідно ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 3 ст. 308 КАС України).

З урахуванням положень ст. 308 КАС України, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що період роботи позивача на ВАТ «РУСАЛ Братський алюмінієвий завод» підлягає врахуванню відповідачем при призначенні пенсії.

Разом з тим, колегія суддів вважає помилковий висновок суду щодо правомірності оскаржуваної відмови позивачу у призначені пенсії через недотримання позивачем через недотримання позивачем вимог вікового цензу для звернення з відповідною заявою, виходячи з наступного.

Умови призначення пільгових пенсій визначені ст. 114 Закону № 1058- ІV.

Згідно ч. 1 ст. 114 Закону № 1058-ІУ право на пенсію за віком на пільгових умовах незалежно від місця останньої роботи мають особи, які працювали на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на роботах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, зазначених у частинах другій і третій цієї статті, а пенсії за вислугу років - на умовах, зазначених у частині четвертій цієї статті. Розміри пенсій для осіб, визначених цією статтею, обчислюються відповідно до статті 27 та з урахуванням норм статті 28 цього Закону.

Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 114 вищевказаного Закону на пільгових умовах пенсія за віком призначається працівникам, зайнятим повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 50 років і за наявності страхового стажу не менше 25 років у чоловіків, з них не менше 10 років на зазначених роботах, і не менше 20 років у жінок, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах.

За відсутності стажу роботи, встановленого абзацом першим цього пункту, у період до 1 квітня 2024 року пенсія за віком на пільгових умовах призначається за наявності на дату досягнення віку, встановленого абзацами першим і третім - тринадцятим цього пункту, страхового стажу: з 1 квітня 2018 року по 31 березня 2019 року - не менше 22 років у чоловіків і не менше 17 років у жінок; з 1 квітня 2019 року по 31 березня 2020 року - не менше 22 років 6 місяців у чоловіків і не менше 17 років 6 місяців у жінок; з 1 квітня 2020 року по 31 березня 2021 року - не менше 23 років у чоловіків і не менше 18 років у жінок; з 1 квітня 2021 року по 31 березня 2022 року - не менше 23 років 6 місяців у чоловіків і не менше 18 років 6 місяців у жінок; з 1 квітня 2022 року по 31 березня 2023 року - не менше 24 років у чоловіків і не менше 19 років у жінок; з 1 квітня 2023 року по 31 березня 2024 роту - не менше 24 років 6 місяців у чоловіків і не менше 19 років 6 місяців у жінок.

Працівникам, які не мають стажу роботи з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, передбаченого абзацом першим цього пункту, але мають не менше половини стажу на зазначених роботах, за наявності передбаченого абзацами першим і п`ятнадцятим - двадцять третім цього пункту відповідного страхового стажу пенсії на пільгових умовах призначаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого абзацом першим частини першої статті 26 цього Закону, зокрема, чоловікам - на 1 рік за кожний повний рік такої роботи.

Таким чином, виходячи із законодавчо визначених умов, право на пенсію за віком на пільгових умовах призначається працівникам, поряд з іншим, після досягнення 50 років.

Разом з тим, відповідно до пункту 1.6 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1 (зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27.12.2005 за № 1566/11846; у редакції, чинній на час подання заяви позивачем до пенсійного органу), звернення за призначенням пенсії може здійснюватися в будь-який час після виникнення права на пенсію або не раніше ніж за місяць до досягнення пенсійного віку.

Верховний Суд у даній справі, скасовуючи рішення судів попередніх інстанції, також вказав, що судом при новому розгляді справи має бути досліджено питання чи звернувся позивач за призначенням пенсії не раніше ніж за місяць до досягнення ним пенсійного віку (тобто в межах місячного строку до досягнення ним пенсійного віку).

Як встановлено судом першої інстанції та знайшло своє підтвердження під час апеляційного перегляду справи, позивач народився ІНФОРМАЦІЯ_4 , а з заявою про призначення пенсії звернувся 25 червня 2020 року, тобто в межах місячного строку до досягнення ним пенсійного віку.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином, оскільки позивачем було дотримано порядок звернення до відповідача із заявою про призначення пенсії, а пенсійним органом протиправно не зараховано спірні періоди роботи позивача, колегія суддів дійшла висновку, що рішення № 2597 відділу з питань призначення пенсій управління застосування пенсійного законодавства Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 30.06.2020 р. про відмову позивачу у призначенні пенсії є протиправним та підлягає скасуванню у судовому порядку.

Судом першої інстанції вказані підстави враховано не було, що призвело до помилкового висновку про правомірність відмови позивачу у призначенні пенсії.

Згідно із положеннями Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

На законодавчому рівні поняття "дискреційні повноваження" суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

Повноваження пенсійного органу щодо призначення пенсії передбачені Законом України "Про пенсійне забезпечення" та Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Умови, за яких пенсійний орган відмовляє у призначенні пенсії, визначені законом. Якщо такі умови відсутні, пенсійний орган повинен призначити пенсію. Повноваження пенсійного органу та порядок їх реалізації передбачають лише один вид правомірної поведінки відповідного органу, за умови звернення особи з усіма необхідними для призначення пенсії документами, - призначити пенсію. За законом у цього органу немає вибору між декількома можливими правомірними рішеннями. Тому зазначені повноваження не є дискреційними.

Колегія суддів зазначає, що станом на час звернення про призначення пенсії за віком позивач мав необхідний стаж, який дає йому право напризначення пенсії за віком на пільгових умовах згідно статті 114 Закону № 1058-ІУ, та враховуючи, що заяву подано в межах місячного строку до досягнення ним пенсійного віку, у відповідача були відсутні підстави для відмови у призначенні пенсії, тобто відповідач повинен був прийняти рішення про призначення пенсії.

Як встановлено частиною 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно зі ст. 13 Конвенції, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому ЄСПЛ у рішенні від 29.06.2006 року у справі "Пантелеєнко проти України" зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

Також, як наголошується ЄСПЛ у рішенні по справі "Салах Шейх проти Нідерландів", ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Отже, обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

Згідно Рішення ЄСПЛ по справі "Рисовський проти України" (Rysovskyy v. Ukraine) від 20.10.2011 року (заява № 29979/04), принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість.

На підставі вищевикладеного, з урахуванням визначеного статтею 8 Конституції України принципу верховенства права та встановлених статтею 2 КАС України завдань суду як державної правозахисної інституції, колегія суддів дійшла висновку, що належним способом захисту порушених прав позивача є саме зобов`язання відповідача призначити позивачу пенсію за віком на пільгових умовах відповідно до статті 114 Закону № 1058-ІУ після досягнення 50 років, а саме - з 12 липня 2020 року, а також провести її нарахування та виплату.

В зв`язку з чим, заявлені позовні вимоги у цій частині є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Разом з тим, колегія суддів не знаходить правових підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 20000 грн., виходячи з наступного.

Обґрунтовуючи вимоги в цій частині, позивач послався на те, що протиправні дії відповідача (щодо відмови у призначенні пенсії), а також тривалий строк судового оскарження рішення відповідача, викликали почуття обурення та вплинули на здоров`я позивача.

Колегія суддів зазначає, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частини перша, друга статті 23 ЦК України).

Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті (частина перша статті 1167 ЦК України).

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки (пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК України).

По своїй суті, зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації.

Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: 1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; 2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної.

Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини.

Суд зазначає, що завдання моральної шкоди явище завжди негативне. Проте, з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи.

При цьому гроші (розмір моральної шкоди) виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновлення стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (такі висновки містяться в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61 1132св22).

Абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, оскільки вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду.

Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати.

В межах спірним правовідносин колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що матеріали цієї адміністративної справи не містять доказів заподіяння позивачу моральних та фізичних страждань або втрат немайнового характеру, а також підтвердження причинного зв`язку між протиправними діями відповідача і завданням позивачеві від цього моральної шкоди, а тому вимога позивача щодо стягнення моральної шкоди не підлягає задоволенню.

Що стосується клопотання про встановлення судового контролю у цій справі, колегія суддів зазначає, що за приписами ст. 382 КАС України покладення зобов`язання на суб`єкта владних повноважень подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення є правом, а не обов`язком суду.

Враховуючи встановлені у справі обставини, суд першої інстанції дійшов до висновку про відсутність підстав для застосування зазначеної форми контролю за виконанням судового рішення, оскільки не вважав, що відповідачем після набрання рішенням суду законної сили не будуть добровільно вживатися заходи з метою виконання даного судового рішення.

Позивачем в доводах апеляційної скарги не наведено обґрунтованих доводів на спростування висновків суду першої інстанції в цій частині.

Колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (№ 65518/01; пункт 89), Проніна проти України (№ 63566/00; пункт 23) та Серявін та інші проти України (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Згідно ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

На підставі викладеного, враховуючи висновки і мотиви, з яких Верховним Судом скасовано рішення судів першої та апеляційної інстанції, які згідно ч. 5 ст. 353 КАС України є обов`язковими при новому розгляді справи, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню із прийняттям нового про часткове задоволення позовних вимог.

Витрати зі сплати судового збору підляґають розподілу відповідно до ст. 139 КАС України.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 326, 327 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 30.05.2023 по справі №520/12293/20 скасувати.

Прийняти нове судове рішення, яким адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 30.06.2020 року № 2597 про відмову у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах ОСОБА_1 .

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком на пільгових умовах відповідно до статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з 12 липня 2020 року.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (пл. Свободи, 5, Держпром, 3 під., 2 пов., Харків,61022, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) витрати зі сплати судового збору у розмірі 2522 (дві тисячі п`ятсот двадцять дві) грн. 40 коп.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)Н.С. Бартош
Судді(підпис) (підпис) А.О. Бегунц З.Г. Подобайло