Справа № 440/61/23
Суддя: Бартош Н.С.
Дата ухвалення: 2023-10-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 жовтня 2023 р. Справа № 440/61/23
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Бартош Н.С.,

Суддів: Присяжнюк О.В. , Подобайло З.Г. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду (головуючий суддя І інстанції Петрова Л.М.) від 23.02.2023 по справі № 440/61/23

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області, Державної казначейської служби України

про визнання бездіяльності протиправною та стягнення матеріальної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області, в якій просив:

- визнати бездіяльність ГУ ПФУ в Полтавській області щодо відмови у нарахуванні та виплаті позивачу матеріальної шкоди, у вигляді недоотриманої частини пенсії, визначеної відповідно до частини четвертої статті 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 28.12.1991 № 796-ХІІ в редакції Закону України "Про внесення змін і доповнень до Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 06.06.1996 року № 230/96-ВР, завданої положенням Закону України "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України" № 76-VIII від 28.12.2014, що визнанні неконституційними за період з 01.01.2015 по 01.07.2021 у сумі 463517,59 грн - неправомірною,

- стягнути з Держави Україна в особі Державної казначейської служби України на користь позивача матеріальну шкоду, у вигляді неотриманої частини пенсії, визначеної відповідно до частини четвертої статті 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 28.12.1991 № 796-ХІІ в редакції Закону України "Про внесення змін і доповнень до Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 06.06.1996 року № 230/96-ВР, завданої положенням Закону України "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України" №76-VIII від 28.12.2014, що визнанні неконституційними за період з 01.01.2015 по 01.07.2021 у сумі 463517,59 грн.

В обґрунтування позову зазначив, що є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, потерпілий внаслідок Чорнобильської катастрофи (1 категорія), та перебуває на пенсійному обліку ГУ ПФ України в Полтавській області, та з отримує пенсію по інвалідності та додаткову пенсію за шкоду, заподіяну здоров`ю згідно ст. 50, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (далі Закон № 796-ХІІ). З 01.07.2021 набрав чинності Закон України від 29.06.2021 № 1584-ІХ "Про внесення змін до Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" в частині визначення мінімальних розмірів пенсій по інвалідності та розмірів мінімальних пенсійних виплат, у зв`язку з чим його пенсія була обчислена по-новому. Разом з тим, Рішенням Конституційного Суду України від 07.04.2021 № 1-р (ІІ)2021, у справі № 3-333/2018 (4498/18) визнано такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною) частину 3 ст.54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", у редакції Закону України "Про внесення змін та визнання таким, що втратили чинність деяких законодавчих актів України від 28.12.2014 № 76-VIII" щодо уповноваження Верховною Радою України Кабінету Міністрів України визначати своїми актами мінімальні розміри пенсії за інвалідністю, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв`язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи. Частина 3 ст.54 Закону № 796-ХІІ, в редакції Закону України "Про внесення змін та визнання таким, що втратили чинність деяких законодавчих актів України від 28.12.2014 №76-VlІІ" втрачає чинність через 3 місяці з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення. Позивач звернувся до відповідача із письмовою заявою, в якій просив провести перерахунок та виплату йому компенсацію за заподіяну шкоду. Однак, відповідач листом відмовив позивачу у задоволенні його заяви. Оскільки виплата йому пенсії здійснювалася у розмірі, визначеному Урядом, а норма закону, яка визначала повноваження Кабінету Міністрів України встановлювати розмір такої пенсії є неконституційною, то позивач вважає, що внаслідок цього йому завдано шкоди у вигляді недонарахованої у повному розмірі пенсії з 01.01.2015 по 01.07.2021, розмір якої за розрахунком позивача становить 463517,59 грн.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 23.02.2023 року відмовлено у задоволенні адміністративного позову.

Позивач, не погодився із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати та ухвалити своє рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування вимог скарги вказує, що ухвалюючи рішення, суд першої інстанції порушив норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Зазначив, що право на відшкодування такої шкоди, прямо передбачене пунктом 4 Рішення, відповідно до якого, громадяни України, на яких поширюється дія статті 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 28 лютого 1991 року № 796-ХІІ, мають право на відшкодування шкоди, якої воші зазнали внаслідок дії частини третьої статті 54 нього закону в редакції Закону України "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України" від 28 грудня 2014 року № 76-УІІІ. Зазначені обставини вже свідчать про протиправність або необґрунтованість дій відповідача, а саме Держави Україна, що спростовує висновки суду. А тому, оскільки діями та рішенням Держави України було порушено право власності позивача (правомірні очікування позивача па отримання пенсійних виплат у повному розмірі, чим завдано майнову шкоду актом, що визнаний неконституційними), то виправлення помилок, допущених при ухваленні законів, передбачено саме ст. 152 Конституції України, а захист прав та інтересів осіб, яким внаслідок дії законів, що не відповідали Конституції України, завдано матеріальної чи моральної шкоди, визначений саме прямою нормою ч. 3 ст. 152 Конституції України. Таким чином, шкода виникає до виявлення факту неконституційності, у період коли акт діяв та ще не був визнаний неконституційним. Жодних посилань на необхідність здійснення стягнення матеріальної шкоди па підставі ст. 1175 ЦК України, як зазначено судом першої інстанції, позивачем не заявлялось. Тому, при винесенні Рішення у спірних правовідносинах, захищаючи права та інтереси позивач, якому внаслідок дії норми закону, що не відповідала Конституції України, завдано матеріальної шкоди суд мав застосувати норму прямої дії - ч.3 ст. 152 Конституції та стягнути спричинену матеріальну шкоду саме на підставі цієї норми Основного Закону. Зазначив, що позивачем висуваються позовні вимоги саме про стягнення з Держави України, в особі Державної Казначейської служби України, за рахунок коштів державного бюджету України матеріальної шкоди, у вигляді неотриманої частини пенсії. Тому посилання суду на те, що збитки у вигляді "недоотриманої пенсії", заявлені позивачем, не можуть бути відшкодовані в порядку статті 25 Бюджетного кодексу України за рахунок коштів пенсійного фонду, оскільки не належать до складу реальних збитків у розумінні етапі 22 Цивільного кодексу України - є помилковим. Неприйняття Державою Україна Закону про відшкодування шкоди спричиненої громадянину внаслідок визнання Закон) України або його окремих положень не є провиною позивача і не повинно жодним чином порушувати його права. Також позивач вважає, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права, оскільки у супереч своєму, раніше ухваленому рішенню про витребування доказів, відмовив позивачу у їх витребуванні, грубо порушив права позивача у справі, та позбавив можливості правильно та остаточно визначити розмір матеріальної шкоди.

Відповідачі письмові відзиви на апеляційну скаргу не подали.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Сторони про розгляд справи в порядку письмового провадження повідомлялись.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено судом апеляційної інстанції, що позивач є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС І категорії, особою з інвалідністю 1 групи.

Позивач звертався до відповідача із заявою в якій просив перерахувати пенсію відповідно до статті 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Листом ГУ ПФУ в Полтавській області від 13.10.2021 № 11163-10301/Х-02/8-1600/21 позивача повідомлено, що розмір пенсії з 01.07.2021 становить 15919,88 грн, що перевищує мінімальний розмір пенсії, встановлений Законом № 1584 для осіб з 1 групою інвалідності захворювання пов`язаного з наслідками аварії на ЧАЕС І категорії. Тому підстави для перерахунку пенсії відсутні.

29.12.2021 позивач звернувся до начальника ГУ ПФУ в Полтавській області із заявою в якій просив нарахувати та виплатити позивачу матеріальну шкоду у вигляді неотриманої частини пенсії, визначеної відповідно до частини четвертої статті 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 №796-ХІІ в редакції Закону України «Про внесення змін і доповнень до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 06.06.1996 № 230/96-ВР, завданої положеннями Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» № 76-VIII від 28.12.2014, що визнані неконституційними, за період з 01.01.2015 по 01.07.2021.

Не погоджуючись із бездіяльністю відповідача щодо відмови у нарахуванні та виплаті матеріальної шкоди, у вигляді недоотриманої частини пенсії, визначеної відповідно до частини четвертої статті 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 28.12.1991 №796-ХІІ в редакції Закону України "Про внесення змін і доповнень до Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 06.06.1996 року № 230/96-ВР, завданої положенням Закону України "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України" № 76-VIII від 28.12.2014, що визнанні неконституційними за період з 01.01.2015 по 01.07.2021 у сумі 463517,59 грн, позивач звернувся до суду із цим позовом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки виплата позивачу пенсії з 01.01.2015 по 01.07.2021 у розмірі, визначеному постановою Кабінету Міністрів України, в період дії частини 3 статті 54 Закону № 796-ХІІ, в редакції Закону України "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України" від 28.12.2014 була правомірною та такою, що відповідала вимогам чинного законодавства, а тому відсутні підстави для задоволення позову.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про наступне.

Частиною 2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Основні положення щодо соціального захисту та пенсійного забезпечення громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи врегульовані Законом України від 28.02.1991 № 796-XII «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (далі - Закон № 796-XII).

Відповідно до статті 49 Закону № 796-XII, пенсії особам, віднесеним до категорій 1, 2, 3, 4 встановлюються у вигляді: а) державної пенсії; б) додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, яка призначається після виникнення права на державну пенсію.

Згідно статті 54 Закону № 796-XII, пенсії по інвалідності, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв`язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи можуть призначатися за бажанням громадянина із заробітку, одержаного за роботу в зоні відчуження в 1986-1990 роках, у розмірі відшкодування фактичних збитків, який визначається згідно з законодавством.

В усіх випадках розмір середньомісячної заробітної плати для обчислення пенсії за роботу в зоні відчуження у 1986-1990 роках не може перевищувати 3,0 тис. карбованців.

Обчислення і призначення пенсій по інвалідності, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсій у зв`язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи із заробітку за межами зони відчуження провадиться на загальних підставах відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення».

В усіх випадках розміри пенсій для інвалідів, щодо яких встановлено зв`язок з Чорнобильською катастрофою, не можуть бути нижчими:

по I групі інвалідності - 10 мінімальних пенсій за віком;

по II групі інвалідності - 8 мінімальних пенсій за віком;

по III групі інвалідності - 6 мінімальних пенсій за віком;

дітям-інвалідам - 3 мінімальних пенсій за віком.

Порядок обчислення пенсії по інвалідності, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв`язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи визначається Кабінетом Міністрів України.

28.12.2014 року прийнято Закон України № 76-VIII «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України», яким текст статті 54 Закону № 796-XII викладено у такій редакції:

«Пенсії по інвалідності, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв`язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи можуть призначатися за бажанням громадянина із заробітку, одержаного за роботу в зоні відчуження в 1986-1990 роках, у розмірі відшкодування фактичних збитків, який визначається згідно із законодавством.

В усіх випадках розмір середньомісячної заробітної плати для обчислення пенсії за роботу у зоні відчуження у 1986-1990 роках не може перевищувати 3,0 тис. карбованців.

Умови, порядок призначення та мінімальні розміри пенсії по інвалідності, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв`язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи визначаються актами Кабінету Міністрів України з відповідних питань».

Отже із урахуванням змін внесених Законом № 76-VIII, нормами статті 54 Закону № 796-XII передбачалося, що умови, порядок призначення та мінімальні розміри пенсії по інвалідності, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв`язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи визначаються актами Кабінету Міністрів України з відповідних питань.

Рішенням Конституційного Суду України від 07.04.2021 № 1-р(II)/2021 визнано такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною), частину 3 статті 54 Закону № 796-XII у редакції Закону України від 28.12.2014 № 76-VIII «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» щодо уповноваження Верховною Радою України Кабінету Міністрів України визначати своїми актами мінімальні розміри пенсії за інвалідністю, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв`язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Також цим рішенням Конституційного Суду України врегульовано строк та спосіб його виконання та передбачено, що частина 3 статті 54 Закону № 796-XII у редакції Закону України від 28.12.2014 № 76-VIII «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» щодо уповноваження Верховною Радою України Кабінету Міністрів України визначати своїми актами мінімальні розміри пенсії за інвалідністю, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв`язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи, визнана неконституційною, втрачає чинність через три місяці з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення, тобто із 07.07.2021 року.

Верховній Раді України протягом трьох місяців з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення привести нормативне регулювання, встановлене статтею 54 Закону № 796-XII у редакції Закону України від 28.12.2014 №76-VIII «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» щодо уповноваження Верховною Радою України Кабінету Міністрів України визначати своїми актами мінімальні розміри пенсії за інвалідністю, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв`язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи, у відповідність із Конституцією України та цим Рішенням.

У разі неприведення нормативного регулювання, встановленого статтею 54 Закону №796-XII у редакції Закону України від 28.12.2014 № 76-VIII «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» щодо уповноваження Верховною Радою України Кабінету Міністрів України визначати своїми актами мінімальні розміри пенсії за інвалідністю, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв`язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи, у відповідність із Конституцією України та цим Рішенням через три місяці з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення застосуванню підлягатиме частина 4 статті 54 Закону № 796-XII у редакції Закону України «Про внесення змін і доповнень до Закону України від 06.06.1996 № 230/96-ВР «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»:

«В усіх випадках розміри пенсій для інвалідів, щодо яких встановлено зв`язок з Чорнобильською катастрофою, не можуть бути нижчими:

по I групі інвалідності - 10 мінімальних пенсій за віком;

по II групі інвалідності - 8 мінімальних пенсій за віком;

по III групі інвалідності - 6 мінімальних пенсій за віком;

дітям-інвалідам - 3 мінімальних пенсій за віком».

29 червня 2021 року Верховною Радою України на виконання рішення Конституційного Суду України від 07.04.2021 № 1-р(II)/2021 прийнято Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» щодо підвищення рівня пенсійного забезпечення окремих категорій осіб» № 1584-IX, який набрав чинності 01.07.2021 (далі Закон № 1584-IX).

Розділом 1 пункту 2 Закону № 1584-IX частину третю статті 54 Закону № 796-XII викладено в такій редакції:

«В усіх випадках розміри пенсії по інвалідності, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання внаслідок Чорнобильської катастрофи, не можуть бути нижчими:

для I групи інвалідності - 6000 гривень;

для II групи інвалідності - 4800 гривень;

для III групи інвалідності - 3700 гривень;

для дітей з інвалідністю - 3700 гривень»;

та доповнено частинами четвертою і п`ятою такого змісту:

«Розміри пенсії, передбачені частиною третьою цієї статті, починаючи з 2022 року щороку з 1 березня індексуються у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, з урахуванням коефіцієнта збільшення, що визначається відповідно до абзаців другого і третього частини другої статті 42 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Порядок призначення пенсії по інвалідності, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв`язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи визначається Кабінетом Міністрів України».

Згідно з Прикінцевими положеннями Закону № 1584-IX цей Закон набирає чинності з 1 січня 2022 року, крім пункту 2 розділу I цього Закону та пункту 2 цього розділу, які набирають чинності з 1 липня 2021 року.

Вищевказаний закон є чинним, станом на момент розгляду даної справи, а тому відсутні підстави для застосування норми частини 4 статті 54 Закону № 796-XII, яка б передбачала виплату позивачу пенсії у розмірі 8 мінімальних пенсій за віком.

З матеріалів справи вбачається, що з 01.07.2021року розмір пенсії позивача складає загалом 15919,18 грн. (у т.ч. основний розмір пенсії від середнього заробітку 14169,58 грн; підвищення інвалідам армії, прирівняних до інвалідів війни 1 групи 927 грн.; цільова допомога інвалідам війни І-ї групи 70 грн.; додаткова пенсія інвалідам 1 групи з числа ліквідаторів ЧАЕС (пост.№112 п. 5) 474,50 грн; ДСД на догляд інвалідам І групи 278,10 грн.), з 01.12.2021 15863,93 грн. (у т.ч. основний розмір пенсії від середнього заробітку 14169,58 грн; підвищення інвалідам армії, прирівняних до інвалідів війни 1 групи 927 грн.; цільова допомога інвалідам війни І-ї групи 70 грн.; додаткова пенсія інвалідам 1 групи з числа ліквідаторів ЧАЕС (пост.№112 п. 5) 474,50 грн; ДСД на догляд інвалідам І групи 278,10 грн.), з 01.12.2021 15971,18 грн. (у т.ч. основний розмір пенсії від середнього заробітку 14169,58 грн; підвищення інвалідам армії, прирівняних до інвалідів війни 1 групи 967 грн.; цільова допомога інвалідам війни І-ї групи 70 грн.; додаткова пенсія інвалідам 1 групи з числа ліквідаторів ЧАЕС (пост.№112 п. 5) 474,50 грн; ДСД на догляд інвалідам І групи 290,10 грн.), тобто пенсія позивачу виплачується у встановленому Законом №796-XII розмірі, з урахуванням вимог чинного законодавства.

Перевіряючи обґрунтованість заявлених позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності ГУ ПФУ в Полтавській області щодо відмови у нарахуванні та виплаті позивачу матеріальної шкоди, у вигляді недоотриманої частини пенсії, визначеної відповідно до частини четвертої статті 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 28.12.1991 № 796-ХІІ в редакції Закону України "Про внесення змін і доповнень до Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 06.06.1996 року №230/96-ВР, завданої положенням Закону України "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України" № 76-VIII від 28.12.2014, що визнанні неконституційними за період з 01.01.2015 по 01.07.2021 у сумі 463517,59 грн та стягнення з Держави Україна в особі Державної казначейської служби України на користь позивача матеріальну шкоду, у вигляді неотриманої частини пенсії, визначеної відповідно до частини четвертої статті 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 28.12.1991 № 796-ХІІ в редакції Закону України "Про внесення змін і доповнень до Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 06.06.1996 року № 230/96-ВР, завданої положенням Закону України "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України" № 76-VIII від 28.12.2014, що визнанні неконституційними за період з 01.01.2015 по 01.07.2021 у сумі 463517,59 грн., колегія суддів зазначає наступне.

Закон № 796-XII визначає основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та створює єдиний порядок визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення.

Законом України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність деяких законодавчих актів України» № 76 VIII від 28.12.2014 внесено зміни, зокрема, і до статей 50 та 54 Закону № 796- XII. Закон набрав чинності 01.01.2015.

Згідно із статтею 50 Закону № 796-ХІІ особам, віднесеним до категорії 1, призначається щомісячна додаткова пенсія за шкоду, заподіяну здоров`ю, у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до статті 54 Закону № 796-ХІІ пенсії по інвалідності, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв`язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи можуть призначатися за бажанням громадянина із заробітку, одержаного за роботу в зоні відчуження в 1986-1990 роках, у розмірі відшкодування фактичних збитків, який визначається згідно із законодавством. В усіх випадках розмір середньомісячної заробітної плати для обчислення пенсії за роботу у зоні відчуження у 1986-1990 роках не може перевищувати 3,0 тис. карбованців. Умови, порядок призначення та мінімальні розміри пенсії по інвалідності, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв`язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи визначаються актами Кабінету Міністрів України з відповідних питань.

Постановою Кабінету Міністрів України від 23.11.2011 № 1210 затверджений Порядок обчислення пенсій особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Згідно із пунктом 11 Порядку № 1210 мінімальний розмір пенсії для учасників ліквідації наслідків аварії на АЕС: I групи інвалідності - 180 відсотків прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність; II групи інвалідності - 160 відсотків прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність; III групи інвалідності - 145 відсотків прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.

Пунктом 13 Порядку № 1210 встановлено, що щомісячна додаткова пенсія за шкоду, заподіяну здоров`ю, відповідно до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» виплачується у таких розмірах: особам, що належать до категорії 1 з числа учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС: інвалідам I групи - 474,5 гривні; інвалідам II групи - 379,6 гривні; інвалідам III групи - 284,7 гривні.

Пунктом 3 статті 116 Конституції України визначено, що Кабінет Міністрів України забезпечує, зокрема, проведення політики у сфері соціального захисту. Згідно із бюджетними призначеннями Кабінет Міністрів України встановлює розмір окремих видів компенсацій і допомог.

Рішеннями Конституційного Суду України від 26 грудня 2011 року № 20-рп/2011 та від 25 січня 2012 № 3-рп/2012 підтверджена конституційність повноважень Кабінету Міністрів України щодо реалізації політики у сфері соціального захисту, в тому числі, регулювання порядку та розмірів соціальних виплат і допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, виходячи з фінансових можливостей держави.

Аналогічна правова позиція щодо застосування норм права у спірних правовідносинах викладена у постановах Верховного Суду від 08.08.2019 у справі № 375/1346/16-а, від 16.07.2020 у справі № 385/679/16-а (2-а/385/28/16) та від 15.04.2021 у справі № 373/1978/18.

Одночасно суд враховує, що 07.04.2021 Конституційним Судом України було ухвалено Рішення №1-р(ІІ)/2021, яким визнано такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною) частину третю статті 54 Закону № 796XII, у редакції Закону № 76VIII.

У частині другій Рішення № 1-р(ІІ)/2021 Конституційний Суд України встановив, що частина третя статті 54 Закону № 796XII, у редакції Закону № 76VIII, втрачає чинність через три місяці з дня ухвалення цього Рішення.

З наведеного слідує, що положення частини 3 статті 54 Закону України № 796-XII, у редакції Закону України "Про внесення змін і доповнень до Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 6 червня 1996 року № 230/96-ВР, як помилково вважає позивач, застосуванню не підлягають, оскільки як правильно виснував суд першої інстанції, Верховною Радою України було виконано рішення Конституційного Суду України у визначений у ньому термін та приведено у відповідність приписи пенсійного забезпечення вказаної категорії осіб, при цьому, колегія суддів вважає, що доводи апелянта про те, що вказані зміни не можна вважати приведенням у відповідність законодавства та виконання рішення Конституційного Суду України, адже ними звужено соціальні гарантії, є необґрунтованими, позаяк, прийняті Верховною Радою України зміни є чинними, неконституційними не визнані, при цьому, адміністративний суд не може надавати оцінку відповідності норм Закону приписам Конституції.

При цьому, колегія суддів наголошує на тому, що рішення Конституційного Суду України від 07.04.2021 № 1-р(ІІ)/2021, на яке посилається позивач не набуває ретроспективної дії у часі (висновок узгоджується із постановою Верховного Суду від 15.04.2021 у справі № 373/1978/18).

Відтак, з огляду на відсутність ретроспективної дії рішення Конституційного Суду України, колегія суддів погоджується приходить до висновку про відсутність правових підстав для виплати позивачу у період з 01.01.2015 по 30.06.2021 року державної пенсії по інвалідності у розмірі, встановленому Законом № 796XII.

Згідно з частиною третьою статті 152 Конституції України матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку.

Відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди врегульовано статтею 22 ЦК України, за змістом якої, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, які особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які б особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода).

Велика Палата Верховного Суду в справі № 686/23445/17 (постанова від 5 червня 2019 року), розглядаючи спір, який виник з дещо інших правовідносин, однак внаслідок визнання прийнятого Верховною Радою України неконституційного акта (закону), чим позивачу було завдано майнової шкоди у вигляді недоотриманої заробітної плати, зробила висновок, що такий спір повинен розглядатись за правилами адміністративного судочинства та зазначила, зокрема, таке:

«У справі, що розглядається, позивач (обіймав посаду судді на час дії спірних правовідносин) у позовній заяві просив відшкодувати йому збитки, завдані прийняттям неконституційного акта, у вигляді недоплаченої заробітної плати за певний період у 2008 році та компенсації втрати її частини внаслідок несвоєчасної виплати, недоплаченого щомісячного грошового утримання за певний період у 2008 році та компенсації втрати його частини у зв`язку з несвоєчасною виплатою.

Отже, предметом спору є стягнення збитків у вигляді неотриманої частини заробітної плати та щомісячного грошового утримання, які мали бути нараховані позивачу у 2008 році (січень - травень), коли він працював суддею, тобто перебував на публічній службі, а також стягнення компенсації у зв`язку з несвоєчасною виплатою.

З огляду на вказане можна зробити висновок, що спір, який виник між сторонами у справі, стосується проходження позивачем публічної служби, до чого включається і виплата заробітної плати та щомісячного грошового утримання».

Застосовуючи вказаний висновок Великої палати Верховного Суду до спірних відносин у даній справі колегія суддів дійшла висновку, що незважаючи на заявлені позивачем позовні вимоги, спір у справі виник щодо неотримання позивачем розміру пенсії по інвалідності, які мали бути нараховані, що є спором з приводу дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень щодо перерахунку та виплати соціальних виплат.

Ураховуючи наведені правові позиції Великої Палати Верховного Суду, а також незважаючи на намагання позивача перевести цей спір в площину деліктних правовідносин і відповідного нормативного регулювання, необхідно зазначити, що розглядуваний спір є спором щодо виплати позивачу розміру пенсії по інвалідності, меншому ніж він сподівався.

Обране позивачем обґрунтовування позовних вимог у спосіб, притаманний спорам про відшкодування шкоди з наведенням відповідного нормативного регулювання, не змінює суті спірних правовідносин, що виникли між сторонами в цій справі, і підстави їх виникнення, а отже не робить цей спір спором про відшкодування шкоди.

Аналогічних висновків щодо застосування приписів ст. 152 Конституції України дійшов Верховний Суд в постанові від 11.02.2021 року в адміністративній справі №120/2112/19-а.

В зв`язку з чим, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що виплата позивачу пенсії з 01.01.2015 по 01.07.2021 у розмірі, визначеному постановою Кабінету Міністрів України, в період дії частини 3 статті 54 Закону №796-ХІІ, в редакції Закону України "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України" від 28.12.2014 була правомірною та такою, що відповідала вимогам чинного законодавства, а тому відсутні підстави для задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги не впливають на правомірність висновків суду.

Що стосується посилання апелянта на порушення норм процесуального права, а саме суд всупереч своєму, раніше ухваленому рішенню про витребування доказів, відмовив позивачу у їх витребуванні, грубо порушив права позивача у справі, та позбавив можливості правильно та остаточно визначити розмір матеріальної шкоди, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до абз. 2 ч. 2 ст. 317 КАС України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Згідно з ч. 3 ст. 317 КАС України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення суду, якщо: 1) справу розглянуто неповноважним складом суду; 2) в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід, і підстави його відводу визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованими, якщо апеляційну скаргу обґрунтовано такою підставою; 3) справу розглянуто адміністративним судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою; 4) суд прийняв рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, які не були залучені до участі у справі; 5) судове рішення не підписано будь-ким із суддів або підписано не тими суддями, які зазначені у судовому рішенні; 6) судове рішення ухвалено суддями, які не входили до складу колегії, що розглядала справу; 7) суд розглянув за правилами спрощеного позовного провадження справу, яка підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.

З матеріалів справи судом встановлено, що ухвалою суду першої інстанції від 09.01.2023 р. клопотання позивача про витребування доказів задоволено та витребувано від ГУ ПФУ в Полтавській області розрахунок нарахованих та виплачених, суми основної пенсії позивача у розмірі відшкодування фактичних збитків відповідно до статті 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", як особа з інвалідністю І групи, захворювання пов`язаного з наслідками аварії на ЧАЕС та, окремо додаткової пенсії і підвищення пенсії заявника за період з 01.01.2015 по 01.07.2021.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 23.02.2023 р. відмовлено у задоволенні заяви представника позивача про вжиття заходів процесуального примусу та повторне витребування доказів у справі № 440/61/23, оскільки відповідачем надано довідку про розмір призначеної та фактично отриманої пенсії по інвалідності згідно Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» ОСОБА_1 за період з 01.01.2015 по 30.06.2021 та матеріали пенсійної справи позивача.

В межах спірних правовідносин колегія суддів зазначає, що вказані позивачем обставини не призвели до неправильного вирішення справи на не є такими порушеннями, які в силу приписів ч. 3 ст. 317 КАС України, є обов`язковою підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення суду.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09.12.1994, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

Згідно ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи те, що оскаржуване рішення прийняте з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів не виявила підстав для його скасування.

З урахуванням того, що відповідно до п. 3 ч. 6 ст. 12 КАС України справами незначної складності є справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг, ця справа відноситься до справ незначної складності і відповідно до ч. 5 ст. 328 КАС України не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 326, 327 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 23.02.2023 по справі № 440/61/23 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)Н.С. Бартош
Судді(підпис) (підпис) О.В. Присяжнюк З.Г. Подобайло