Справа № 487/2042/23
Суддя: Нікітін Д. Г.
Дата ухвалення: 2023-10-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 487/2042/23
Провадження № 2-а/487/46/23
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.10.2023 року

Заводський районний суд міста Миколаєва у складі:

головуючого судді -Нікітіна Д.Г.,
при секретарі - Оцабера М.С.,
за участю:
позивач -ОСОБА_1
представник відповідача -Долганюк Ю.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби в Миколаївській області в особі Заводського районного відділу в м. Миколаєві Управління Державної міграційної служби в Миколаївській області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати протиправним та скасувати рішення Управління Державної міграційної служби в Миколаївській області в особі Заводського районного відділу в м. Миколаєві Управління Державної міграційної служби в Миколаївській області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни. Свої вимоги обґрунтовує тим, що вона, ОСОБА_1 , була документована посвідкою на тимчасове проживання на території України та підставі шлюбу з громадянином України. 18 грудня 2021 року вона подала повний пакет документів для одержання дозволу на імміграцію в Україну. Строк розгляду даних документів не може перевищувати 1 року. 24.11.2022 року у Позивача закінчувалась посвідка на тимчасове проживання але подані нею документи щодо одержання дозволу на імміграцію в Україну ще досі були па розгляді. За 15 днів до закінчення дії посвідки на тимчасове проживання, Позивач звертався до Відповідача для продовження дії посвідки, але йому було відмовлено через його громадянство РФ. Але, через те, що у Позивача вся сім`я проживає на території України і ніяких зв`язків з країною агресором вона не має та те, що у неї документи щодо імміграції досі на розгляді, їй було повідомлено, що незважаючи на неможливість продовження їй посвідки через її громадянство РФ, вона може далі проживати на території України до моменту одержання рішення щодо дозволу на імміграцію. При цьому, позивачем повідомлено про неможливість вчинення нею дій щодо відмови від громадянства Російської Федерації, оскільки для відмовити потрібно фізично виїхати до країни-агресора та отримати відповідне документальне підтвердження, що є неможливим, з огляду на проведення військових дій у зв`язку із збройною агресією Російської Федерації проти України, що позбавить позивача можливості повернутися на територію України. Разом з тим, на вказане звернення відповідачем повідомлено позивачу про те, що міграційною службою до прийняття нормативно-правового акту щодо врегулювання відносин за участю осіб, пов`язаних з державою-агресором, ДМС припинено прийом заяв від громадян Російської Федерації, зокрема, щодо оформлення документів про право тимчасового перебування/проживання на території України. Крім того, слід зазначити, що ОСОБА_1 засуджує дії Російської Федерації стосовно збройної агресії та війни проти України, а тому і хоче проживати на території України. Вона відкрито заявила свою позицію стосовно підтримки України в соцмережах. Будь-яких порушень українського законодавства з боку ОСОБА_1 немає. її зв`язки з російською федерацією розірвано та зараз вона намагається вирішити питання щодо позбавлення російського громадянства. Вся її родина та чоловік громадянин України, проживають на території України. В подальшому, 01.03.2023 року Відповідач повідомив Позивача, що стосовно неї прийнято позитивне рішення та їй надано дозвіл на імміграцію в Україну від 01.03.2023 року №2668 та запрошено до приміщення Відповідача за адресою АДРЕСА_1 , для отримання даного рішення (копія дозволу - додається). Слід зазначити, що Відповідачам було порушено 1-річний строк для оформлення дозволу на імміграцію так як документи були подані ще 18.12.2021 року, а дозвіл виданий 01.03.2023 року. Позивач прибув до Відповідача 02.03.2023 року з метою отримання вищевказаного дозволу про імміграцію та подання документів для одержання посвідки на постійне проживання на підставі дозволу на імміграцію. Працівниками Відповідача було повідомлено, що так як у неї вже закінчилась посвідка на тимчасове проживання, для одержання даного дозволу на імміграцію від 01.03.2023 року та прийняття Відповідачем її документів на одержання посвідки на постійне проживання, їй потрібно сплатити штраф та після сплати Відповідач прийме у неї всі належні документи. Щодо позивача було винесено постанову про накладення адміністративного стягнення та Позивачем було сплачено штраф. Після цього, 03.03.2023 року Позивач разом з належними документами повторно прибув до Відповідача. Але, 03.03.2023 року відносно позивача, Відповідачем прийнято рішення від 03.03.2023 року №1 про її примусове повернення за межі України до 31.03.2023 року

Ухвалою суду відкрито провадження у справі та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження.

Позивача в судовому засіданні позов просив задовольнити з підстав викладених у позовній заяві.

Представник відповідача в задоволенні позову просила відмовити з підстав викладених у відзиві

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали адміністративної справи у межах наданих суду документів, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 03.03.2023 року в приміщені Заводського відділу в м. Миколаєві УДМС у Миколаївській області в ході особистого прийому громадян було встановлено особу громадянки російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка порушила правила перебування на території України іноземців та осіб без громадянства, а саме: проживає без документів на право проживання в Україні та ухиляється від виїзду після закінчення дії посвідки на тимчасове проживання № НОМЕР_1 терміном дії до 24.11.2022 року.

Було встановлено, що за інформацією інтегрованої міжвідомчої автоматизованої системи обміну інформацією з питань контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон «Аркан» громадянка Російської Федерації ОСОБА_1 прибула на територію України 22.08.2021 року через пункт пропуску «Одеса» скориставшись паспортом громадянина Російської Федерації для виїзду за кордон серія/номер НОМЕР_2 , орган видачі мзс росії 38003, виданий 26.03.2019 року строком дії до 26.03.2029 року. З пояснень ОСОБА_1 мета в`їзду - з приватною метою.

Громадянка Російської Федерації ОСОБА_1 , відповідно до п. 14 ст. 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» була документована посвідкою на тимчасове проживання в Україні № НОМЕР_3 від 09.01.2020 року, строком дії до 08.01.2021 року.

04.12.2020 року ОСОБА_1 зверталась до УДМС у Миколаївській області з питання обміну посвідки на тимчасове проживання у зв`язку з закінченням строку дії попередньої посвідки на тимчасове проживання (заява- анкета № 119066900) та була документована посвідкою на тимчасове проживання № НОМЕР_4 від 14.12.2020 року, строком дії до 11.12.2021 року.

18.11.2021 року ОСОБА_1 зверталась до УДМС у Миколаївській області з питання обміну посвідки на тимчасове проживання у зв`язку з закінченням строку дії попередньої посвідки на тимчасове проживання (заява- анкета № НОМЕР_5 ) та була документована посвідкою на тимчасове проживання № НОМЕР_1 від 25.11.2021 року, строком дії до 24.11.2022 року.

Лише 18.12.2021 року ОСОБА_1 звернулась до Заводського відділу в м. Миколаєві УДМС у Миколаївській області з заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну.

01.03.2023 року Заводським відділом у м. Миколаєві УДМС у Миколаївській області було прийнято рішення про надання дозволу на імміграцію в Україну громадянці російської федерації ОСОБА_1 на підставі п. 1 ч. З ст. 4 Закону України «Про імміграцію», дозвіл дійсний до 01.03.2024 року.

З грудня 2022 року громадянка Російської Федерації ОСОБА_1 знаходиться на території України з порушенням строків перебування, після закінчення відповідного строку перебування не виїхала за межі України та не продовжила строк перебування у встановленому законодавством порядку.

02.03.2023 року відносно ОСОБА_1 складено протокол про адміністративне правопорушення ПР ММК 001258 за ч.І ст. 203 Кодексу України про адміністративне правопорушення. Під час складення протоколу ОСОБА_1 було роз`яснено її права та обов`язки, про що свідчить її особистий підпис. Також ОСОБА_1 надала пояснення в яких зазначила, що вона не звернулась для продовження терміну дії посвідки на тимчасове проживання з власної недбалості, не знала чи працюють органи міграційної служби, свою провину визнає в повній мірі.

Відносно ОСОБА_1 було винесено постанову про накладення адміністративного стягнення ПН ММК 001258 від 02.03.2023 року та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 2550,00 грн. Під час складання протоколу та винесення постанови ОСОБА_1 перекладача не потребувала, особисто ознайомлювалась з документами та надавала пояснення по суті справи про що свідчать її особисті підписи.

Враховуючи вищевикладені обставини та те, що ОСОБА_1 не має підстав для подальшого перебування в Україні, визначених ст. 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», а також не має обмежень, визначених статтею 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», відносно неї було винесено рішення від 03.03.2023 року про примусове повернення до країни походження або третьої країни та зобов`язано покинути територію України до 31.03.2023 року.

Дане рішення було оголошене ОСОБА_1 , доведено до нього суть даного рішення та вручено примірник цього рішення.

ОСОБА_1 було повідомлено, що вона повинна самостійно покинути територію України у строк, визначений рішенням, а в разі невиконання цього рішення її буде притягнуто до адміністративної відповідальності та примусово видворено. Також іноземцю було роз`яснено про можливість оскарження рішення про примусове повернення до суду. Про дані обставини свідчить особистий підпис ОСОБА_1 у рішенні про примусове повернення

Відповідно до Конституції України Іноземці та особи без громадянства користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України.

Разом з тим, для реалізації своїх прав і свобод іноземці та особи без громадянства обтяжені специфічними обов`язками та умовами відповідно до чинного законодавства.

Так, відповідно до ст. 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

В ч. 1 ст. 9 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" зазначено, що іноземці та особи без громадянства в`їжджають в Україну за наявності визначеного цим Законом чи міжнародним договором України паспортного документа та одержаної у встановленому порядку візи, якщо інше не передбачено законодавством чи міжнародними договорами України. Це правило не поширюється на іноземців та осіб без громадянства, які перетинають державний кордон України з метою визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового або тимчасового захисту чи отримання притулку.

Відповідно до п. 67 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від від 25 квітня 2018 р. № 322, після закінчення строку дії посвідки іноземець та особа без громадянства зобов`язані в семиденний строк зняти з реєстрації місце проживання та виїхати за межі України. При цьому посвідка здається до територіального органу/територіального підрозділу ДМС.

Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 1 листопада 2022 р. № 1232 встановлено, що у період воєнного стану та протягом 30 календарних днів з дня його припинення або скасування надання територіальними органами/територіальними підрозділами Державної міграційної служби адміністративних послуг громадянам Російської Федерації здійснюється з урахуванням таких особливостей:

розгляд заяв про оформлення дозволу на імміграцію, оформлення (у тому числі замість втрачених або викрадених) та обмін посвідок на постійне чи тимчасове проживання, поданих до набрання чинності цією постановою, зупиняється до набрання чинності законом щодо врегулювання відносин за участю осіб, пов`язаних з державою-агресором;

у разі звернення громадянина Російської Федерації із заявою про оформлення дозволу на імміграцію, продовження строку перебування, оформлення (у тому числі замість втрачених або викрадених) та обмін посвідок на постійне чи тимчасове проживання територіальний орган/територіальний підрозділ Державної міграційної служби інформує про відмову в прийнятті документів до набрання чинності законом щодо врегулювання відносин за участю осіб, пов`язаних з державою-агресором.

Однак, пунктом 2 вищезазначеної постанови встановлено, що зазначені у пункті 1 цієї постанови обмеження не поширюються на осіб, що мають законні підстави для оформлення дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання, передбачені пунктами 4, 6 та 9 частини другої та пунктами 1, 2 та 4 частини третьої статті 4 Закону України «Про імміграцію».

Пунктом 3 Постанови КМУ від 01.11.2022 РОКУ № 1232 визначено, що особи, зазначені в абзаці третьому пункту 2 цієї постанови, повинні протягом 30 днів з дня набрання чинності цією постановою звернутися за обміном посвідки на тимчасове проживання, якщо строк звернення за її обміном настав у період з 24 лютого 2022 р. до дня набрання чинності цією постановою.

Тобто Державою Україна було надано громадянам Російської Федерації, а по суті країни-агресора, можливість без надмірного тягаря продовжити своє легальне перебування на території України, у разі якщо вони не нехтують дотриманням положень чинного законодавства України.

Таким чином, на момент перевірки Позивач на території України перебував нелегально.

В порядку ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які погребують додаткового або тимчасового захисту» Позивач із заявою про визнання біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту не звертався.

Виходячи з того, що Позивач не має підстав для подальшого перебування на території України визначених Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, ч. 8 ст.26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», відносно Позивача було винесено рішення від 28.06.2022 року про примусове повернення з України.

Вказане рішення про примусове повернення було оголошено Позивачу протягом 72 годин з дати його ухвалення під підпис.

Під час прийняття рішення про примусове повернення з України Позивачу було роз`яснено, що у випадку невиконання ним цього рішення, до нього буде застосоване примусове видворення, що передбачено ст.30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Другий екземпляр рішення про примусове повернення Позивач отримав, з правами та наслідками невиконання вказаного рішення ознайомлений, перекладача не потребував.

ОСОБА_1 не надала УДМС у Миколаївській області та суду докази, котрі можуть підтверджувати застосування щодо неї частини 8 статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Також, відсутні підстави стверджувати, що позивач підпадає під захист статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до ст. 26 Конституції України, іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Зазначений принцип стосовно законності перебування коли відбувається гарантування свободи пересування, вільного вибору місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом, також закріплений в ст. 33 Конституції України, де встановлена конституційна гарантія таким особам, які на законних підставах перебувають на території України.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України встановлює Закон України № 3773-УІ від 22 вересня 2011 року «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (далі - Закон № 3773-VI).

Частиною 1 та 3 статті 3 Закону № 3773-УІ встановлено, що Іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність Інших людей, Інтереси суспільства та держави.

З огляду на зміст зазначених положень конституційних та законодавчих норм вбачається, що відповідна особа (іноземці та особи без громадянства) є користувачем на рівні з іншими особами правами і свободами, за наявності, якщо така особа перебуває в Україні саме на законних підставах. Якщо відсутня ознака законності перебування, то це створює для особи певні обмеження та відповідні юридичні наслідки.

При цьому, правовий та процесуальний режим вирішення питання щодо можливості примусового повернення відповідної особи, врегульований положеннями ст. 26 Закону № 3773-УІ, Інструкцією про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23 квітня 2012 року № 353/271/150 (у редакції наказу Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України 22 січня 2018 року № 38/77), зареєстровано в Міністерстві юстиції України 21 травня 2012 року за № 806/21119 (далі - Інструкція) та ст. 288 КАС України.

Відповідно до п. 1 Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 серпня 2014 року № 360 (далі - Положення) Державна міграційна служба України (ДМС) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ і який реалізує державну політику у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Згідно з п. 2 Положення ДМС у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства.

У преамбулі Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» вказано, що цей Закон визначає правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України.

Виходячи з того, що Позивач не має підстав для подальшого перебування на території України визначених Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, ч. 8 ст.26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», відносно Позивача було винесено рішення від 04.11.2022 року про примусове повернення з України.

Згідно Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затвердженої наказом МВС України, адміністрації державної прикордонної служби України, СБУ №353/271/150 від 23.04.2012 року рішення про примусове повернення оголошується іноземцю протягом 72 годин з дати його ухвалення, за винятком випадків, коли місцезнаходження іноземця не встановлено, в присутності перекладача та/або законного представника (на вимогу особи) під підпис та обліковується посадовою особою органу ДМС, органу охорони державного кордону та органу СБУ, яка уповноважена складати документи для примусового повернення, у журналі обліку прийнятих рішень про примусове повернення та видворення з України іноземців та осіб без громадянства.

Як свідчить судова практика, а саме рішення Європейського суду з прав людини по справі «Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі проти Сполученого Королівства» незважаючи на те, що метою статті 8 значною мірою є захист права особи від свавільного втручання органів державної влади, можуть додатково існувати встановлені обов`язки, притаманні фактичній «повазі» до сімейного життя. Проте, особливо якщо йдеться про такі встановлені обов`язки, поняття «повага» визначено нечітко: зважаючи на різноманітність причин і ситуацій, що виникають у Договірних державах, вимоги до цього поняття будуть постійно і суттєво змінюватись. Отже, це сфера, в якій Договірні сторони користуються широкими межами самостійної оцінки при визначенні заходів, що мають бути здійснені з метою забезпечення дотримання положень Конвенції стосовно потреб і можливостей громади та окремих осіб.

Зокрема, у сфері, що розглядається, рамки зобов`язання держави приймати на своїй території родичів іммігрантів, які постійно там проживають, змінюватимуться залежно від конкретних обставин, що склалися у зацікавлених осіб.

До того ж Суд не може ігнорувати той Факт, що справа, яка розглядається, стосується не лише сімейного жи тія, а й імміграції, а отже, на підставі визнаного міжнародного права та згідно зі своїми договірними зобов`язаннями, держава мас право здійснювати контроль за в`їздом негромадян на її територію.

Стаття 8 Конвенції не покладає загального обов`язку на державу поважати вибір іммігрантами країни свого перебування та санкціонувати возз`єднання сімей на своїй території (Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Нунез проти Норвегії»).

Як зазначає Європейський суд з прав людини у своєму рішенні, примусове видворення (а в нашому випадку примусове повернення) члена сім`ї, який не є громадянином України, буде несумісна зі статтею 8 Конвенції тільки за певних обставин (див. згадане вище рішення «Абдулазис, Кабалес та БанкалдалІ проти Спо лученого Королівства»; «Мітчел проти Сполученого Королівства»; «Аджай та інші проти Сполученого Королівства»; «Родригес да Сильва та Хогкамер проти Нідерландів»),

Тобто, обов`язок, покладений ст. 8 Конвенції, не можна розглядати як загальне зобов`язання з боку Договірної держави поважати вибір подружжям країни для спільного проживання та приймати чоловіків і дружин, які не є її громадянами, для постійного проживання у цій країні.

Чинним законодавством не передбачено виключень із загальних для всіх іноземців правил перебування на території України і наявність сім`ї не звільняє особу від необхідності дотримання міграційного законодавства України. Факт батьківства позивача не спростовує встановлені відповідачем порушення в його діях.

Аналогічна правова позиція знаходить своє відображення в постановах Верховного Суду від 23.01.2020 у справі 343/2242/16, від 10.10.2019 у справі № 2340/2910/18, від 12.08.2020 у справі №755/14023/17, від 18.03.2021 року у справі № 522/14416/18.

Звертаємо увагу Суду, що на сам перед твердження Позивача про вимушене розлучення з сім`єю через необхідність виконання рішення про примусове повернення являється лише способом маніпулювання на інституті сім`ї та спекулюванням на емоціях суду.

Чинним законодавством встановлено, що територіальні органи та територіальні підрозділи міграційної служби України зобов`язані повідомити Центр з надання безоплатної вторинної правової допомоги лише під час складання адміністративного протоколу про адміністративне затримання іноземця або особи без громадянства.

Разом з тим, абз. З п. 10 Р. І Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства встановлено, що після оголошення іноземцю рішення про примусове повернення посадові особи з`ясовують у іноземця намір оскаржити згадане рішення. У разі висловлення іноземцем наміру оскаржити це рішення негайно повідомляється центр надання правової допомоги, якщо Іноземець самостійно не уклав угоду з адвокатом.

Матеріалами справи підтверджується, що Позивачу було доведено про можливість оскарження рішення про примусове повернення, що прийнято відносно нього. Позивач мав змогу письмово або усно зазначити про своє бажання оскаржити дане рішення, натомість позивач зазначив лише те, що не потребує перекладача. Звертаємо увагу суду, що аналізуючи абз. 3 п 10 Р 1 вищезазначеної Інструкції можна зробити висновок, що питання щодо оскарження прийнятого рішення та повідомлення, у разі необхідності, центру надання правової допомоги здійснюється після прийняття такого рішення, але ні як не до його прийняття. Дане положення чітко визначено законодавцем.

Зрештою, позивачем не надано жодного доказу того, що УДМС у Миколаївській області не надало іноземцю належного роз`яснення правових наслідків невиконання рішення про примусове повернення іноземця або особи без громадянства, наявність можливості отримати правову допомогу та оскаржити дане рішення.

Натомість, матеріали справи містять докази того, що УДМС у Миколаївській області здійснило оголошення іноземцю оскаржуваного рішення, що суть рішення про примусове повернення доведено до іноземця та вручено примірник цього рішення.

Також, про обізнаність Позивача про можливість оскарження прийнятого відносно нього рішення до суду та про можливість звернення за правовою допомогою з даного приводу, свідчить подача адміністративного позову до відповідного суду.

Відповідно до абз, 1 п. 2 Р. II Інструкції, 2., рішення про примусове повернення оголошується іноземцю протягом 72 годин з дати його ухвалення, за винятком випадків, коли місцезнаходження іноземця не встановлено, в присутності перекладача та/або законного представника (на вимогу особи) під підпис та обліковується посадовою особою органу ДМС, органу охорони державного кордону та органу СБУ, яка уповноважена складати документи для примусового повернення, у журналі обліку прийнятих рішень про примусове повернення та видворення з України іноземців та осіб без громадянства.

Посилання Позивача на те, що рішення про примусове повернення було оголошено позивачу без перекладача не є підставою для скасування такого рішення, оскільки відсутність перекладача не свідчить про протиправність рішення. Крім того, перекладач та законний представник надаються на вимогу затриманого, яку Позивач в даному випадку не тільки не заявляв. Але й зазначив про відсутність потреби у перекладачі.

При прийнятті рішення суд враховує, що в ході розгляду справи позивачем належних та допустимих доказів поважності причин неможливості звернутися до міграційних органів протягом визначеного періоду з питань узаконення свого перебування на території України не надано.

Відтак, суд дійшов висновку, що рішення відповідача, як суб`єкта владних повноважень є законним, вчиненим у відповідності до вимог ч.2ст. 19 Конституції України, ч.3ст. 2 КАС України, тобто на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України..

Керуючись ст. ст. 11, 159, 160-163 КАС України, суд -

п о с т а н о в и в:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби в Миколаївській області в особі Заводського районного відділу в м. Миколаєві Управління Державної міграційної служби в Миколаївській області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня складення судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом десяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано .У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Д.Г. Нікітін