Справа № 260/5672/22
Суддя: Микуляк П.П.
Дата ухвалення: 2023-10-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

24 жовтня 2023 року м. Ужгород№ 260/5672/22
Суддя Закарпатського окружного адміністративного суду Микуляк П.П., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання дій протиправними і зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 1964 р.н. звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до 27 Прикордонного загону ім. Героїв Карпатської Січі Державної прикордонної служби України, яким просить суд:

- визнати протиправними дії начальника 3 групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби (тип А) відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (тип» Б) лейтенанта ІНФОРМАЦІЯ_1 про прийняття рішення про відмову у перетинанні державного кордону 27.08.2022 року ОСОБА_1 ;

- зобов`язати НОМЕР_1 Прикордонний загін імені Героїв Карпатської Січі Державної Прикордонної служби України відшкодувати понесені фінансові витрати у сумі 12100 грн., що складає 50% загальних коштів оплаченого туристичного збору, у зв`язку з перевищенням службових повноважень і прийняттям протизаконного рішення про відмову у перетинанні державного кордону 27.08.2022 року начальником 3 групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 », позивачу ОСОБА_1 .

Позовна заява мотивована тим, що 27 серпня 2022 року, позивач разом з дружиною придбав тур для відпочинку у Болгарії на підставі Договору про туристичне обслуговування №1313 від 15 серпня 2022 року.

При перетині державного кордону туристичним автобусом болгарської фірми позивач отримав рішення про відмову в перетині державного кордону України у пункті пропуску для автомобільного сполучення «Дякове» Закарпатської області, без пояснення конкретної причини такої заборони.

Позивач зазначає, що передумовою придбання пакету документів для відпочинку у Болгарії, керуючись вимогами Указів Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» та 65/2022 «Про загальну мобілізацію», Законів України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та «Порядок виїзду з України та в`їзду в Україну громадян України» стало його звернення у серпні до ІНФОРМАЦІЯ_3 з метою отримання довідки, щодо підтвердження виключення з військового обліку на підставі непридатності до проходження військової служби ще з 2010р.

Надавши Ужгородському РТЦК та СП наявні документи, а саме - посвідчення № НОМЕР_2 , Свідоцтво про хворобу №1923 від 07.09.2010 року, виданого Центральною лікарсько-експертною комісією МНС України, в якому зазначено, що з 2010р. непридатний до військової служби та виключений з військового обліку, Наказ №1137 від 13.10.2010р., яким позивача було звільнено з військової служби з виключенням з військового обліку ІНФОРМАЦІЯ_4 було видано довідку за №1209-9 від 08.08.2023р. в якій чітко і недвозначно зазначено, що з 2010р. позивач визнаний непридатним до проходження військової служби з виключенням з військового обліку та не підлягає призову відповідно до ст.23 ЗУ "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", що додатково надало позивачу право виїзду за кордон в умовах воєнного стану, оскільки окремо було роз`яснено, що підставою при перевірці і отримання права на перетин кордону від Державної прикордонної служби України являються оригінал довідки РТЦК та СП та засвідчене згідно чинного законодавства Свідоцтво про хворобу і тимчасове посвідчення військовозобов`язаного.

Маючи в наявності всі документи визначені законодавством, які надають право для перетину державного кордону позивачем було оплачено вартість туристичної поїздки для відпочинку у Болгарії на суму 24 200 грн.

Після прибуття туристичним автобусом у складі групи у пункт пропуску для автомобільного сполучення «Дякове» Закарпатської області 27 серпня 2022 року, ним було надано паспорт, довідку Ужгородського РТЦК та СП, Свідоцтво про хворобу №1923 від 07.09.2010 року та тимчасове посвідчення, де чітко зазначено, що з 2010р. позивач визнаний непридатним до проходження військової служби з виключенням з військового обліку та не підлягає призову відповідно до ст.23 ЗУ "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" натомість працівниками прикордонної служби і персонально начальником 3 групи прикордонного контролю лейтенантом ОСОБА_2 відбувався пошук в мобільному телефоні переліку статей законів та інших правових документів, які б надавали право на перетин кордону, одночасно ставлячи під сумнів наявність поданих позивачем документів. На пропозицію позивача здійснити телефонний дзвінок в ІНФОРМАЦІЯ_4 , щодо з`ясування факту отримання позивачем довідки від 08.08.2023р., особисто лейтенант ОСОБА_3 повідомила, що вона вже телефонувала і довідки виданої позивачу 08.08.2023р. в журналі реєстрації не має.

В результаті, позивачу повідомили, що у нього відсутнє право перетинати державний кордон так і не пояснивши причину заборони, а згодом було винесено рішення про відмову в перетинанні державного кордону з формулюванням, що "позивач не зміг надати документи, що підтверджують підставу виїзду за кордон".

Позивач вважає, що надав 27 серпня 2022 року прикордонній службі для перевірки повний пакет документів, який визначено чинним законодавством, в т.ч. Свідоцтво про хворобу №1923 від 07.09.2010 року, тимчасове посвідчення, де чітко зазначено, що з 2010р. визнаний непридатним до проходження військової служби з виключенням з військового обліку та не підлягає призову відповідно до ст.23 ЗУ "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", довідку за №1209-9 від 08.08.2023р. в якій також чітко зазначено, що з 2010р. визнаний непридатним до проходження військової служби з виключенням з військового обліку та не підлягає призову відповідно до ст.23 ЗУ "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", Наказ №1137 від 13.10.2010р. яким позивача було звільнено з військової служби з виключенням з військового обліку та паспорт.

Тому, будучи пенсіонером та знятим з військового обліку за наявності вищенаведених документів однозначно мав право в законний спосіб тимчасово залишити державу, відтак такі дії відповідача порушують нормативно-правові акти, які регулюють питання перетину кордону, а оспорюване рішення про відмову у перетинанні кордону є незаконним та таким, що порушує права позивача на тимчасовий перетин кордону.

Представником НОМЕР_1 прикордонного загону до суду було подано відзив на позовну заяву згідно якого вбачається, що проти позову заперечують та просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог, як безпідставних. Заперечуючи проти позову вказує на те, що виїзд дозволено, виходячи з положень п. 2-6 Правил та абз. 16 ч. 1 ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» (щодо особи, знята з військового обліку на підставі рішення ВЛК про непридатність до військової служби із виключенням з військового обліку), а позивач надав документи, що підтверджують, що він відповідно до висновку військово-лікарської комісії непридатний до військової служби з виключенням з військового обліку, проте не надав підтвердження зняття з військового обліку.

Таким чином, наявність у позивача права на відстрочку від призову на військову службу за призовом під час мобілізації не є підставою для виїзду за межі України під час воєнного стану без наявності всіх передбачених пунктом 2-1 Правил 57 документів, а тому рішення, яким позивачу відмовлено у перетині державного кордону на виїзд з України, є правомірним, а підстави для його скасування відсутні.

Згідно ч.5 ст.262 КАС України, суд розглядає справу в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що 27 серпня 2022 року у зв`язку з наміром перетнути державний кордон України у пункті пропуску Дякове ОСОБА_1 пред`явив для проведення паспортного контролю уповноваженій особі підрозділу охорони державного контролю наступні документи:

- паспорт громадянина України для виїзду за кордон № НОМЕР_3 ;

- довідку Ужгородського РТЦК та СП від 08.08.2022 року №1209-9, про визнання непридатним до проходження військової служби з виключенням з військового обліку (за хворобою);

- свідоцтво про хворобу №1923 де встановлено, що позивач непридатний до проходження військової служби з виключенням з військового обліку;

- тимчасове посвідчення військовозобов`язаного № НОМЕР_2 із відміткою про зняття з військового обліку.

За наслідками проведеного паспортного контролю рішенням начальника 3 групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби (тип А) відділу прикордонної служби " ІНФОРМАЦІЯ_2 " (тип Б) лейтенантом ОСОБА_2 , від 27.08.2022 у перетинанні державного кордону на виїзд з України громадянину України ОСОБА_1 , було відмовлено.

Вказану відмову аргументовано тим, що у зв`язку із Законом України «Про правовий режим воєнного стану», Указом Президента України №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», а також Закону України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні від 24.02.2022» громадянина України ОСОБА_4 тимчасово обмежено в праві виїзду з України у зв`язку з відсутністю підстав на право перетинання державного кордону, так як вищезазначений громадянин не зміг надати на паспортний контроль документи, що підтверджують (надають) підставу для виїзду за кордон.

Вважаючи вказане рішення протиправним та таким, що порушує його право на вільне пересування, позивач звернувся з даним адміністративним позовом до суду.

Положеннями ч.2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з положеннями ч.3 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Частиною 1 ст.33 Конституції України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Тобто, обмеження на вільне пересування та вільний вибір місця проживання та вільного залишення країни допускається як виняток за умови його передбачення в законі.

Згідно з ч.1, 2 ст.1 Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України" (№3857-XII) громадянин України має право виїхати з України, крім випадків, передбачених цим Законом, та в`їхати в Україну.

На громадян України, які звернулися з клопотанням про виїзд з України, поширюються усі положення чинного законодавства, вони користуються всіма правами і несуть встановлені законом обов`язки. За громадянами України зберігаються на її території майно, кошти, цінні папери та інші цінності, що належать їм на праві приватної власності. Будь-яке обмеження їх громадянських, політичних, соціальних, економічних та інших прав не допускається.

Правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до цього Закону та інших законів України.

Відповідно до ст.2 Закону №3857-XII документами, що дають право громадянину України на виїзд з України і в`їзд в Україну, є: паспорт громадянина України для виїзду за кордон; дипломатичний паспорт України; службовий паспорт України; посвідчення особи моряка; посвідчення члена екіпажу; посвідчення особи на повернення в Україну (дає право на в`їзд в Україну).

У передбачених міжнародними договорами України випадках замість документів, зазначених у частині першій цієї статті, для виїзду з України і в`їзду в Україну можуть використовуватися інші документи.

Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 №57 затверджено Правила перетинання державного кордону громадянами України (Правила № 57).

Відповідно до п. 2 Правил № 57 перетинання громадянами України державного кордону здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон та пунктах контролю, якщо інше не передбачено законом, за одним з таких документів, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну:

1) паспорт громадянина України для виїзду за кордон;

2) дипломатичний паспорт;

3) службовий паспорт;

4) проїзний документ дитини (чинний протягом строку, на який він виданий);

5) посвідчення особи моряка;

6) посвідчення члена екіпажу.

У разі коли громадянин, який постійно проживає в Україні, втратив зазначені документи за межами України або якщо строк дії таких документів закінчився під час перебування громадянина за межами України, або встановлено, що вони є недійсними з інших причин, документом, що дає право на в`їзд в Україну, є посвідчення особи на повернення в Україну, яке видається дипломатичним представництвом або консульською установою України за кордоном.

У передбачених міжнародними договорами або законодавством України випадках перетинання громадянином державного кордону здійснюється також за іншими документами. У такому разі прикордонний контроль здійснюється у порядку, який застосовується під час надання громадянином паспортних документів.

У випадках, визначених законодавством, для перетинання державного кордону громадяни крім паспортних документів повинні мати також підтверджуючі документи.

Згідно з п.8 - 10 Правил №57 в`їзд/вхід на територію пункту пропуску громадян, які перетинають державний кордон, перебування у пункті пропуску та виїзд/вихід громадян з нього здійснюється за паспортними документами.

Громадяни, які перетинають державний кордон, зобов`язані пройти прикордонний, митний та інші види контролю відповідно до законодавства.

Пропуск громадян через державний кордон здійснюється уповноваженими службовими особами підрозділу охорони державного кордону.

Відповідно до п.12 Правил №57 для здійснення прикордонного контролю громадяни подають уповноваженим службовим особам підрозділу охорони державного кордону паспортні, а у випадках, передбачених законодавством, і підтверджуючі документи без обкладинок і зайвих вкладень.

Паспортні та підтверджуючі документи громадян, які перетинають державний кордон, перевіряються уповноваженими службовими особами підрозділу охорони державного кордону з метою встановлення їх дійсності та належності громадянину, який їх пред`являє.

У ході перевірки документів під час виїзду з України з`ясовується наявність або відсутність підстав для тимчасового обмеження громадянина у праві виїзду за кордон.

Отже, уповноважені службові особи зобов`язані перевірити паспортні та підтверджуючі документи громадян, які перетинають державний кордон з метою встановлення їх дійсності та належності громадянину, який їх пред`являє та з`ясовують наявність або відсутність підстав для тимчасового обмеження громадянина у праві виїзду за кордон.

Абзацом 1 п.15 Правил №57 визначено, що на підставі рішення уповноваженого законом державного органу про тимчасову відмову у виїзді за кордон (заборону виїзду), прийнятого відповідно до статті 6 Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України", уповноважена службова особа підрозділу охорони державного кордону відмовляє громадянину у перетинанні державного кордону, про що виносить обґрунтоване письмове рішення із зазначенням причин відмови, один примірник якого видається громадянинові.

Отже, уповноважена службова особа підрозділу охорони державного кордону відмовляючи громадянину у перетинанні державного кордону зобов`язана винести обґрунтоване письмове рішення, в якому зазначити конкретні причини відмови.

Згідно зі ст.6 Закону № 3857-XII право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли:

- він обізнаний з відомостями, які становлять державну таємницю, - до закінчення терміну, встановленого статтею 12 цього Закону;

- стосовно нього у порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законодавством, застосовано запобіжний захід, за умовами якого йому заборонено виїжджати за кордон, - до закінчення кримінального провадження або скасування відповідних обмежень;

- він засуджений за вчинення кримінального правопорушення - до відбуття покарання або звільнення від покарання;

- він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов`язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів;

- він перебуває під адміністративним наглядом Національної поліції - до припинення нагляду;

- він є керівником юридичної особи або постійного представництва нерезидента (згідно з відомостями з Єдиного державного реєстру, наданими відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань"), що не виконує встановленого Податковим кодексом України податкового обов`язку щодо сплати грошових зобов`язань, що призвело до виникнення у такої юридичної особи або постійного представництва нерезидента податкового боргу в сумі, що перевищує 1 мільйон гривень, та якщо такий податковий борг не сплачено протягом 240 календарних днів з дня вручення платнику податків податкової вимоги, - до погашення суми такого податкового боргу, у зв`язку з яким таке обмеження встановлюється.

Тимчасове обмеження права громадянина України на виїзд з України у випадках, передбачених частинами першою та шостою цієї статті, запроваджується в порядку, передбаченому законодавством. У разі запровадження такого обмеження орган, що його запровадив, в одноденний строк повідомляє про це громадянина України, стосовно якого запроваджено обмеження, та центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону.

Відповідно до ст.8 Закону №3857-XIІ рішення, дії чи бездіяльність органів державної влади, посадових і службових осіб з питань виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України можуть бути оскаржені у встановленому законом порядку.

Суд зауважує, що оскаржуване рішення, незважаючи на вказані в ньому нормативно-правові акти та твердження про відсутність документів на право перетинання державного кордону, не містить конкретної, визначеної статтею 6 Закону №3857-XII, підстави для обмеження позивачу права на виїзд з України або посилання на вид документа згідно з переліком у ст.2 Закону №3857-XII, що був відсутній чи нечинний для перетину кордону позивачем.

Згідно з ч.1 ст.14 Закону України "Про прикордонний контроль" (№ 1710-VI) іноземцю або особі без громадянства, які не відповідають одній чи кільком умовам перетинання державного кордону на в`їзд в Україну або на виїзд з України, зазначеним у частинах першій, третій статті 8 цього Закону, а також громадянину України, якому відмовлено у пропуску через державний кордон при виїзді з України у зв`язку з відсутністю документів, необхідних для в`їзду до держави прямування, транзиту, в передбачених законодавством випадках або у зв`язку з наявністю однієї з підстав для тимчасового обмеження його у праві виїзду за кордон, визначених статтею 6 Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України", відмовляється у перетинанні державного кордону лише за обґрунтованим рішенням уповноваженої службової особи підрозділу охорони державного кордону із зазначенням причин відмови. Уповноважена службова особа підрозділу охорони державного кордону про прийняте рішення доповідає начальнику органу охорони державного кордону. Таке рішення набирає чинності невідкладно. Рішення про відмову у перетинанні державного кордону оформляється у двох примірниках. Один примірник рішення про відмову у перетинанні державного кордону видається особі, яка підтверджує своїм підписом на кожному примірнику факт отримання такого рішення. У разі відмови особи підписати рішення про це складається акт.

Отже, не зазначивши в спірному рішенні про відмову в перетинанні державного кордону України конкретної для цього підстави, відповідач порушив вказану норму.

Дані правовідносини у часі виникли під час введення та дії в Україні правового режиму воєнного стану.

Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України від 24.02.2022 № 2102-IX, введено в Україні воєнний стан 24 лютого 2022 року, який діяв на момент виникнення спірних правовідносин.

Частинами 1 2 статті 64 Основного Закону України передбачено, що конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" (№ 389-VIII) воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Згідно з ч.1, 2 ст.20 Закону №389-VIII правовий статус та обмеження прав і свобод громадян та прав і законних інтересів юридичних осіб в умовах воєнного стану визначаються відповідно до Конституції України та цього Закону. В умовах воєнного стану не можуть бути обмежені права і свободи людини і громадянина, передбачені ч.2 ст.64 Конституції України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 29 грудня 2021 №1455 затверджено Порядок встановлення особливого режиму в`їзду і виїзду, обмеження свободи пересування громадян, іноземців та осіб без громадянства, а також руху транспортних засобів в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан (Порядок № 1455), який згідно з п.1 визначає процедуру встановлення заходів особливого режиму в`їзду і виїзду, обмеження свободи пересування громадян, іноземців та осіб без громадянства, а також руху транспортних засобів в Україні або її окремих місцевостях, де введено воєнний стан (далі - особливий режим), що здійснюються військовим командуванням разом з військовими адміністраціями (у разі їх утворення) самостійно або із залученням органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування.

Правовою основою встановлення та здійснення заходів особливого режиму є Конституція України, Закон України "Про правовий режим воєнного стану", указ Президента України про введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях. (п. 2 Порядку № 1455).

Відповідно до п.8 Порядку №1455 перетинання державного кордону в пунктах пропуску через державний кордон та пунктах контролю на території, де введено воєнний стан, здійснюється з урахуванням обмежень, встановлених законодавством.

Згідно з п.21 Порядку №1455 під час здійснення заходів з обмеження свободи пересування громадян України, іноземців та осіб без громадянства, а також руху транспортних засобів не можуть бути обмежені права і свободи людини і громадянина, передбачені частиною другою статті 64 Конституції України, та повинні бути дотримані вимоги статей 12 і 13 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні".

Отже, права і свободи людини і громадянина, передбачені частиною другою статті 64 Конституції України, статей 12 і 13 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" не можуть бути обмежені.

У ст.23 Закону України від 21 жовтня 1993 року №3543-XII Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію визначено перелік осіб, які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації. Доказів поширення цієї норми на позивача відсутні.

Питання взяття на військовий облік, зняття та виключення з нього врегульовано ст.37 Закону України №2232-XII.

Так, згідно з підп.3 ч.6 ст.37 Закону України №2232-XII виключенню з військового обліку у відповідних районних (міських) територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки (військовозобов`язаних та резервістів Служби безпеки України - у Центральному управлінні або регіональних органах Служби безпеки України, військовозобов`язаних та резервістів Служби зовнішньої розвідки України - у відповідному підрозділі Служби зовнішньої розвідки України) підлягають громадяни України, які визнані військово-лікарськими комісіями непридатними до військової служби з виключенням з військового обліку.

Судом встановлено, що 07 вересня 2010 року позивач виключений з військового обліку військовозобов`язаних на підставі Свідоцтва про хворобу №1923 та не є військовозобов`язаним згідно з підп.3 ч.6 ст.37 Закону України №2232-XII, знятий з військового обліку військовозобов`язаних Ужгородського РЦТК та СП, про що проставлена відповідна відмітка від 05 серпня 2022 року та закріплена печаткою відповідного ТЦК та СП.

Отже, позивач не відносився до військовозобов`язаних осіб, про що також було відомо і відповідній особі відповідача, яка здійснювала паспортний контроль під час спроби позивача виїхати 27.08.2022 року.

Суд не може прийняти посилання відповідача на те, що позивачем не було надано документу, який підтверджує зняття з військового обліку, оскільки позивачем було пред`явлено тимчасове посвідчення військовозобов`язаного № НОМЕР_2 із відміткою про зняття з військового обліку, а також з посиланням на підставу такого виключення Свідоцтво про хворобу №1923, яке також безпосередньо було пред`явлено відповідачу, під час перетинання кордону.

Крім того, таке посилання відповідача є також безпідставне, оскільки такі обставини воспорюваному рішенні відповідачем не зазначені.

В оспорюваному рішенні відповідач також не зазначив конкретних пунктів, норм, статей, нормативних актів, застосованих для його винесення, не визначив, які саме документи на підтвердження підстави для виїзду за кордон позивач нібито не зміг надати при проведенні паспортного контролю. Таким чином, оспорюване рішення є необґрунтованим та очевидно протиправним.

Щодо позовних вимог про зобов`язання 27 Прикордонний загін імені Героїв Карпатської Січі Державної Прикордонної служби України відшкодувати понесені фінансові витрати у сумі 12100 грн., що складає 50% загальних коштів оплаченого туристичного збору, суд зазначає наступне.

Позивачем надано Договір на туристичне обслуговування №1313 від 15 серпня 2022 року, укладений між ТОВ «Агентство Фарватер» та позивачем, щодо комплексу туристичних послуг.

На підставі зазначеного договору позивачем та його дружиною було сплачено 24200 грн., за відпочинок у Болгарії, до якого входить проживання в готелі та послуги трасфера, що підтверджується фіскальними чеками № від 15.08.22 року та № від 16.08.2022 року.

Оскільки оскаржуване рішення є протиправним, а позивач після його прийняттям змушений був покинути туристичний автобус та повернутись до місця свого проживання то доводи позивача про понесення ним прямих майнових втрат на загальну суму 12100 грн є однозначними та підтвердженими. Крім того відповідач щодо суми майнових втрат у відзиві не запережив жодним аргументом.

Наведене вище є підставою для стягнення на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача прямих фінансових втрат у розмірі 12100,00 грн., відтак позовну заяву в цій частині також слід задовольнити, а зазначені кошти - стягнути.

В контексті вказаних обставин суд також зазначає, що у пунктах 70 - 71 рішення по справі «Рисовський проти України» (заява № 29979/04) Європейський Суд з прав людини підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування», зазначивши, що цей принцип передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення у справах «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), заява № 33202/96, пункт 120, «Онер`їлдіз проти Туреччини» (Oneryildiz v. Turkey), заява № 48939/99, пункт 128, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), № 21151/04, пункт 72, «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, пункту 51). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, пункт 74, «Тошкуца та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, пункт 37) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах «Онер`їлдіз проти Туреччини» (Oneryildiz v. Turkey), пункт 128, та «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), пункт 119).

Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. зазначене вище рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, пункт 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (там само). З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), заява № 36548/97, пункт 58). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, пункт 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (рішення у справах «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), заява №36548/97, пункт 58, «Ґаші проти Хорватії» (Gashi v. Croatia), заява № 32457/05, пункт 40, «Трґо проти Хорватії» (Trgo v. Croatia), заява №35298/04, пункт 67).

Згідно з п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно із ч. 2 ст. 6 КАС України та ст. 17 Закону України Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

Так, у п. 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Отже, провівши правовий аналіз законодавчих норм, що регулюють спірні правовідносини крізь призму встановлених судом обставин справи, суд дійшов висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог та наявність підстав для задоволення позову.

Відповідно до ч.1ст.139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цьогоКодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Таким чином, сума судового збору сплачена позивачем при поданні позовної заяви підлягає стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

На підставі наведеного та керуючись ст.241, 243, 255, 257, 295 КАС України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_5 . Героїв Карпатської Січі Державної прикордонної служби України про визнання дій протиправними і зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити.

Визнати протиправними дії начальника 3-ї групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби (тип А) відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (тип» Б) лейтенанта ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 та скасувати рішення 27 прикордонного загону імені героїв Карпатської Січі (м. Мукачево) Державної прикордонної служби України від 27 серпня 2022 року про відмову в перетинанні державного кордону громадянину України, який досяг 16-річного віку - ОСОБА_1 1964 р.н.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань НОМЕР_1 Прикордонного загону ім. Героїв Карпатської Січі Державної прикордонної служби України (код ЄДРПОУ - 14321676) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_4 ) сплачений судовий збір в розмірі 992,40 грн. (дев`ятсот дев`яносто дві гривні сорок копійок) та прямі фінансові втрати, які позивач поніс у зв`язку з прийняттям оскаржуваного рішення від 27 серпня 2022 року у розмірі 12100,00 грн. (дванадцять тисяч сто гривень).

Рішення суду набирає законної сили в порядку передбаченому ст.255 КАС України.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду, протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя П.П.Микуляк