Справа № 300/2818/23
Суддя: Чуприна О.В.
Дата ухвалення: 2023-10-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"23" жовтня 2023 р. справа № 300/2818/23
м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі судді Чуприни О.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до міського голови Долинської міської ради Калуського району Івано-Франківської області, Долинської міської ради Калуського району Івано-Франківської області про визнання протиправним та скасування розпорядження від 24.04.2023 за №168-К, поновлення на роботі, стягнення компенсації за час вимушеного прогулу та моральної шкоди в сумі 50 000,00 гривень, -
ОСОБА_1 (надалі по тексту також - позивач, ОСОБА_1 ) звернулася в суд з адміністративним позовом до Долинської міської ради Калуського району Івано-Франківської області (надалі по тексту також - відповідач, орган призначення, міська рада) про визнання протиправним та скасування розпорядження від 24.04.2023 за №168-К, поновлення на роботі, стягнення компенсації за час вимушеного прогулу та моральної шкоди в сумі 50 000,00 гривень.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 23.05.2023 позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху та надано десятиденний строк для усунення недоліків, зокрема, шляхом подання до суду нового адміністративного позову (у двох примірниках) із визначення належного відповідача у справі або зазначенням інших мотивів, які обґрунтовують необхідність визначення відповідачем суб`єкта владних повноважень, обраного за первинним позовом (а.с.86-87 том І).
14.06.2023 позивач у строк, встановлений судом, подала заяву про усунення недоліків, та уточнений адміністративний позов в редакції від 14.06.2023, в якому визначила двох відповідачів за позовними вимогами про визнання протиправним та скасування розпорядження від 24.04.2023 за №168-К, поновлення на роботі, стягнення компенсації за час вимушеного прогулу та моральної шкоди в сумі 50 000,00 гривень, а саме: міського голову Долинської міської ради Калуського району Івано-Франківської області (надалі по тексту також відповідач 1, міський голова) і Долинську міську раду Калуського району Івано-Франківської області (надалі по тексту також відповідач 2, Долинська міська рада, міська рада).
У відношенні до міської ради позивач сформувала вимоги про стягнення компенсації за час вимушеного прогулу, моральної шкоди в сумі 50 000,00 гривень та судових витрат на правничу допомогу.
В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначила, що з 2015 року очолювала Центр надання адміністративних послуг Долинської районної державної адміністрації, а з 01.06.2021 працювала в Долинській міській раді на посаді начальника управління-адміністратора управління надання адміністративних послуг. Рішенням Долинської міської ради Калуського району Івано-Франківської області від 09.02.2023 за №1972-28/2023 "Про структуру виконавчих органів Долинської міської ради" затверджено структуру виконавчих органів Долинської міської ради в новій редакції. Як слідує із додатку до даного рішення, в структурі виконавчих органів міській раді відбулося скорочення 2 посад Управління надання адміністративних послуг/Управління "Центр надання адміністративних послуг" (надалі по тексту також Управління, Центр надання адміністративних послуг), а саме: начальника управління - адміністратор та прибиральника службових приміщень. Розпорядженням міського голови від 10.02.2023 за №54-К "Про попередження працівника про заплановане звільнення", у зв`язку із скороченням чисельності штату начальника управління-адміністратор управління надання адміністративних послуг Долинської міської ради, доручено відділу кадрового забезпечення управління правового і кадрового забезпечення міської ради письмовим повідомленням попередити ОСОБА_1 про вивільнення 13.04.2023 у зв`язку зі скороченням чисельності штату працівників.
Міський голова повідомив позивача про наступне звільнення з посади начальника управління - адміністратор управління надання адміністративних послуг Долинської міської ради на підставі пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України (надалі по тексту також КЗпП України), яке відбудеться 13.04.2023, з виплатою вихідної допомоги у розмірі середнього місячного заробітку, з яким позивача ознайомлено 13.02.2023. Одночасно із повідомленням ОСОБА_1 запропоновано посаду в структурі виконавчих органів Долинської міської ради - адміністратор відділу адміністрування управління надання адміністративних послуг (віддалене робоче місце в с. Велика Тур`я) на час перебування у відпустці без збереження заробітної плати на період воєнного стану основного працівника. 10.04.2023 повідомленням за №326/05-26/35 міський голова запропонував також позивачу зайняти посаду соціального працівника відділу соціальної політики Долинської міської ради на час відпустки для догляду за дитиною основного працівника. Із даним повідомленням ОСОБА_1 ознайомлена 11.04.2023. Як стверджує позивач інших вакантних посад їй не пропонували.
В подальшому 24.04.2023 міським головою Долинської міської ради прийнято розпорядження №168-К "Про фактичне звільнення ОСОБА_1 ", яким вирішено здійснити фактичне звільнення ОСОБА_1 із займаної посади 26.04.2023 за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, у зв`язку із скороченням чисельності штату - штатної посади начальник управління-адміністратор управління надання адміністративних послуг Долинської міської ради.
Позивач вказує на протиправність прийняття розпорядження від 24.04.2023 за №168-К про її звільнення, оскільки Долинською міською радою, не запропоновано усіх вакантних посад, які з`явилися на підприємстві протягом усього періоду процедури скорочення й існували на день звільнення позивача, відповідачем не враховано переважне право позивача на залишення на роботі, а при звільненні ОСОБА_1 з посади не було отримано попередню згоду виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої являється позивач.
З наведених підстав ОСОБА_1 вважає спірний наказ протиправним таким, що підлягає скасуванню, у зв`язку з чим остання просить поновити на раніше займаній посаді та сплатити на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу. Окрім цього, ОСОБА_1 просить стягнути моральну шкоду в розмірі 50 000,00 гривень, посилаючись на незаконне звільнення, що викликало моральні страждання.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 19.06.2023 відкрито провадження в даній адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання і повідомлення (виклику) сторін за наявними матеріалами (а.с.1-2 том ІІ).
Відповідачі скористався правом подання відзиву на позовну заяву від 12.07.2023 за №724/05-28/14в, який надійшов на адресу суду із відповідними письмовими доказами 17.07.2023 (а.с.9-14, 15-55 том ІІ). У відзиві відповідачі зазначили про безпідставність та необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 з огляду на наступні обставини. Так, відповідно до рішення Долинської міської ради від 09.02.2023 за №1972-28/2023 "Про структуру виконавчих органів Долинської міської ради" затверджено структуру виконавчих органів Долинської міської ради в новій редакції, яким виведено одну штатну одиницю із апарату міської ради, а саме посаду начальника управління-адміністратора управління надання адміністративних послуг, яку займала позивач. У зв`язку із вказаними обставинами ОСОБА_1 повідомлена про наступне звільнення, яке відбудеться 13.04.2023 з виплатою вихідної допомоги в розмірі середнього місячного заробітку. Відповідно до пропозиції працевлаштування від 13.02.2023 позивачу запропоновано зайняти посаду адміністратора відділу адміністрування (віддалене робоче місце с.Велика Тур`я) управління надання адміністративних послуг на час перебування у відпустці без збереження заробітної плати на період воєнного стану основного працівника. В подальшому згідно пропозиції працевлаштування від 10.04.2023 через відсутність у штаті Долинської міської раді вакантної посади за профілем здобутої позивачкою повної вищої освіти за спеціальністю "Банківська справа" і кваліфікації економіст, спеціаліст з банківської справи, але враховуючи досвід роботи у сфері надання послуг населенню, позивачу запропоновано зайняти посаду соціального працівника відділу соціальної політики Долинської міської ради на час відпустки для догляду за дитиною основного працівника. Однак, жодного повідомлення від ОСОБА_1 щодо згоди/незгоди зайняття запропонованих посади до Долинської міської ради не поступало.
Розпорядженням від 24.04.2023 за №168-К "Про фактичне звільнення ОСОБА_1 " ОСОБА_1 з 26.04.2023 звільнено за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, у зв`язку зі скороченням чисельності штату - штатної посади начальник управління-адміністратор управління надання адміністративних послуг Долинської міської ради. Також ОСОБА_1 виплачено компенсацію за невикористані дні відпустки та вихідну допомогу у розмірі середнього місячного заробітку.
Як стверджують відповідачі, рішенням міської ради було виведено одну штатну одиницю, а не декілька однакових штатних одиниць, в структурі виконавчих органів міської ради, що унеможливлює проведення порівняння кваліфікації чи продуктивності праці позивача з іншими працівниками органу місцевого самоврядування для визначення переважного права на залишення на роботі. Крім того, відповідно до листа професійної спілки Долинської міської ради від 20.03.2023 за №6/03, ОСОБА_1 не є членом виборного профспілкового органу - професійної спілки Долинської міської ради, а тому доводи позивача щодо не отримання відповідачем попередньої згоди виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, є безпідставними.
Попри вказане, за доводами відповідачів, було неможливим запропонувати ОСОБА_1 посаду начальника архівного відділу чи провідного спеціаліста відділу міжнародного співробітництва та проектної діяльності управління зовнішніх зв`язків та місцевого розвитку, а також всі наявні вакантні посади в Долинській міській раді на день звільнення, оскільки освіта позивача за спеціальністю "Банківська справа" та кваліфікація економіст, спеціаліст і банківської справи не відповідають кваліфікаційним вимогам до вказаних посад.
Щодо позовної вимоги про поновлення позивача на посаді начальника управління- адміністратора управління надання адміністративних послуг, відповідач звернув увагу суду на те, що оскаржуване розпорядження перебуває в нерозривному зв`язку із рішенням органу місцевого самоврядування, яким виведено зі структури виконавчих органів міської ради посаду начальника управління - адміністратора управління надання адміністративних послуг. А тому, оскільки рішення Долинської міської ради від 09.02.2023 за №1972-28/2023 "Про структуру виконавчих органів Долинської міської ради", яким затверджено структуру виконавчих органів Долинської міської ради в новій редакції та виведено одну штатну одиницю із апарату міської ради є чинним, в структурі відсутня посада начальника управління-адміністратора управління надання адміністративних послуг, що унеможливлює поновлення ОСОБА_1 на вказаній посаді. Також відповідач заперечує щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу і моральної шкоди.
За переконаннями відповідачів, звільнення позивача відбулося з дотриманням вимог законодавства, а тому вважають безпідставними заявлені позивачем вимоги та просять відмовити у їх задоволенні.
В свою чергу позивач зареєструвала в канцелярії суду 24.07.2023 відповідь на відзив від 24.07.2023 (а.с.56-58 том ІІ), в якому заперечила доводи відповідачів, наведені у відзиві на позов, зазначаючи наступне. А саме, згідно пояснень позивача, дві пропоновані їй посади були тимчасовими та одна з них віддалена (у крайній точці громади). При цьому відповідачем не запропоновано такі вільні посади, як начальник архівного відділу та начальник відділу інформаційної політики та зв`язків з громадськістю управління технічного та інформаційного забезпечення. Також не було запропоновано й інших релевантних посад, які б позивач могла займати з врахуванням наявних у наявності у останньої двох вищих освіт. Додатково, позивач вважає необхідним згоду профспілкового комітету на її звільнення, так як ОСОБА_1 була членом профспілки та з її заробітної плати знімали профспілкові кошти.
Відповідачі направили поштовим зв`язком заперечення на відповідь на відзив від 01.08.2023 за №778/05-28/14в, реєстрацію якого в суді із відповідними доказами здійснено 07.08.2023 (а.с.64-69, 70-82 том ІІ).
Івано-Франківським окружним адміністративним судом 04.09.2023 постановлено ухвалу про витребування в голови Долинської міської ради Калуського району Івано-Франківської області та Долинської міської ради Калуського району Івано-Франківської області додаткових пояснень, необхідних для розгляду даної справи, і докази на їх підтвердження (а.с.83-85 том ІІ).
На виконання вимог коментованої ухвали суду від 04.09.2023 відповідачі направили на електронну пошту суду 11.09.2023 витребувані письмові пояснення і докази, після чого поштовим зв`язком, реєстрацію яких в суду здійснено 14.09.2023 (а.с.92-125, 126-166 том ІІ).
Позивач долучила до матеріалів справи 20.09.2023 додаткові письмові докази (а.с.168-171 том ІІ).
Розглянувши матеріали адміністративної справи, вивчивши зміст позовної заяви, відзиву на позов і відповіді на відзив, додаткові пояснення та заперечення учасників справи, дослідивши і оцінивши в сукупності зібрані по справі докази, якими сторони обґрунтовують свої вимоги та заперечення проти них, проаналізувавши зміст норм матеріального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд встановив наступні обставини.
ОСОБА_1 з 01.06.2021 займала посаду начальника управління-адміністратора управління надання адміністративних послуг Долинської міської ради, що підтверджується записами у трудовій книжці позивача серії НОМЕР_1 від 08.10.2007 (а.с.10-12 том І).
Рішенням Долинської міської ради Калуського району Івано-Франківської області восьмого скликання (двадцять восьма сесія) від 09.02.2023 за №1972-28/2023 "Про структуру виконавчих органів Долинської міської ради" вирішено, серед іншого, затвердити структуру виконавчих органів Долинської міської ради в новій редакції (а.с.13 том І).

Відповідно до пункту 12.1 додатку до рішення Долинської міської ради Калуського району Івано-Франківської області від 09.02.2023 за №1972-28/2023 "Про структуру виконавчих органів Долинської міської ради", серед іншого, виведено одну штатну одиницю із структури виконавчих органів міської ради посаду начальника управління-адміністратора управління надання адміністративних послуг зворотній бік а.с.13, а.с.14-15 том І).

Розпорядженням міського голови від 10.02.2023 за №54-К "Про попередження працівника про заплановане звільнення" доручено відділу кадрового забезпечення управління правового і кадрового забезпечення міської ради (К. Олійник) письмовим повідомленням попередити начальника управління-адміністратор управління надання адміністративних послуг Долинської міської ради ОСОБА_1 про вивільнення 13.04.2023 у зв`язку зі скороченням чисельності штату працівників (а.с.16 том І).

На виконання вищевказаного розпорядження, повідомленням про заплановане вивільнення від 13.02.2023 за №137/05-26/35в начальник управління-адміністратор управління надання адміністративних послуг ОСОБА_1 повідомлена про наступне звільнення на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України, яке відбудеться 13.04.2023 з виплатою вихідної допомоги в розмірі середнього місячного заробітку. Вказане повідомлення позивач отримала 13.02.2023, про що свідчить особистий підпис останньої (а.с.17 том І).

Як свідчать пропозиції працевлаштування від 13.02.2023 за №143/05-26/35в ОСОБА_1 запропоновано зайняти посаду - адміністратор відділу адміністрування (віддалене робоче місце с. Велика Тур`я) управління надання адміністративних послуг міської ради на час перебування у відпустці без збереження заробітної плати на період воєнного стану основного працівника. Повідомлення позивач отримала 13.02.2023, що засвідчується особистим підписом позивача (а.с.18 том І).

В подальшому, згідно пропозиції працевлаштування від 10.04.2023 за №326/05-26/35в через відсутність у штаті Долинської міської раді вакантної посади за профілем здобутої позивачем повної вищої освіти за спеціальністю "Банківська справа" і кваліфікації економіст, спеціаліст з банківської справи, але враховуючи досвід роботи у сфері надання послуг населенню, ОСОБА_1 запропоновано зайняти посаду соціального працівника відділу соціальної політики Долинської міської ради на час відпустки для догляду за дитиною основного працівника. Вказане повідомлення позивач отримала 11.04.2023, свідченням чого є її підпис (а.с.19 том І).

За доводами відповідачів жодного повідомлення від ОСОБА_1 щодо згоди/незгоди зайняття запропонованих посади до Долинської міської ради не поступало. Вказана обставина не заперечується позивачем.

24.04.2023 міським головою Долинської міської ради прийнято розпорядження №168-К "Про фактичне звільнення ОСОБА_1 ", яким вирішено здійснити фактичне звільнення ОСОБА_1 із займаної посади 26.04.2023 за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, у зв`язку із скороченням чисельності штату - штатної посади начальник управління-адміністратор управління надання адміністративних послуг Долинської міської ради (а.с.21 том І).

Не погоджуючись із звільненням з посади начальника управління-адміністратора управління надання адміністративних послуг Долинської міської ради, вважаючи таке рішення відповідача протиправним, з метою захисту своїх порушених прав ОСОБА_1 звернулася із даним позовом до суду, ставлячи вимогу про скасування розпорядження №168-К від 24.04.2023, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу і стягнення моральної шкоди в сумі 50 000,00 гривень.

Надаючи правову оцінку публічно-правовим відносинам, суд виходить із наступних підстав та мотивів.

У відповідності до вимог пункту 3 частини 1 статті 244 КАС України, визначаючи яку правову норму слід застосувати до спірних правовідносин, суд зазначає, що при вирішенні даної справи керується нормами Законів та підзаконних нормативно-правових актів в тій редакції, яка чинна на момент виникнення чи дії конкретної події, обставини і врегулювання відповідних відносин.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 43 Конституції України гарантує кожному право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому, Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізує програми професійно-технічного навчання, підготовки та перепідготовки кадрів відповідно до суспільних програм. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Поряд з вказаним, громадянам згідно із статтею 43 Конституції України гарантується захист від незаконного звільнення.

Оцінюючи спірні правовідносин на предмет правомірності (законності) звільнення міським головою позивача із посади в структурі виконавчих органів Долинської міської ради, суд зважає на такі аргументи.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про службу в органах місцевого самоврядування" від 07.06.2001 за №2493-ІІІ (надалі по тексту також Закон №2493-ІІІ) служба в органах місцевого самоврядування - це професійна, на постійній основі діяльність громадян України, які займають посади в органах місцевого самоврядування, що спрямована на реалізацію територіальною громадою свого права на місцеве самоврядування та окремих повноважень органів виконавчої влади, наданих законом.

Частиною 1 статті 20 Закону № 2493-ІІІ передбачено, що крім загальних підстав, передбачених Кодексом законів про працю України, служба в органах місцевого самоврядування припиняється на підставі і в порядку, визначених Законом України "Про місцеве самоврядування в Україні", цим та іншими законами України.

Водночас, Кодекс законів про працю України регулює трудові відносини всіх працівників.

Статтею 51 КЗпП України визначено, що держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

За приписами пункту 1 частини 1 статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною 2 статті 40 КЗпП України закріплено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 частини першої цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

В силу вимог частин 1-2, першого речення частини 3 статті 492 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган, фізична особа, яка використовує найману працю, пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, у фізичної особи.

Виходячи з аналізу наведених правових норм, законодавцем установлений чіткий алгоритм дій, яких повинен дотримуватися керівник державної служби у випадку скорочення чисельності або штату працівників, ліквідації чи реорганізації державного органу для забезпечення дотримання і реалізації працівником гарантованого Конституцією України права на працю.

Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 492 КЗпП роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду та які існували на день звільнення.

Згідно з роз`ясненнями, викладеними в пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 за №9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", розглядаючи трудовий спір, пов`язаний зі звільненням за пунктом 1 статті 40 КЗпП, суд має з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема: ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників; чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника; які є докази щодо змін в організації виробництва і праці; про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника за його згодою на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації; чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Положеннями частини 1 статті 42 КЗпП України передбачено, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Водночас, коли йдеться про кількісне скорочення посад (штатних одиниць) роботодавець також повинен з`ясувати хто з цих працівників має переважне право на залишення на роботі.

За правилами частини 2 цієї статті Кодексу при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається, поряд з іншим: 1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців; 2) особам, в сім`ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; 3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації.

Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України (частина 3 цієї ж статті Кодексу).

При вирішенні питання про звільнення працівника роботодавець, здійснюючи перевірку кваліфікації і продуктивності праці, повинен досліджувати документи та інші відомості про освіту і присвоєння кваліфікаційних розрядів (класів, категорій, рангів), про підвищення кваліфікації, про навчання без відриву від виробництва, про винаходи і раціоналізаторські пропозиції, авторами яких є відповідні працівники, про тимчасове виконання обов`язків більш кваліфікованих працівників, про досвід трудової діяльності, про виконання норм виробітку, про розширення зони обслуговування, про збільшення обсягу виконуваної роботи, про суміщення професій тощо.

Продуктивність праці і кваліфікація працівника повинні оцінюватися окремо, але у підсумку роботодавець повинен визначити працівників, які мають більш високу кваліфікацію і продуктивність праці за сукупністю цих двох показників. При відсутності різниці у кваліфікації і продуктивності праці перевагу на залишення на роботі мають працівники, перелічені в частині 2 статті 42 КЗпП України.

В розумінні суду "кваліфікація" - це наявність підготовки, професійних знань, навичок та досвіду, які дають можливість особі належним чином проводити певні дії; рівень підготовленості, майстерності, ступінь готовності до виконання праці за визначеною спеціальністю чи посадою, що визначається розрядом, класом чи іншими атестаційними категоріями.

Поняття "кваліфікація" за змістом "Міжнародних стандартів класифікації професій isco-08" визначено як здатність працівника виконувати конкретні завдання та обов`язки в рамках конкретної роботи.

Відповідно до цілей "Міжнародних стандартів класифікації професій isco-08" використовуються два параметри кваліфікації для розподілу занять по групах: рівень кваліфікації і кваліфікаційна спеціалізація.

Поняття "рівень кваліфікації" застосовується як показник складності та обсягу завдань і обов`язків, що виконуються в рамках заняття. Рівень кваліфікації визначають в робочому порядку з урахуванням одного або декількох з наступних факторів: характер роботи, що виконується в рамках певного заняття, в зв`язку з типовими завданнями і обов`язками, визначеними для кожного рівня кваліфікації; рівень формальної освіти відповідно до визначення Міжнародної стандартної класифікації освіти, необхідний для кваліфікованого виконання відповідних завдань і обов`язків; обсяг неформального навчання за місцем роботи та/або попереднього досвіду роботи для аналогічного заняття, необхідний для кваліфікованого виконання таких завдань і обов`язків.

"Кваліфікаційна спеціалізація" розглядається в рамках чотирьох понять: область необхідних знань; використовувані інструменти і машини; оброблювані або використовувані матеріали; види вироблених товарів або наданих послуг.

Разом з тим, поняття "кваліфікація" у національному законодавстві визначене пунктом 12 статті 1 Закону України "Про вищу освіту", за змістом якого кваліфікація - це офіційний результат оцінювання і визнання, який отримано, коли уповноважена установа встановила, що особа досягла компетентностей (результатів навчання) відповідно до стандартів вищої освіти, що засвідчується відповідним документом про вищу освіту.

В свою чергу, "продуктивність праці" - це показник трудової діяльності працівників; характеризує кількість роботи, виконаної (виробленої) за одиницю часу, або витрати часу на виконання (виробництво) одиниці праці (продукції).

Тому при вирішенні питання про звільнення працівника роботодавець зобов`язаний перевірити наявність у працівників, посади яких скорочуються, більш високої чи більш низької кваліфікації і продуктивності праці.

Так як у спірних правовідносинах мало місце скороченням чисельності штату штатної посади начальник управління-адміністратор управління надання адміністративних послуг Долинської міської ради, то суд в першу чергу з`ясовує про наявність всіх вакантних посад, які потенційно могли б бути одночасно з попередженням про звільнення і до моменту такого звільнення запропоновані ОСОБА_1 відповідно до кваліфікації (за відповідною професією чи спеціальністю) для переведення за її згодою.

Повертаючись до фактичних обставин справи встановлених вище по тексту судового рішення, ОСОБА_1 займала посаду начальника управління-адміністратора управління надання адміністративних послуг Долинської міської ради. Втім, у зв`язку зі скороченням чисельності штату, а саме штатної посади, яку займала позивач, розпорядженням Долинської міської ради від 24.04.2023 за №158-К ОСОБА_1 звільнено з вказаної посади на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України (а.с.21 том І).

Як свідчать матеріали справи та доводи сторін, звільненню позивача передували наступні обставини, встановлені в ході розгляду даної адміністративної справи.

Так, відповідачем 1 (міським головою), на виконання вимог статті 492 КЗпП України, повідомленням від 13.02.2023 і від 10.04.2023 запропоновано ОСОБА_1 :

- посаду адміністратора відділу адміністрування управління надання адміністративних послуг (віддалене робоче місце в с. Велика Тур`я) на час перебування у відпустці без збереження заробітної плати на період воєнного стану основного працівника;

- посаду соціального працівника відділу соціальної політики Долинської міської ради - на час відпустки для догляду за дитиною основного працівника.

Із даними повідомленнями ОСОБА_1 ознайомлена 13.02.2023 і 11.04.2023 відповідно, однак жодного повідомлення від позивача щодо згоди/незгоди зайняття запропонованих посади до Долинської міської ради не поступало. Вказана обставина не заперечується позивачем.

Разом з цим, позивач, обґрунтовуючи неправомірність оскаржуваного розпорядження, стверджує про те, що роботодавцем не запропоновано їй усіх вакантних посад, які з`явилися (були наявними) в структурі виконавчих органів міської ради протягом усього періоду процедури скорочення та існували на день звільнення.

А саме, виходячи із змісту відповідей Долинської міської ради від 22.03.2023 за №ЛУ-28, станом на 13.02.2023 і від 12.07.2023 за №725/05-28/14в (а.с.22-23 том І; а.с.49-52 том ІІ), вакантними були наступні посади:

- провідний спеціаліст юридичного відділу управління кадрового забезпечення (кваліфікаційні вимоги: вища освіта професійного спрямування "Правознавство" не нижче ступеня бакалавр, вільне володіння державною мовою);

- провідний спеціаліст відділу державного архітектурно-будівельного контролю - на період дії воєнного стану в Україні (кваліфікаційні вимоги: вища освіта професійного спрямування "Правознавство" не нижче ступеня бакалавр, вільне володіння державною мовою);

- провідний спеціаліст відділу земельних ресурсів (кваліфікаційні вимоги: вища освіта професійного спрямування "Землеустрій та кадастр" не нижче ступеня бакалавр, вільне володіння державною мовою);

- провідний спеціаліст відділу міжнародного співробітництва та проектної діяльності управління зовнішніх зв`язків та місцевого розвитку (кваліфікаційні вимоги: вища освіта професійного спрямування "Міжнародні відносини, суспільні комунікації та регіональні студії" не нижче ступеня спеціаліст, вільне володіння державною мовою, вільне володіння іноземною (англійською) мовою);

- адміністратор відділу адміністрування (віддалене робоче місце с. Велика Тур`я) управління "Центр надання адміністративних послуг" - на період дії воєнного стану (кваліфікаційні вимоги: вища освіта не нижче ступеня магістр, вільне володіння державною мовою, стаж роботи на службі в органах місцевого самоврядування, на посадах державної служби або досвід роботи на посадах підприємств, установ та організацій незалежно від форми власності не менше 1 року);

- начальник архівного відділу (кваліфікаційні вимоги: вища освіта професійного спрямування "Інформаційна, бібліотечна та архівна справа" не нижче ступеня магістр, вільне володіння державною мовою, управління організації роботи, делегування повноважень, управління конфліктами, знання нормативно-правових актів, що регулюють питання архівної справи та діловодства; стаж роботи на службі в органах місцевого самоврядування, на посадах державної служби або досвід роботи на посадах підприємств, установ та організацій незалежно від форми власності не менше 2 року);

- провідний спеціаліст архівного відділу кваліфікаційні вимоги: вища освіта професійного спрямування "Інформаційна, бібліотечна та архівна справа" не нижче ступеня бакалавр, вільне володіння державною мовою, управління організації роботи, делегування повноважень, управління конфліктами, знання нормативно-правових актів, що регулюють питання архівної справи та діловодства; вміння надавати пропозиції, аргументувати та презентувати їх, своєчасно виявляти і попереджати потенційно можливі проблемні ситуації).

З відповіді Долинської міської ради від 02.05.2023 за №ЛУ-46 (а.с.28 том І) слідує, що станом на 14.04.2023 та на 24.04.2023 в штаті Долинської міської ради вакантні посади:

- провідний спеціаліст юридичного відділу управління правового і кадрового забезпечення 1 посада;

- провідний спеціаліст відділу земельних ресурсів 1 посада;

- провідний спеціаліст відділу міжнародного співробітництва та проектної діяльності управління зовнішніх зв`язків та місцевого розвитку 1 посада;

- провідний спеціаліст архівного відділу 1 посада.

Однак, як встановлено судом та наголошується позивачем, останній запропоновано тільки дві із вище перелічених посад:

- посаду адміністратора відділу адміністрування управління надання адміністративних послуг (віддалене робоче місце в с. Велика Тур`я) - на час перебування у відпустці без збереження заробітної плати на період воєнного стану основного працівника;

- посаду соціального працівника відділу соціальної політики Долинської міської ради - на час відпустки для догляду за дитиною основного працівника.

ОСОБА_1 вказує на три посади, на зайняття яких вона б могла погодитися у разі пропонування їх роботодавцем, а саме:

- посада начальника архівного відділу;

- посада провідного спеціаліста відділу міжнародного співробітництва та проектної діяльності управління зовнішніх зв`язків та місцевого розвитку;

- посада начальника відділу інформаційної політики та зв`язків з громадськістю управління технічного та інформаційного забезпечення.

При цьому, доказів на підтвердження наявності у Долинській міській раді вакантної посади начальника відділу інформаційної політики та зв`язків з громадськістю управління технічного та інформаційного забезпечення, матеріали справи не містять.

В свою чергу, відповідач заперечуючи такі доводи позивача вказав на неможливість пропонування вказаних посад ОСОБА_1 з підстав відсутності у неї вищої освіти відповідного професійного спрямування (журналістика, архівна справа, міжнародні відносини), та будь-якого досвіду роботи за вказаним спрямуванням.

Із матеріалів справи суд встановив, що розпорядженням Долинської міської ради від 24.02.2022 за №60 затверджено професійно-кваліфікаційні характеристики посадових осіб Долинської міської ради та встановлено для начальників відділів і спеціалістів кваліфікаційні вимоги вища освіта відповідного професійного спрямування (зворотній бік а.с.74, а.с.75, зворотній бік а.с.75 том І).

Крім того, у даному випадку слід звернутися до приписів частини 3 статті 492 КЗпП України, якими передбачено, при відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, у фізичної особи працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Отже, норма другого речення частини 3 статті 492 КЗпП України встановлює обов`язок роботодавця, у разі змін в організації виробництва, запропонувати працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві за відповідною професією чи спеціальністю.

Слід відмітити, що друге речення частини 3 статті 492 КЗпП України на відміну від першого дещо по іншому визначає зміст обов`язку роботодавця в процесі (порядку) вивільнення працівників, зокрема, - одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган, фізична особа, яка використовує найману працю, пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, у фізичної особи.

Згідно копії диплому серії НОМЕР_2 від 30.06.2009, наявного в матеріалах справи, ОСОБА_1 закінчила у 2009 році Львівський національний університет імені Івана Франка і отримала повну вищу освіту за спеціальністю "Банківська справа" та здобула кваліфікацію економіст, спеціаліст з банківської справи (а.с.170 том ІІ).

Освіта позивача за спеціальністю "Банківська справа" та кваліфікація економіст, спеціаліст з банківської справи не співпадає із кваліфікаційним вимогам "за професією і спеціальністю" до посад, про які згадує позивач: посада начальника архівного відділу, посада провідного спеціаліста відділу міжнародного співробітництва та проектної діяльності управління зовнішніх зв`язків та місцевого розвитку і посада начальника відділу інформаційної політики та зв`язків з громадськістю управління технічного та інформаційного забезпечення.

Саме на підставі вказаного відповідач обґрунтовуєш неможливість пропонування вказаних посад ОСОБА_1 , оскільки остання немає вищої освіти відповідного професійного спрямування, яка вимагається для їх заміщення.

Такий застосований підхід до вивільнення працівників, на переконання суду, відповідає правилам визначених в другому реченні частини 3 статті 492 КЗпП України.

Попри вказане, суд вважає доцільним у спірній ситуації наголосити на тому, що підхід пропонування працівнику, якого звільняють, роботи із врахуванням тільки кваліфікаційних вимог таких як "професія" і "спеціальність" є виправданим за умови, що в період між попередженням про наступне вивільнення і звільненням, роботодавець або уповноважений ним орган заміщує вакантні посади (шляхом нового прийняття на роботу, шляхом переміщення/переведення у зв`язку із службовою необхідністю, шляхом організації та проведення конкурсу тощо) із дотриманням відповідних кваліфікаційних вимог до таких посад, які ж сам встановив і наявність яких перешкоджає пропонуванню посади особі, яка перебуває у стані звільнення.

Гарантія вже працюючої особи від незаконного її звільнення у випадку скорочення чисельності чи штату працівників визначені частиною 3 статті 40, частиною 3 статті 492 КЗпП України, яка полягає у недопущенні звільнення працівника у разі наявності можливості перевести, за його згодою, на іншу роботу в тій самій установі, організації в першу чергу за відповідною професією чи спеціальністю.

В ході розгляду даної адміністративної справи, судом встановлено, що розпорядженням Долинської міської ради від 20.02.2023 за №60-К (а.с.97 том ІІ), прийнято з 21.02.2023 на посаду провідного спеціаліста архівного відділу Долинської міської ради ОСОБА_2 , яка до прийняття на вказану посаду працювала головним спеціалістом архівного відділу Калуської районної державної адміністрації, згідно записів трудової книжки серії НОМЕР_3 від 03.12.2002 (а.с.102-104 том ІІ). В подальшому, за заявою ОСОБА_2 від 15.03.2022 (а.с.105 том ІІ), останню з 16.03.2023 розпорядженням №115-К від 15.03.2023 переведено на посаду начальника архівного відділу Долинської міської ради (зворотній бік а.с.105 том ІІ).

Отже, в період процедури скорочення чисельності штату, відповідачем прийнято 21.02.2023 з іншої установи на посаду провідного спеціаліста архівного відділу Долинської міської ради ОСОБА_2 , яка в подальшому з 16.03.2023 переведена на посаду начальника архівного відділу Долинської міської ради.

Здійснюючи порівняльний аналіз кваліфікаційних вимог, наявних у ОСОБА_1 і ОСОБА_2 (в період процедури скорочення чисельності штату в структурі виконавчих органів міської ради), необхідних для заміщення посади начальника архівного відділу Долинської міської ради, суд встановив наступне.

Згідно інформації, оформленої листом Долинської міської ради від 12.07.2023 за №725/05-28/14в на виконання вимог ухвали суду (а.с.49-52, 162-164 том ІІ), для заміщення вакантної посади начальника архівного відділу кваліфікаційними вимогами є:

- вища освіта професійного спрямування "Інформаційна, бібліотечна та архівна справа" не нижче ступеня магістр, спеціаліст;

- вільне володіння державною мовою;

- управління організацією роботи, делегування повноважень, управління конфліктами;

- знання нормативно-правових актів, що регулюють питання архівної справи та діловодства;

- стаж роботи на службі в органах місцевого самоврядування, на посадах державної служби або досвід роботи на керівних посадах підприємств, установ та організацій незалежно від форми власності не менше 2 (двох) років.

В контексті вказаних кваліфікаційних вимог суд відзначає те, що окремі із них не підтверджені відповідачем 1 як такі, вимоги щодо яких визначені і затверджені у встановленому порядку.

Зокрема, серед затверджених розпорядженням Долинської міської ради від 24.02.2022 за №60, Професійно-кваліфікаційних характеристик посадових осіб Долинської міської ради, у відношенні до "начальник самостійного управління (відділу), іншого виконавчого органу, начальник відділу, завідувач сектору у складі управління міської ради" та "провідний спеціаліст" (зворотній бік а.с.74, а.с.75, зворотній бік а.с.75, зворотній бік а.с.80, а.с.81 том І) відсутні такі вимоги як "управління організації роботи", "делегування повноважень", "управління конфліктами", "вміння надавати пропозиції, аргументувати та презентувати їх, своєчасно виявляти і попереджати потенційно можливі проблемні ситуації", мова про які вказана в листі Долинської міської ради від 12.07.2023 за №725/05-28/14в (а.с.49-52, 162-164 том ІІ).

Відсутні такі особливі кваліфікаційні вимоги до начальника та провідного спеціаліста також в Положенні про архівний відділ Долинської міської ради, затвердженого рішенням міської ради №2076-30/2023 від 30.03.2023 (а.с.145-147 том ІІ).

Відповідачі не представили суду інші розпорядчі документи як міської ради так і міського голови про визначення таких додаткових вимог.

Як уже відзначалось судом вище по тексту судового рішення, ОСОБА_1 здобула у 2009 році повну вищу освіту за спеціальністю "Банківська справа" та кваліфікацію економіст, спеціаліст з банківської справи, згідно копії диплому серії НОМЕР_2 від 30.06.2009 (а.с.170 том ІІ). У 2019 році ОСОБА_1 закінчила Львівський регіональний університет державного управління Національної академії державного управління при Президентові України і здобула кваліфікацію: ступінь вищої освіти: магістр; спеціальність: "Публічне управління та адміністрування", що підтверджується копією диплому серії НОМЕР_4 від 29.03.2019 (а.с.212 том І).

Також із матеріалів справи, судом встановлено, що ОСОБА_2 ( ОСОБА_3 ) закінчила у 2002 році Львівський національний університет імені Івана Франка і отримала повну вищу освіту за спеціальністю "Економічна статистика" та здобула кваліфікацію економіст, згідно диплому серії НОМЕР_5 від 27.06.2002 (а.с.136 том ІІ), а в 2019 році закінчила Івано-Франківський національний технічний університет нафти і газу та здобула кваліфікацію: ступінь вищої освіти: магістр; спеціальність: "Публічне управління та адміністрування", про що свідчить копія диплому серії НОМЕР_6 від 31.12.2019 (а.с.138 том ІІ).

Отже, як ОСОБА_1 так і ОСОБА_2 мають вищу освіту, пов`язану з економічною спеціальністю (кваліфікація економіст), а також ступінь вищої освіти магістр за спеціальністю "Публічне управління та адміністрування". І позивач і ОСОБА_2 мають стаж роботи на службі в органах місцевого самоврядування і на посадах державної служби, та досвід роботи на керівних посадах не менше 2 (двох) років.

Міський голова м. Долина як відповідач 1 жодним чином не пояснив суду, на яких законних підставах ОСОБА_2 прийнято на посаду провідного спеціаліста архівного відділу Долинської міської ради, після чого переведено на посаду начальника архівного відділу Долинської міської ради, незважаючи на невідповідність вказаної особи одній із кваліфікаційних вимог, встановлених відповідачем для заміщення таких посад, а саме вищої освіти професійного спрямування - "Інформаційна, бібліотечна та архівна справа". Крім того, відповідач 1 не пояснив суду причини надання переважного права ОСОБА_2 у відношенні до позивача щодо заміщення коментованих посад, без врахування переваг/пільг, визначених статтею 492 КЗпП України.

Більше того, як свідчать матеріали справи, обставина щодо попередження ОСОБА_1 про наступне вивільнення і початок дії гарантій, визначених частиною 3 статті 492 КЗпП України, виникли (розпочалися з) 13.02.2023, тобто раніше написання ОСОБА_2 заяви про призначення на посаду провідного спеціаліста архівного відділу міської ради у порядку переведення з посади головного спеціаліста архівного відділу Калуської районної державної адміністрації (а.с.133 том ІІ).

В силу вимог пункту 7 частини 2 статті 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації.

Рівність і недопустимість дискримінації особи це не тільки конституційні принципи національної правової системи України, а й фундаментальні цінності світового співтовариства, на чому наголошено у міжнародних правових актах з питань захисту прав і свобод людини і громадянина, зокрема у Міжнародному пакті про громадянські і політичні права 1966 року (статтях 14, 26), Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (статті 14), Протоколі № 12 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (статті 1) та у Загальній декларації прав людини 1948 року (статтях 1, 2, 7).

Важливо також, що принцип рівності має універсальний характер, і його однаковою мірою повинні дотримуватися у своїй діяльності всі суб`єкти владних повноважень, які забезпечують виконання множинних функцій держави, зокрема у сфері соціального захисту.

На переконання суду, у спірному випадку, приймаючи ОСОБА_2 на посаду провідного спеціаліста, а надалі начальника архівного відділу Долинської міської ради у період процедури скорочення чисельності штату, за аналогічних умов для заміщення такої вакантної посади та однакової відповідності кваліфікаційним вимогам (окрім вищої освіти професійного спрямування), що й у позивача, відповідач 1 порушив принцип рівності перед законом.

Посада начальника архівного відділу була вакантною з 13.02.2023 по 14.03.2023, а посада провідного спеціаліста архівного відділу з 13.02.2023 по 19.02.2023 та з 15.03.2023 по 26.04.2023 включно (а.с.127 том ІІ).

Дії міського голови міста Долина із неврахування наявності у інших осіб (поза структури виконавчих органів міської ради), які приймаються на роботу, всіх необхідних кваліфікаційних вимог до посади, встановлення яких перешкоджає пропонуванню такої посади особі, яка перебуває у стані звільнення, на переконання суду, є грубим порушенням частин 2 і 3 статті 492 КЗпП України, та вважає неприпустимим зі сторони суб`єкта владних повноважень, який наділений правами роботодавця, і як наслідок порушення права особи, яку звільняють, на заміщення такої посади в силу вимог коментованої норми Кодексу.

Виходячи із встановлених обставин, можна дійти висновку, що у спірному випадку роботодавцем не виконано обов`язок щодо гарантування відповідних прав ОСОБА_1 як особи, яка потрапила під скорочення чисельності штату, регламентований частиною 3 статті 492 КЗпП України і потребувала працевлаштуванню (надання відповідної іншої роботи) в структурі виконавчих органів тієї ж міської ради.

Поряд із вказаним окрім наведеного, у даному випадку, суд звертає увагу на встановлену відповідачем 1 однієї із кваліфікаційних вимог щодо заміщення посади начальника архівного відділу, а саме: вища освіта професійного спрямування "Інформаційна, бібліотечна та архівна справа" не нижче ступеня магістр, спеціаліст.

Так, стандарт вищої освіти за спеціальністю 029 "Інформаційна, бібліотечна та архівна справа" галузі знань 02 "Культура і мистецтво" для першого (бакалаврського) рівня вищої освіти, затверджений наказом Міністерства освіти і науки України від 12.12.2018 за №1378 (надалі по тесту Наказ №1378).

Відповідно до пункту 2 коментованого Наказу №1378, стандарт вищої освіти за спеціальністю 029 "Інформаційна, бібліотечна та архівна справа" галузі знань 02 "Культура і мистецтво" для першого (бакалаврського) рівня вищої освіти, вводиться в дію з 2018/2019 навчального року.

В подальшому, наказом Міністерства освіти і науки України від 24.05.2019 за №728 (надалі по тесту Наказ №728) затверджено стандарт вищої освіти за спеціальністю 029 "Інформаційна, бібліотечна та архівна справа" галузі знань 02 "Культура і мистецтво" для другого (магістерського) рівня вищої освіти.

Згідно пункту 2 коментованого Наказу №728 стандарт вищої освіти за спеціальністю 029 "Інформаційна, бібліотечна та архівна справа" галузі знань 02 "Культура і мистецтво" для другого (магістерського) рівня вищої освіти вводиться в дію з 2019/2020 навчального року.

Термін здобуття вищої освіти за спеціальністю "Інформаційна, бібліотечна та архівна справа" для другого (магістерського) рівня вищої освіти становить мінімум 5 років.

Таким чином, враховуючи введення в дію стандарту вищої освіти за спеціальністю "Інформаційна, бібліотечна та архівна справа" для другого (магістерського) рівня вищої освіти тільки з 2019/2020 навчального року, а також беручи до уваги термін навчання для здобуття такої освіти не менше 5-ти років, то суд вважає встановлені відповідачем кваліфікаційні вимоги щодо заміщення посади начальника архівного відділу, зокрема, вища освіта професійного спрямування "Інформаційна, бібліотечна та архівна справа" не нижче ступеня магістр (а раніше спеціаліст), таким, що не відповідає коментованому наказу Міністерства освіти і науки України, оскільки вищу освіту за вказаною спеціальністю можна здобути тільки станом на червень 2024 року.

Суд, в контексті застосування норм матеріального права, які врегульовують спірні правовідносини, враховує правові висновки сформовані Верховним Судом.

Так, в постанові Верховного Суду від 10.08.2023 у справі №540/2917/21 (адміністративне провадження №К/990/26459/22), зокрема:

- "49. Тобто, суб`єкт призначення або керівник державної служби зобов`язаний не лише попередити державного службовця про наступне звільнення, а й одночасно з цим запропонувати державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. Одночасно, враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю.";

- "61. Згідно із позиціє Верховного Суду іншого способу порушеного права у спорах про незаконне звільнення, аніж поновлення на посаді відповідного органу (установи, підприємства, організації), чинне законодавство не передбачає (постанови від 20.02.2019 у справі № 819/691/17, від 20.01.2021 у справі №640/18679/18)."

Окрім вказаного Верховний Суд в пункті 64 постанови від 14.06.2023 у справі №759/18020/21 (цивільне провадження №61-1052св23) відзначив таке: "У правовому висновку, викладеному в постанові Верховного Суду України від 01.04.2015 (провадження №6-40цс15), зазначено, що оскільки обов`язок щодо працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 492 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення."

Переглядаючи в касаційному порядку справу №753/15508/20 Верховний Суд в постанові від 21.12.2022 (цивільне провадження №61-9255св22) керувався, поряд з іншим, таки мотивами:

- "При вирішенні питання про те, чи мав змогу роботодавець виконати вимоги статті 492 КЗпП України про надання роботи працівникові, який вивільняється у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, суд має виходити з того, що за змістом цієї норми працівнику має бути запропонована наявна робота за відповідною професією чи спеціальністю і лише при відсутності такої роботи інша наявна робота.

При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.";

- "Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантні посади чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо, та яка з`явилася на підприємстві протягом цього періоду і яка існувала на день звільнення.

Подібний за змістом висновок міститься у постанові Верховного Суду від 30 серпня 2022 року у справі №285/689/21 (провадження №61-15801св21).".

Ухвалюючи за наслідками касаційного перегляду постанову від 07.09.2023 у справі №340/197/20 (адміністративне провадження №К/9901/28900/20) Верховний Суд виходив із таких висновків:

- "99. Крім того, у постанові від 01 квітня 2015 року (справа №6-40цс15) Верховний Суд України сформулював правову позицію, згідно з якою власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 492 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації і досвіду.";

- "100. Ці правові позиції підтримані Верховним Судом, зокрема, у постановах від 12 грудня 2018 року у справі №826/25887/15, від 17 липня 2019 року у справі №820/2932/16, від 09 жовтня 2019 року у справі №208/3390/16-а, від 24 квітня 2020 року у справі №824/168/19-а.".

Згідно вимог частини 5 статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Окрім вказаного, важливо відмітити те, що у період скорочення чисельності штату, вакантною була посада прибиральника службових приміщень управління технічного та інформаційного забезпечення, кваліфікаційними вимогами щодо заміщення якої визначено: базова загальна середня освіта та професійна підготовка на виробництві, без вимог до стажу роботи (а.с.127-128).

Враховуючи вище коментовані висновки Верховного Суду, відповідач 1, як орган призначення/звільнення, поряд із вказаним, зобов`язаний був запропонувати ОСОБА_1 , як виняток, нижчу посаду у Долинській міській раді, а саме вакантну посаду прибиральника службових приміщень.

В свою чергу позивач, за наслідком пропонування відповідачем такої посади, вправі погодитися або відмовитися від пропонованої посади.

Однак, як встановлено судом та не заперечується сторонами, відповідач 1 не пропонував позивачу посаду прибиральника службових приміщень.

Враховуючи встановлені судом обставини цієї справи та вказані норми матеріального права, які врегульовують спірні відносини, з огляду на викладені судом вище мотиви їх застосування, суд дійшов висновку, що відповідач не виконав свій обов`язок щодо працевлаштування позивача, передбачений частиною другою статті 40, частиною третьою статті 492 КЗпП України.

З огляду на те, що відповідач при звільненні ОСОБА_1 порушив вимоги статей 40, 42, 492 КЗпП України, суд дійшов висновку, що розпорядження Долинської міської ради "Про фактичне звільнення ОСОБА_1 " від 24.04.2023 за №168-К є протиправним, а тому підлягає скасуванню.

Вирішуючи позовну вимогу про поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника управління - адміністратора управління надання адміністративних послуг Долинської міської ради, суд дійшов наступного висновку.

За змістом частини 1 статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Ураховуючи приписи частини 1 статті 235 КЗпП України, на орган, що розглядає трудовий спір, у разі з`ясування того, що звільнення працівника відбулось незаконно, покладається обов`язок поновлення такого працівника на попередній роботі.

Слід відмітити, що Закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав, ніж зазначені в частині 1 статті 235, статті 2401 КЗпП України, а отже, установивши, що звільнення відбулося із порушенням установленого законом порядку, суд зобов`язаний поновити працівника на попередній роботі.

Так, Верховний Суду в постанові від 10.08.2023 у справі №540/2917/21 (адміністративне провадження №К/990/26459/22) в пунктах 53 і 54 сформував наступні висновки:

- "В аспекті означених доводів касаційної скарги колегія суддів зазначає, що Верховний Суд вже неодноразово викладав позицію щодо застосування положень статті 235 КЗпП України, зокрема у постановах від 20.01.2021 у справі №640/18679/18, від 27.04.2021 у справі №826/8332/17, від 31.05.2021 у справі №0840/3202/18, від 27.04.2021 у справі №826/8332/17, від 11.02.2021 у справі №640/21065/18 та багатьох інших, згідно якої на орган, що розглядає трудовий спір, у разі з`ясування того, що звільнення працівника відбулося незаконно, покладається обов`язок поновлення такого працівника на попередній роботі. Закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту прав, ніж зазначений в частині першій статті 235 КЗпП України, а отже, установивши, що звільнення відбулося із порушенням установленого законом порядку, суд зобов`язаний поновити працівника на попередній роботі.";

- Поновлення на роботі полягає в тому, що працівнику надається та ж робота, яку він виконував до звільнення його з роботи.".

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 11.02.2021 у справі №640/21065/18 (адміністративне провадження №К/9901/30023/19).

Враховуючи неправомірне (незаконне) звільнення позивача, за переконанням суду, ОСОБА_1 слід поновити на посаді начальника управління - адміністратора управління надання адміністративних послуг Долинської міської ради, тобто на попередній посаді.

Відповідачу 1 та відповідачу 2 слід мати на увазі, що суду, на стадії ухвалення рішення, достеменно відомо таке.

Як слідує із розділу 12 Структури виконавчих органів Долинської міської ради, в редакції рішення міської радим від 21.07.2022 за №1638-21/2022, структурна одиниця, в якій до дня попередження про наступне звільнення працювала позивач мала назву - "Управління надання адміністративних послуг" (а.с.40 том ІІ).

В свою чергу, рішенням міської ради від 09.02.2023 за №1972-28/2023, поряд з іншим, затверджено нову Структури виконавчих органів Долинської міської ради, зокрема:

- пунктом 12.1 розділу 12 скорочено посаду позивача начальник управління-адміністратор;

- розділом 12 змінено назву структурного підрозділу, в якому працювала позивач, на - Управління "Центр надання адміністративних послуг" (а.с.21 том ІІ).

Пунктом 4 рішенням відповідача 2 від 09.02.2023 за №1972-28/2023 визнано таким, що втратило чинність рішення міської радим від 21.07.2022 за №1638-21/2022 (а.с.20 том ІІ).

Негайно, серед іншого, виконуються рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби (пункт 3 частини 1 статті 371 КАС України). З урахуванням наведеного в частині поновлення ОСОБА_1 на попередній посаді (роботі), рішення суду підлягає зверненню до негайного виконання.

Додатково, у розглядуваному випадку, суд вважає необхідним відзначити, що повноваження міської ради щодо прийняття рішення виключно на пленарних засіданнях імперативно визначені статтею 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" та не підлягають розширеному тлумаченню.

Указані повноваження не передбачають прийняття радою рішень щодо трудових спорів, у тому числі і рішення про поновлення начальника управління - адміністратора управління надання адміністративних послуг Долинської міської ради на посаді за рішенням судів.

Суд наголошує на тому, що судове рішення, яке набрало законної сили має силу закону і підлягає безумовному виконанню. Будь-яка інша посадова особа, орган, у тому числі колегіальний не наділений повноваженнями ставити під сумнів, переглядати або надавати оцінку рішенню суду в поза процесуальний порядок.

За своєю суттю рішення суду, у цьому випадку, підмінює будь-яке інше рішення органу та підлягає виконанню.

Тобто рішення суду, що набрало законної сили підлягає безумовному виконанню незалежно від рішення ради з приводу його виконання.

Водночас частиною 3 статті 242 КАС України визначено, що обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Судове рішення про поновлення на роботі особи замінює собою відповідне рішення уповноваженого органу управління юридичної особи. Отже, в разі ухвалення судового рішення про поновлення на роботі незаконно звільненої особи, таке судове рішення є підставою для видання відповідного наказу та приступлення вказаної особи до виконання її посадових обов`язків.

Суд указує на те, що для виконання судового рішення жодних інших рішень будь-яких органів не потрібно, а тому внесення на розгляд сесії міської ради питання про виконання рішення суду не ґрунтується на законі і підлягає трактуванню як спосіб уникнення від відповідальності за невиконання рішення суду.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним судом у подібних правовідносинах у постанові від 27.01.2022 у справі №120/2911/19-а.

До такого висновку також дійшов Восьмий апеляційний адміністративний суд у постанові від 19.10.2023 у справі за №300/6/23, за наслідком розгляду апеляційної скарги Долинської міської ради на ухвалу Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 10.08.2023 у справі № 300/6/23, якою накладено на голову Долинської міської ради штраф за невиконання рішення суду у подібних правовідносинах.

В контексті вказаного варто звернутися до положень пунктів 7 і 10 частини 4 статті 42 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" від 21.05.1997 за №280/97-ВР (надалі по тексту також Закон №280/97-ВР), за змістом яких міський голова:

- здійснює керівництво апаратом ради та її виконавчого комітету;

- призначає на посади та звільняє з посад керівників відділів, управлінь та інших виконавчих органів ради, підприємств, установ та організацій, що належать до комунальної власності відповідних територіальних громад.

Відтак, у спірному випадку саме на міському голові міста Долина, в розумінні абзацу 4 частини 1 статті 5 Закону №280/97-ВР, як самостійні посадовій особі в системі місцевого самоврядування слід поновити ОСОБА_1 на посаді начальника управління - адміністратора управління надання адміністративних послуг Долинської міської ради.

Вирішуючи позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд керується положеннями частини 2 статті 235 КЗпП України.

В силу правового регулювання частини 2 статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Так, вимушений прогул у зв`язку з незаконним звільненням ОСОБА_1 рахується судом з 27.04.2023 (наступний день за днем звільнення), з огляду на особливості обчислення строків, передбачених КЗпП України відповідно до статті 2441 цього Кодексу, по 23.10.2023 (день ухвалення судом цього рішення).

Середній заробіток працівника згідно з частиною 1 статті 27 Закону України "Про оплату праці" визначається за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 (надалі по тексту також Порядок №100).

Згідно пункту 21 постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку №100.

Відповідно до абзацу 4, 5 пункту 2 розділу ІІ Порядку №100 середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

За змістом пунктів 5 і 8 розділу IV вказаного Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Таким чином, при обчисленні розміру середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу обрахуванню підлягає сума заробітку за робочі дні, виходячи із середньоденного заробітку, обчисленого відповідно до положень Порядку №100.

Згідно з довідкою виконавчого комітету Долинської міської ради від 11.09.2023 за №47 середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 складає 920,29 гривень, а середньомісячна заробітна плата 19 786,24 гривень (а.с.165 том ІІ).

Позивач не заперечує розрахунок вказаних у довідці сум середньоденного заробітку і середньомісячного заробітку.

В спірному випадку вимушений прогул ОСОБА_1 розпочався 27.04.2023 та закінчився 23.10.2023 (день ухвалення судом рішення у цій справі).

Таким чином, загальна кількість робочих днів за період з 27.04.2023 по 23.10.2023 становить 128 днів із урахуванням частини 6 статті 6 Закону України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану" від 15.03.2022 за №2136-ІХ. Отже, середній заробіток позивача за вказаний період складає 117 797,12 гривень (128 робочих дні помножити на 920,29 гривень середньоденного заробітку).

Отже, з Долинської міської ради належить стягнути на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 117 797,12 гривень.

Окрім цього, додатково суд зазначає таке.

Так, пунктом 3 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 за №100, визначено, що при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку. Суми нарахованої заробітної плати враховуються у тому місяці, за який вони нараховані та у розмірах, в яких вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

При цьому, зобов`язання Долинської міської ради як органу місцевого самоврядування в структурі якого знаходиться Управління, із якого мало місце незаконне звільнення (роботодавця), який є податковим агентом сплачувати податок на доходи фізичних осіб та військовий збір за працівників встановлено Податковим кодексом України.

Так, відповідно до підпункту 168.1.1 пункту 168.1 статті 168 Податкового кодексу України податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу, і ставку військового збору, встановлену підпунктом 1.3 пункту 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ Податкового кодексу України.

Згідно з пунктом 164.2 статті 164 Податкового кодексу України до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються: доходи у вигляді заробітної плати, нараховані (виплачені) платнику податку відповідно до умов трудового договору (контракту).

Пунктом 167.1 статті 167 Податкового кодексу України визначено, що ставка податку на доходи фізичних осіб становить 18 відсотків бази оподаткування щодо доходів, нарахованих (виплачених, наданих) (крім випадків, визначених у пунктах 167.2-167.5 цієї статті) у тому числі, але не виключно у формі: заробітної плати, інших заохочувальних та компенсаційних виплат або інших виплат і винагород, які нараховуються (виплачуються, надаються) платнику у зв`язку з трудовими відносинами та за цивільно-правовими договорами.

Відповідно до підпунктом 1.3 пункту 161 підрозділу 10 розділу ХХ Податкового кодексу України ставка збору становить 1,5 відсотка від об`єкта оподаткування, визначеного підпунктом 1.2 цього пункту.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час вимушеного прогулу, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу зменшується на суму податків і зборів.

Окрім цього, відрахування податків і обов`язкових платежів із середнього заробітку за час вимушеного прогулу не погіршує становище працівника, якого поновлено на роботі, оскільки за цей період, у разі перебування на посаді, працівник отримував би заробітну плату, із якої також відраховувались би податки і збори.

Такий висновок суду відповідає правовій позиції Верховного Суду, зазначеній в постанові від 05.08.2020 в справі №817/893/17.

Отже, на користь позивача належить стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 165 652,20 гривень, з вирахуванням з цієї суми роботодавцем податків та обов`язкових платежів.

Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача 2 моральної шкоди в розмірі 50 000,00 гривень, то суд вважає, що позов в цій частини підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Вирішення позитивно питання щодо стягнення моральної шкоди з суб`єкта владних повноважень, серед іншого, є наслідком встановлення судом порушень прав, свобод чи інтересів особи неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльності відповідача.

У спірному випадку суд встановив факт протиправності розпорядження Долинської міської ради Калуського району Івано-Франківської області від 24.04.2023 за №168-К "Про фактичне звільнення ОСОБА_1 ".

Порядок відшкодування моральної шкоди визначений в статті 23 Цивільного кодексу України, відповідно до якої особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Так, відповідно до положень частини другої статті 23 Цивільного кодексу України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Окрім того, правове регулювання відшкодування моральної шкоди також здійснюється частиною першою статті 1167 Цивільного кодексу України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

При цьому, суд враховує роз`яснення, надані у пунктах 3, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 за №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", де зазначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих відносин через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Зважаючи на вказане слід керуватися тим, що саме по собі порушення прав особи ще не свідчить про заподіяння їй моральної шкоди, оскільки така шкода повинна мати певний прояв у вигляді, зокрема, фізичних та/або душевних страждань, приниженні честі і гідності тощо, і наявність таких обставин повинна довести особа, яка вважає, що їй заподіяно моральну шкоду.

В постановах від 10.04.2019 у справі №464/3789/17 та від 22.01.2020 у справі №560/798/16-а Верховний Суд зазначив:

- "56. При цьому слід враховувати, що порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

57. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. При цьому, в силу статті 1173 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини відповідача, а протиправність його дій та рішень презюмується - обов`язок доказування їх правомірності в розумінні частина 2 статті 77 КАС України покладається на відповідача" (справа №464/3789/17);

- "74. У практиці Європейського Суду з прав людини порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (див. наприклад, Рисовський проти України, №29979, п. 86, 89; від 20 жовтня 2011, Антоненков та інші проти України, № 14183/02, п. 71, 22 листопада 2005).

75. Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди.

76. Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.

77. При цьому слід виходити з презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (статті 3, 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

79. З огляду на характер правовідносин між людиною і державою (в особі органу державної влади чи органу місцевого самоврядування), з метою забезпечення реального та ефективного захисту прав людини, у справах адміністративного судочинства саме на суб`єкта владних повноважень-відповідача покладається тягар спростування факту заподіяння моральної шкоди та доведення неадекватності (нерозумність, несправедливість) її розміру, визначеного позивачем" (справа №560/798/16-а).

У позовній заяві, ОСОБА_1 зазначила, що орган призначення/звільнення своїми протиправними і упередженими діями щодо неї, тобто незаконним звільненням, порушив її права, чим спричинив моральні страждання та інші негативні явища, які полягають в погіршенні стану здоров`я. Переживання через незаконне звільнення позбавили позивача сну, спокійного існування, а постійне перебування у стресовій ситуації призвело до виникнення нервових зривів, внаслідок чого за рекомендацією лікарів позивач перебуває на антидепресантах. Моральний стан пригнічений, так як позивач залишилась без доходів, маючи на утриманні трьох малолітніх дітей. В тому числі, за доводами позивача, звільнення її з посади начальника - адміністратора управління надання адміністративних послуг Долинської міської ради наносить невиправну шкоду її діловій репутації, авторитету в очах колег, співробітників.

На підтвердження таких доводів ОСОБА_1 долучила до позовної заяви виписки з історії хвороби стаціонарного хворого №1639 (за період з 26.12.2022 по 05.01.2023) і №429 (за період з 17.03.2023 по 07.04.2023), видані Комунальним некомерційним підприємством "Вигодська міська багатопрофільна лікарня" та консультативні висновки лікаря терапевта від 06.02.2023 і від 12.01.2023 (а.с.78, 79, 80, 81 том І).

Зокрема, згідно виписки з історії хвороби стаціонарного хворого №429 (за період з 17.03.2023 по 07.04.2023), повний діагноз: ВСД Цефалгічний синдром, Астено-невротичний синдром (виникає при виснаженні нервової системи і характерний емоційною втомою, дратівливістю та нервовою збудливістю у комплексі з апатією), Синкопальні стани. Гострий радикуліт ПВХ, помірний больовий синдром. За наслідками обстеження призначено лікування та рекомендовано антистрес (а.с.80 том І).

Суд бере до уваги доводи позивача про те, що негативні переживання пов`язані з порушенням її прав як працівника, та вважає, що в спірному випадку наявний певний причинний зв`язок між душевними стражданнями позивача і протиправними діями відповідачів щодо звільнення ОСОБА_4 з роботи, а саме: попередження про наступне звільнення із займаної посади; не пропонування належних наявних вакантних посад; протиправного звільнення із займаної посади за наявності вакантної посади, яку могла зайняти позивач. ОСОБА_1 перебувала у стресовій ситуації, що призвело до виникнення нервових зривів, внаслідок чого змушена приймати антидепресанти.

Враховуючи те, що відповідачем при звільненні позивача не дотримано встановлених законодавством гарантії працівника, що потягнуло за собою порушення права ОСОБА_1 на працю внаслідок її незаконного звільнення із роботи, і такі дії та рішення перебувають в причинному зв`язку з душевними стражданнями позивача, то суд вважає, що відповідач заподіяв позивачу моральну шкоду.

Таким чином, суд дійшов висновку про необхідність стягнення на користь позивача моральної шкоди, заподіяної їй протиправним рішенням про звільнення з роботи.

Що стосується її розміру, то судом враховано висновок Верховного Суду, викладений в постанові від 27.11.2019 у справі №750/6330/17:

"57. … відповідно до частини 3 статті 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

58. З огляду на те, що "розумність" і "справедливість" є оціночними поняттями, суди, насамперед першої та апеляційної інстанції, які заслуховують сторін та встановлюють фактичні обставини справи, мають широкий діапазон розсуду під час визначення розумного та справедливого (співмірного) розміру відшкодування моральної шкоди.

59. Наведені позивачем обставини, за оцінкою суду першої інстанції, спричинили йому душевні страждання, переживання, стрес та відчуття невизначеності, тобто заподіяли їй моральну шкоду. Позивач просив стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 10 000,00 гривень, проте суд першої інстанції вважав, що справедливим розміром відшкодування є 2 000,00 гривень. Присуджена судом першої інстанції сума не є очевидно неспівмірною."

У позовній заяві ОСОБА_1 вказала на розмір моральної шкоди, яка, на переконання позивача підлягає стягненню із відповідача на її користь 50 000,00 гривень.

В спірному випадку суд, застосовуючи принципи розумності та справедливості, як складові аспекти принципу верховенства права, за обставин цієї справи, вважає, що буде співмірним присудження позивачу стягнення з відповідача 3 000,00 гривень.

Хоч така оцінка є умовним визначенням розміру шкоди, і не може бути точним матеріальним відповідником пережитих позивачем душевних страждань і стресу внаслідок протиправного звільнення з роботи, проте визначення такого розміру компенсації моральної шкоди, на переконання суду, відповідає критеріям розумності та справедливості.

Підсумовуючи вищевказане, суд дійшов про часткове задоволення позову ОСОБА_1 до міського голови Долинської міської ради Калуського району Івано-Франківської області, Долинської міської ради Калуського району Івано-Франківської області, а саме слід:

- визнати протиправним та скасувати розпорядження міського голови Долинської міської ради Калуського району Івано-Франківської області від 24.04.2023 за №168-К "Про фактичне звільнення ОСОБА_1 ";

- поновити ОСОБА_1 з 27.04.2023 на посаді начальника управління - адміністратора управління надання адміністративних послуг Долинської міської ради Калуського району Івано-Франківської області;

- стягнути з міського голови Долинської міської ради Калуського району Івано-Франківської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 117 797,12 гривень та моральну шкоду в розмірі 3 000,00 гривень.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення (частини 1, 2 статті 77 КАС України).

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Суд за правилами статті 90 КАС України оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні .

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку, що у спірному випадку відповідачі не діяли на підставі закону, із урахуванням усіх обставин, які мають значення для вірного вирішення порушеного позивачем питання, у зв`язку із чим позовні вимоги підлягають до часткового задоволення.

Розподіляючи між сторонами судові витрати суд відзначає, що відповідно до частини 1 статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Позивач звільнена від сплати судового збору за подання до суду даної позовної заяви на підставі пункту 1 частини 1 статті 5 Закону України "Про судовий збір".

Разом з тим, у позовній заяві позивач вказала на орієнтовний розмір судових витрат на правову допомогу по даній справі, який очікує понести 20 000,00 гривень, та просить стягнути з Долинської міської ради на її користь.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, серед інших, і витрати на професійну правничу допомогу (частина 3 статті 132 КАС України).

Компенсація витрат на професійну правничу допомогу здійснюється у порядку, передбаченому статтею 134 КАС України.

За змістом пункту 1 частини 3 статті 134 КАС України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, серед іншого, складає гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, які визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Окрім зазначеного, частиною 4 статті 134 КАС України встановлено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Водночас згідно частини 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

За змістом частини 7 статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

На підтвердження понесення позивачем витрат на правничу допомогу, остання долучила ордер на надання правової допомоги серії АТ №1038573 від 13.03.2023 і договір про правничу допомогу від 13.03.2023, укладений між ОСОБА_1 та адвокатом адвокатського об`єднання "Західноукраїнська правнича компанія" Саварин Світланою Степанівною, яка діє на підставі свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю №274 від 20.04.2021 (а.с.144 том І, а.с.60 том ІІ). Згідно додаткової угоди №1 до коментованого договору від 13.03.2023, вартість послуг на надання правової допомоги становить в загальному розмірі 18 100,00 гривень (а.с.61 том ІІ).

В частині змісту (опису) допомоги, подано акт приймання виконаних робіт від 24.07.2023, відповідно до якого адвокатом надано наступні послуги, а саме: підготовка та подання в Івано-Франківський окружний адміністративний суд позовної заяви (7 годин) 7 000,00 гривень; підготовка та подання в Івано-Франківський окружний адміністративний суд відповіді на відзив на позов по справі №300/2818/23 (2 години) 2 000,00 гривень; підготовка та подання в Долинську міську раду двох адвокатських запитів від 07.06.2023 і від 03.05.2023 (2 години) 1 000,00 гривень; підготовка та подання в Івано-Франківську обласну державну адміністрацію адвокатського запиту від 13.03.2023 (1 година) 500,00 гривень (а.с.62 том ІІ).

Факт оплати позивачем послуг (фактичного понесення витрат) за надання правничої допомоги адвокатом Саварин С.С. в розмірі 11 000,00 гривень, підтверджується квитанцією (талон) №555945 від 24.07.2023 (а.с.63 том ІІ).

Відтак, позивачем надані належні документи, що дають підстави для розгляду судом питання відшкодування витрат на користь ОСОБА_1 .

При цьому, виходячи із змісту вищевказаних документів, наданих на підтвердження понесення позивачем витрат на правничу допомогу, такі витрати становлять: згідно додаткової угоди №1 до договору від 13.03.2023 18 100,00 гривень; згідно акт приймання виконаних робіт від 24.07.2023 10 500,00 гривень; згідно квитанції (талону) №555945 від 24.07.2023 11 000,00 гривень.

В даному випадку, суд враховує висновки викладені Верховним Судом у постанові від 23.12.2021 у справі №520/11348/2020, за змістом яких суд касаційної інстанції дійшов наступних висновків:

"74. Водночас колегія суддів Верховного Суду вважає за необхідне зазначити, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

75. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

76. При цьому суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципом справедливості як одного з основних елементів принципу верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, ціну позову, якість підготовлених документів, витрачений адвокатом час, тощо - є неспівмірним."

З огляду на вищевказане, суд переконаний, що розмір витрат на правничу допомогу, заявлений до відшкодування за рахунок відповідача 2, є дещо завищеним та неспівмірним із складністю і характером даної справи.

Підсумовуючи свої аргументи і мотиви, суд вважає справедливим можливе відшкодування позивачу судових витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 9 000,00 гривень, згідно акту приймання виконаних робіт від 24.07.2023, які підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача 2.

Сторонами не подано будь-яких доказів про понесення ними інших витрат, пов`язаних з розглядом справи, відтак у суду відсутні підстави для вирішення питання щодо їх розподілу.

Вирішуючи питання, за рахунок бюджетних асигнувань якого із відповідачів слід задовольнити вимоги позивача, суд виходить із таких аргументів.

Так, за змістом абзацу 4 частини 1 статті 5 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" система місцевого самоврядування включає, серед іншого, міського голову, а також окремо міська рада і виконавчий орган міської ради.

Частинами 1, 3 статті 12 коментованого Закону визначено, що міський голова є головною посадовою особою територіальної громади відповідно міста.

Міський голова очолює виконавчий комітет відповідної міської ради, головує на її засіданнях.

В силу правого регулювання пункту 8 частини 4 статті 42 коментованого Закону міський голова головує на пленарних засіданнях ради.

Поряд з вказаним, положеннями пунктів 7, 13, 10, 14 частини 4 статті 42 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" визначено, що міський голова: здійснює керівництво апаратом ради та її виконавчого комітету; є розпорядником бюджетних коштів, використовує їх лише за призначенням, визначеним радою; призначає на посади та звільняє з посад керівників відділів, управлінь та інших виконавчих органів ради, підприємств, установ та організацій, що належать до комунальної власності відповідних територіальних громад; представляє територіальну громаду, раду та її виконавчий комітет у відносинах з державними органами, іншими органами місцевого самоврядування, об`єднаннями громадян, підприємствами, установами та організаціями незалежно від форм власності, громадянами, а також у міжнародних відносинах відповідно до законодавства.

Відповідно до частин 5 і 6 статті 42 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" міський голова несе персональну відповідальність за здійснення наданих йому законом повноважень. При здійсненні наданих повноважень міський голова є підзвітним, підконтрольним і відповідальним перед територіальною громадою, відповідальним - перед відповідною радою.

Системний аналіз правового регулювання вказаного Закону свідчить, що міський голова в системі місцевого самоврядування наділений самостійним статусом суб`єкта владних повноважень, в тому числі і в розумінні КАС України.

Разом з тим, незважаючи на те, що протиправність у спірних правовідносин допущена у зв`язку із ухваленням оскаржуваного розпорядження міського голови, останній все таки у досліджуваному випадку, в силу вимог пункту 12 частини 4 статті 42 Закону №280/97-ВР, діяв на виконання рішення Долинської міської ради від 09.02.2023 за №1972-28/2023, яким затверджено нову Структуру виконавчих органів міської ради та скорочено посаду позивача.

Статус міський голова міста Долина в системі місцевого самоврядування не може змінити те, що використання бюджетних коштів територіальної громади здійснюється лише за призначенням, визначеним відповідною радою, а відтак

середній заробіток за час вимушеного прогулу, моральна шкода і судові витрати підлягають стягненню саме за рахунок бюджетних асигнувань Долинської міської ради як органу місцевого самоврядування, в структурі виконавчих органів якого працювала па підлягає поновленню ОСОБА_1 .

На підставі статті 1291 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати розпорядження міського голови Долинської міської ради Калуського району Івано-Франківської області від 24.04.2023 за №168-К "Про фактичне звільнення ОСОБА_1 ".

Поновити ОСОБА_1 , з 27.04.2023, на посаді начальника управління - адміністратора управління надання адміністративних послуг Долинської міської ради Калуського району Івано-Франківської області.

Стягнути з Долинської міської ради Калуського району Івано-Франківської області (ідентифікаційний код юридичної особи 04054317) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_7 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 117 797 (сто сімнадцять тисяч сімсот дев`яносто сім) гривні 12 (дванадцять) копійок з утриманням з цієї суми податку на доходи фізичних осіб, військового збору та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Стягнути з Долинської міської ради Калуського району Івано-Франківської області (ідентифікаційний код юридичної особи 04054317) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_7 ) моральну шкоду в розмірі 3 000,00 (три тисячі гривень нуль копійок).

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Звернути до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника управління - адміністратора управління надання адміністративних послуг Долинської міської ради Калуського району Івано-Франківської області.

Звернути до негайного виконання рішення суду в частині стягнення заробітної плати (середнього заробітку за час вимушеного прогулу) за один місяць в сумі 19 786 (дев`ятнадцять тисяч сімсот вісімдесят шість) гривень 24 (двадцять чотири) копійки з утриманням з цієї суми податку на доходи фізичних осіб, військового збору та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань міського Долинської міської ради Калуського району Івано-Франківської області (ідентифікаційний код юридичної особи 04054317) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_7 ) судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 9 000,00 гривень (дев`ять тисяч гривень нуль копійок).

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку.

Відповідно до статей 255, 295, 297 КАС України апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення рішення в повному обсязі.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною другою статті 299 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Учасники справи:

позивач ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_7 ), АДРЕСА_1 ;

відповідач 1 міський голова Долинської міської ради Калуського району Івано-Франківської області (вул. Незалежності, 5, м. Долина, Калуський район, Івано-Франківська область, 77503);

відповідач 2 Долинська міська рада Калуського району Івано-Франківської області (ідентифікаційний код юридичної особи 04054317), вул. Незалежності, 5, м. Долина, Калуський район, Івано-Франківська область, 77503).

Суддя Чуприна О.В.