Справа № 500/1032/23
Суддя: Гінда Оксана Миколаївна
Дата ухвалення: 2023-10-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 жовтня 2023 рокуЛьвівСправа № 500/1032/23 пров. № А/857/11630/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

судді-доповідача: Гінди О.М.,

суддів: Ніколіна В.В., Пліша М.А.,

розглянувши в письмовому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 09 червня 2023 року (головуючий суддя: Мірінович У.А., місце ухвалення - м. Тернопіль) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Тернопільської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення,

встановив:

ОСОБА_1 , 27.03.2023 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати протиправним та скасувати рішення «Про усунення порушень у сфері земельного законодавства та містобудування» № 103 від 08.02.2023.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що виконавчим комітетом Тернопільської міської ради прийнято спірне рішення № 103, яким вирішено постійно діючій робочій групі в 10-ти денний термін з дня прийняття рішення організувати та провести роботи з демонтажу огорожі, встановленої ОСОБА_1 на землях комунальної власності по АДРЕСА_1 . На виконання вищевказаного рішення постійно діючою робочою групою та представниками Управління муніципальної інспекції Тернопільської міської ради по вул. Андрія Малишка в м. Тернополі по ліву сторону будинку № 22 в напрямку будинку № 24 проведено демонтаж огорожі 02.03.2023.

Позивач вважає таке рішення суб`єкта владних повноважень неправомірним та зазначає, що згідно з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за № 183889782 від 07.10.2019 йому належить житловий будинок, загальною площею 133,4 кв. м., житловою площею 28,8 кв. м. за адресою: АДРЕСА_2 реєстраційний номер 101, на підставі договору дарування квартири за номером № 447 від 05.03.2010 посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу. Зазначає, що чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства.

Крім цього, вважає, що громадянину не треба звертатися до органу місцевого самоврядування з проханням надати дозвіл на розроблення документації із землеустрою, якщо особа вже користується відповідною земельною ділянкою територіальної громади та хоче приватизувати її.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 09 червня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

З цим рішенням суду першої інстанції не погодився позивач та оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що таке прийняте з порушенням норм матеріального права, а тому просить його скасувати та постановити нове рішення про задоволення позову.

Обґрунтовуючи апеляційні вимоги апелянт покликається на аналогічні підстави викладені в позовній заяві.

Відповідачем, 24.07.2023 подано відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Враховуючи те, що апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких мотивів.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 з 02.10.2019 є власником житлового будинку загальною площею 133,4 кв. м., житлова площа 28,8 кв. м., який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 20.09.2022 № 310233362.

З матеріалів справи також слідує, що вказаний будинок, знаходиться на земельній ділянці за кадастровим номером :08:011:0085.

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулись до заступника міського голови міста Тернополя з питань діяльності виконавчих органів влади з клопотанням-скаргою.

Постійно діючою робочою групою при виконавчому комітеті Тернопільської міської ради 12.01.2023, проведено виїзне засідання та зроблено фото фіксування та складено Акт від 12.01.2023, у пункті 1 якого зазначено, що:

- житлові будинки АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 та квартира АДРЕСА_6 розташовані на земельній ділянці, яка є у спільному користуванні ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 ;

- дана земельна ділянка знаходиться у комунальній власності та жодному із співкористувачів не передана;

- рішенням сесії Тернопільської міської ради №6/53/96 від 28.11.2014 гр. ОСОБА_1 надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею до 0,0100 га для будівництва та обслуговування індивідуального гаража за адресою АДРЕСА_1 . Проте, гр. ОСОБА_1 не виконав вимоги п. 2 цього рішення, та не подав на затвердження проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки;

- зі слів гр. ОСОБА_3 справа щодо розподілу меж знаходиться у суді;

- згідно візуального обстеження, частину земельної ділянки, яка знаходиться у спільному користуванні, огороджено парканом, за огорожею наскладовано автомобільні запчастини;

- згідно ст. 152 Земельного кодексу України - держава гарантує і забезпечує фізичним і юридичним особам рівні умови і способи захисту права власності і права користування на конкретні земельні ділянки. Власник земельної ділянки чи землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

За результатом голосування, робочою групою прийнято рішення подати пропозицію відділу земельних ресурсів Тернопільської міської ради підготувати відповідне рішення на розгляд виконавчому комітету міської ради щодо демонтажу огорожі, яка встановлена на землях комунальної власності по АДРЕСА_1 .

Виконавчий комітет Тернопільської міської ради 08.02.2023 прийняв оскаржуване рішення № 103 «Про усунення порушень у сфері земельного законодавства та містобудування», яким вирішив постійно діючій робочій групі в 10-ти денний термін з дня прийняття рішення організувати та провести роботи з демонтажу огорожі, встановленої на землях комунальної власності по АДРЕСА_1 гр. ОСОБА_1 . Постійно діючій робочій групі повідомити гр. ОСОБА_1 про можливість самостійного демонтажу огорожі, згідно п. 1 цього рішення. Управлінню цифрової трансформації та комунікацій зі ЗМІ міської ради оприлюднити дане рішення в засобах масової інформації.

Позивач вважає, що відповідачем протиправно прийнято таке рішення, оскільки на його переконання він, як власник нерухомого майна по АДРЕСА_1 , набув право на вказану земельну ділянку за принципом єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, а тому вважає, що дії щодо розміщення огорожі є правомірними, а рішення про її демонтаж незаконним.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 на якій розташований будинок позивача, не є його власністю та не може вважатися спільним майном власників будинків АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 та квартири АДРЕСА_7 за вказаною адресою, так як належить на праві комунальної власності Тернопільській міській територіальній громаді, а тому оскаржуване рішення виконавчого комітету Тернопільської міської ради прийнято відповідачем на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до п. п. «а», «б» ч. 1 ст. 12 Земельного кодексу України, до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, зокрема, розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 19 Земельного кодексу України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; е) землі лісогосподарського призначення; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення.

Частинами 1, 3, 4 ст. 116 Земельного кодексу України передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання.

Згідно ч. 1 ст. 122 Земельного кодексу України, сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Відповідно п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні від 21.05.1997 № 280/97-ВР (далі Закон № 280/97-ВР), виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання регулювання земельних відносин.

Згідно ч. ч. 4-6 ст. 118 Земельного кодексу України, відповідний орган місцевого самоврядування або орган виконавчої влади в місячний термін розглядає клопотання і надає дозвіл підприємствам, установам та організаціям на розробку проекту приватизації земель

Передача земельних ділянок у власність громадянам - працівникам державних та комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, а також пенсіонерам з їх числа провадиться після затвердження проекту приватизації земель у порядку, встановленому цим Кодексом.

Громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Відповідно до ч. 10 ст. 118 Земельного кодексу України зазначено, що відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду.

Аналізуючи вищенаведені наведені норми права, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що законом передбачено певний алгоритм та поетапність процесу безоплатної передачі земельних ділянок державної та комунальної власності у власність громадян. Так, одним з етапів безоплатної передачі земельних ділянок державної та комунальної власності у власність громадян є подання громадянином клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування щодо отримання земельної ділянки у власність та отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (або мотивовану відмову у його наданні).

Судом апеляційної інстанції встановлено, що позивач з 02.10.2019 є власником житлового будинку загальною площею 133,4 кв. м., житлова площа 28,8 кв. м., який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 20.09.2022 № 310233362.

Позивач, 21.09.2022 звернувся до Тернопільської міської ради із заявою про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та передачу безоплатно у власність земельної ділянки площею 0,0280 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, за кадастровим номером :08:011:0085, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Однак, суд апеляційної інстанції зауважує, що на момент прийняття оскаржуваного рішення Виконавчого комітету Тернопільської міської ради «Про усунення порушень у сфері земельного законодавства та містобудування» № 103 від 08.02.2023, рішення про передачу ОСОБА_1 безоплатно у власність земельної ділянки площею 0,0280 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, за кадастровим номером :08:011:0085, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 відсутнє.

Доказів протилежного до матеріалів справи не додано.

Отже, за встановлених судом апеляційної інстанції обставин справи, земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 , на якій розташований житловий будинок позивача, належить до комунальної власності міста Тернополя та відповідно до п.п. «а» ч. 1 ст. 12 Земельного кодексу України, розпорядження цією земельною ділянкою належить до повноважень Тернопільської міської ради.

Разом з тим, на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить до комунальної власності, позивачем встановлено металеву огорожу.

Суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що згідно пп. 1 п. «а» ст. 30 Закону України «Про місцеве самоврядування» від 21.05.1997 № 280/97-ВР (далі Закон № 280/97-ВР) до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать власні (самоврядні) повноваження, зокрема, щодо управління в межах, визначених радою, майном, що належить до комунальної власності відповідних територіальних громад.

Відповідно до пп. 7 п. «а» ст. 30 Закону № 280/97-ВР, до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать, зокрема, організація благоустрою населених пунктів, залучення на договірних засадах з цією метою коштів, трудових і матеріально-технічних ресурсів підприємств, установ та організацій незалежно від форм власності, а також населення; здійснення контролю за станом благоустрою населених пунктів, організації озеленення, охорони зелених насаджень і водойм, створення місць відпочинку громадян.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» від 06.09.2005 № 2807-VI (далі Закон № 2807-VI) благоустрій населених пунктів - це комплекс робіт з інженерного захисту, розчищення, осушення та озеленення території, а також соціально-економічних, організаційно-правових та екологічних заходів з покращання мікроклімату, санітарного очищення, зниження рівня шуму та інше, що здійснюються на території населеного пункту з метою її раціонального використання, належного утримання та охорони, створення умов щодо захисту і відновлення сприятливого для життєдіяльності людини довкілля.

Статтею 5 № 2807-VI встановлено, що управління у сфері благоустрою населених пунктів здійснюють Кабінет Міністрів України, центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, місцеві державні адміністрації, органи місцевого самоврядування та інші органи влади в межах їх повноважень.

Об`єкти благоустрою використовуються відповідно до їх функціонального призначення для забезпечення сприятливих умов життєдіяльності людини на засадах їх раціонального використання та охорони з урахуванням вимог правил благоустрою території населених пунктів, інших вимог, передбачених законодавством (ст. 14 Закон № 2807-VI).

Частинами 1, 4 ст. 20 Закону № 2807-VI передбачено, що організацію благоустрою населених пунктів забезпечують місцеві органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування відповідно до повноважень, установлених законом.

Рішення місцевих органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо благоустрою території певного населеного пункту є обов`язковим для виконання розміщеними на цій території підприємствами, установами, організаціями та громадянами, які на ній проживають.

Відповідно до ч. 3 ст. 28 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» № 3038-VI від 17.02.2011, розміщення малих архітектурних форм здійснюється відповідно до Закону України «Про благоустрій населених пунктів».

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 21 Закону № 2807-VI, елементами (частинами) об`єктів благоустрою є, зокрема, малі архітектурні форми.

Мала архітектурна форма - це елемент декоративного чи іншого оснащення об`єкта благоустрою.

До малих архітектурних форм належать, зокрема, огорожі, ворота, ґрати.

Розміщення малих архітектурних форм здійснюється відповідно до цього Закону за рішенням власника об`єкта благоустрою з дотриманням вимог законодавства, норм і правил.

Системний аналіз наведених вище правових норм надає суду апеляційної інстанції підстави для висновку, що до відання виконавчих органів міських рад належать організація благоустрою населених пунктів. Елементами об`єктів благоустрою є, зокрема, малі архітектурні форми, до яких належать, у тому числі, огорожі. Натомість, розміщення малих архітектурних форм (огорожі) здійснюється відповідно до Закону № 2807-VI та за відповідним рішенням органу місцевого самоврядування, який є власником земельної ділянки на якій облаштовується така мала архітектурна форма.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що матеріалами справи не підтверджено, що відповідач, як власник земельної ділянки, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , приймав на користь позивача відповідне рішення про розміщення за цією адресою малої архітектурної форми огорожі.

Згідно зі статті 40 Закону №2807-IV міські ради та їх виконавчі органи здійснюють у сфері благоустрою населених пунктів самоврядний контроль.

Відповідно до ч. 3 ст. 40 Закону № 2807-IV, самоврядний контроль за станом благоустрою населених пунктів здійснюється шляхом: 1) проведення перевірок території; 2) розгляду звернень підприємств, установ, організацій та громадян; 3) участі в обговоренні проектів благоустрою територій населених пунктів, іншої технічної документації з питань благоустрою і внесення відповідних пропозицій на розгляд органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій; 4) подання позовів до суду про відшкодування шкоди, завданої об`єктам благоустрою внаслідок порушення законодавства з питань благоустрою населених пунктів, Правил благоустрою території населеного пункту.

Згідно ч. 2 ст. 152 Земельного кодексу України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Отже, за встановлених обставин справи, у контексті наведених вимог законодавства, яким врегульовані спірні правовідносини, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що оскільки позивач приймаючи оскаржуване рішення, здійснював надані чинним законодавством свої повноваження у сфері благоустрою, а земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 , на якій розташований будинок позивача, не є його власністю, так як належить на праві комунальної власності Тернопільській міській територіальній громаді та позивач не здійснив демонтаж самовільно встановленої огорожі, а тому рішення виконавчого комітету Тернопільської міської ради від 08.02.2023 № 103 прийнято відповідачем на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.

Таким чином, апеляційна скарга ОСОБА_1 не спростовує правильність доводів, яким мотивовано судове рішення, зводиться по суті до переоцінки проаналізованих судом доказів та не дає підстав вважати висновки суду першої інстанції помилковими.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального права, тому відповідно до ст. 316 КАС України, апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, рішення суду без змін.

Відповідно до ст. 139 КАС України, судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 09 червня 2023 року у справі № 500/1032/23 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя О. М. Гінда
судді В. В. Ніколін
М. А. Пліш