Справа № 240/20495/23
Суддя: Лавренчук Ольга Володимирівна
Дата ухвалення: 2023-10-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 жовтня 2023 року м. Житомир справа № 240/20495/23

категорія 106020000

Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Лавренчук О.В., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання неправомірною відмову, зобов`язання вчинити дії,

встановив:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 у якому просить:

- визнати відмову в задоволенні рапорту ОСОБА_1 від 15.06.2023 року про звільнення з військової служби на підставі пп. «н» п. 3 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» неправомірною;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 звільнити ОСОБА_1 (РНОІСПП НОМЕР_2 ) з військової служби на підставі пп «г» п. 3 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» на підставі її рапорту від 15.06.2023.

В обґрунтування позову вказує, що 15.06.2023 позивач, як військовослужбовець звернулась із рапортом про звільнення на підставі пп. «г» п. 3 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» №2232-ХП із змінами та доповненнями у зв`язку із сімейними обставинами - самостійним вихованням дитини віком до 18 років. У відповідь на рапорт позивача - відповідач не вчинив дії по припиненню контракту (звільнення позивача), а повернув рапорт без виконання та надав лист відповідь від 21.06.2023 про відсутність підстав в задоволенні рапорту позивача. Вважає, що вказані дії відповідача є неправомірними, з ними не погоджується, та вважає що має всі підстави в задоволенні рапорту про звільнення з військової служби на підставі пп. «г» п. 3 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу». Просить позов задовольнити.

Суддя своєю ухвалою від 17.07.2023 прийняла позовну заяву до розгляду та відкрила спрощене позовне провадження без повідомлення учасників справи.

Відзив на позовну заяву надійшов до суду 29.09.2023. Заперечуючи позовні вимоги відповідач зазначає, що наявність рішення суду про розірвання шлюбу, про стягнення аліментів, про визначення місця проживання дитини з одним із батьків, або ж рішення органу опіки та піклування про визначення місця проживання дитини з одним із батьків не може слугувати достатнім доказом того, що військовослужбовець самостійно виховує дитину, адже такі рішення не впливають на право чи обов`язок передбачених статтями Сімейного кодексу України та іншими нормативно-правовими актами іншого з батьків здійснювати виховання дитини й не підтверджують невиконання ним цього обов`язку. Відповідач формуючи відповідь не ототожнював поняття «одинокий батько/матір» та «особа, яка самостійно виховує дитини». Позивач повинна була надати переконливі докази того, що вона дійсно виховує дитину, як зазначалося вище, наявність рішення суду про розірвання шлюбу, про стягнення аліментів, про визначення місця проживання дитини з одним із батьків, або ж рішення органу опіки та піклування про визначення місця проживання дитини з одним із батьків не може слугувати достатнім доказом того, що військовослужбовець самостійно виховує дитину. Для звільнення з лав Збройних Сил України недостатньо просто розлучитись та визначитись з місцем проживання дітей. Вагомими підставами для ухвалення відповідного рішення про звільнення може бути смерть одного з батьків, позбавлення когось із батьків батьківських прав, встановлення факту про зникнення безвісти одного з батьків дітей, факт тривалої хвороби одного з батьків, що виключають можливість виховання тощо. Просить відмовити у задоволенні позову.

Розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та виклику учасників справи (у письмовому провадженні), з особливостями, визначеними статтями 257-263 Кодексу адміністративного судочинства України, позовну заяву та відзив, повно і всебічно з`ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, перевіривши їх наявними в матеріалах справи і дослідженими доказами, суд дійшов наступних висновків.

Згідно з ч. 5 ст. 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Встановлено, що позивач звернулась із рапортом про звільнення з військової служби в запас відповідно до пп "г" п. 3 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» - за сімейними обставинами у зв`язку з самостійним вихованням дитини віком до 18 років (а.с. 7). До рапорту додала:

- рішення Волицької сільської ради від 08.06.2023 №311 "Про визначення місця проживання дитини (а.с. 8)";

- довідку Волицької сільської ради від 22.05.2023 №148 про місце проживання та реєстрації позивача та її сина, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 9);

- довідку Волицької сільської ради від 29.05.2023 №154 про склад сімї (а.с. 10);

- копію свідоцтва про народження ОСОБА_2 ;

- копію рішення Андрушівського районного суду від 23.12.2014 у справі №272/1617/14ц (а.с. 12) про розірвання шлюбу;

- довідки Бердичівського відділу ДВС від 25.05.2023 №138 (а.с.13) про те, що ОСОБА_3 сплачує аліменти на утримання дітей: ОСОБА_4 та ОСОБА_2 ;

- характеристика учня ОСОБА_2 (а.с. 14);

- акт обстеження житлово-побутових умов проживання від 26.05.2023 служби у справах дітей Волицької сільської ради;

- довідка форми 5 від 25.05.2023 №4542 про те, що ОСОБА_3 перебуває на військовій службі у Військовій частині НОМЕР_3 (а.с. 16).

Листом від 21.06.2023 №891/1/1877 Військової частини НОМЕР_1 у якому повідомлено ОСОБА_1 про наступне: "Командуванням військової частини НОМЕР_1 в межах повноважень розглянуто Ваш рапорт стосовно звільнення з військової служби у запас відповідно до абзацу 10 підпункту «Г» пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», а саме у зв`язку з самостійним вихованням дитини віком до 18 років. З приводу даного питання повідомляю наступне: дослідивши документи додані до рапорту стало відомо, що у сержанта ОСОБА_1 у шлюбі з ОСОБА_3 народилася дитина- ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується доданим до рапорту та нотаріально завіреним свідоцтвом про народження серії НОМЕР_4 . Рішенням Андрушівського районного суду Житомирської області у справі №272/1617/14-ц від 23.12.2014 року розірвано шлюб між громадянами України ОСОБА_3 та ОСОБА_1 . Відповідно до пунктів 1, 2 статті 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Тобто розірвання шлюбу не звільняє жодного з батьків від прав та обов`язків передбачених статтями Сімейного кодексу України шодо дитини. На думку командування військової частини та виходячи з судової практики документами що підтверджують самостійне виховання дитини є: 1. Свідоцтво про смерть одного з батьків. 2. Рішення суду про позбавлення батьківських прав. 3. Рішення суду про визнання одного з батьків безвісно відсутніми. 4. Рішення суду про оголошення одного з батьків померлими. 5. Рішення суду про встановлення факту самостійного виховання дитини. До свого рапорту Вами не було надано жодного зазначених документів (а.с. 18)."

Вважаючи таку відмову протиправною, а свої права та інтереси порушеними, позивач звернулась до суду.

Спірні правовідносини врегульовані Законом України «Про військовий обов`язок та військову службу» та Сімейним кодексом України.

Відповідно до статті 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.

Згідно з частинами 1, 2 статті 1 Закону України від 25.03.1992 №2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон №2232-ХІІ) захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону №2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Пунктом 6 статті 2 Закону №2232-XII передбачені такі види військової служби: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів); військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.

Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» (затвердженим Законом України від 24.02.2022 №2102-ІХ) введено в Україні воєнний стан із 05 год. 30 хв. 24.02.2022 строком на 30 діб.

На момент розгляду адміністративної справи строк дії воєнного стану в Україні продовжено.

Так, підстави для звільнення військовослужбовців з військової служби передбачено статтею 26 Закону №2232-XII.

Зокрема, підпунктом "г" пункту 3 частини 5 вказаної статті зазначено, що контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби під час проведення мобілізації та дії воєнного стану через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу): військовослужбовці, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років;

Тобто підпунктом "г" пункту 3 частини 5 ст. 26 Закону №2232-XII передбачено право звільнення з військової служби на час воєнного стану військовослужбовця, який самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років.

Суд зазначає, що відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Відповідно до ст. 150 Сімейного Кодексу України (далі - СК України) батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Відповідно до ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

При цьому, згідно зі ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Як визначено ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

При цьому, у відповідності до положень ч.ч. 1, 2 ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів, в той час як батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні, та мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Як визначено частинами 1-3 статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Пунктом 2 ч. 164 СК України передбачено, що підставою для позбавлення батьків або одного з них батьківських прав, може бути, зокрема, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини.

Отже, Сімейним кодексом України чітко передбачено, що мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони в шлюбі між собою. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Одним із способів виконання батьками обов`язку утримувати дитину є стягнення аліментів за домовленістю сторін або за рішенням суду.

Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Зокрема, мати або батько має право звернутися до суду з позовом про позбавлення другого з батьків батьківських прав через ухиляння його від виконання своїх обов`язків з виховання дитини.

Факт відсутності участі батька або матері у вихованні дитини може бути підтверджений судом виключно в разі вирішення питання щодо позбавлення особи батьківських прав.

З наведених норм вбачається, що проживання батьків дитини окремо, розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини з одним з них не впливає на обсяг прав та обов`язків батьків щодо виховання дитини. Не звільняє того з батьків, хто проживає окремо від обов`язку та не позбавляє права брати особисту участь у вихованні дитини.

Повертаючись до обставин цієї справи, суд зазначає, що позивач у заяві про звільнення посилалась на підпункт «г» пункту 3 частини 5 статті 26 Закону №2232-XII, що підставою для звільнення її з військової служби є самостійне виховання дитини віком до 18 років. Однак, позивачу було відмовлено, з підстав того, що наданих документів не достатньо для підтвердження факту самостійного виховання дитини віком до 18 років.

Судом при дослідженні наданих ОСОБА_1 до рапорта документи встановлено, що вони свідчать про те, що син позивача - ОСОБА_2 проживає разом з нею.

При розгляді даної адміністративної справи судом на підставі належних доказів встановлено, що ОСОБА_3 , батько неповнолітньої дитини позивача, перебуває на військовій службі у Військовій частини НОМЕР_3 на посаді майора медичної служби, що підтверджується довідкою №4542 від 25.05.2023 (а.с. 16), яка була додана позивачем до рапорту від 15.06.2023.

Законодавчо закріплено право на звільнення з військової служби під час проведення мобілізації та дії воєнного стану одного із подружжя, обоє з яких проходять військову службу і мають дитину (дітей) віком до 18 років (підпункт «г» пункту 3 частини 5 статті 26 Закону №2232-XII).

Однак, шлюб між позивачем та ОСОБА_3 розірвано ще у 2014 році (рішення суду від 23.12.2014 у справі №272/1617/14-ц набрало законної сили 07.04.2015).

Отже, обоє батьків ОСОБА_2 , 2007 року народження, проходять військову службу під час дії воєнного стану, однак між ними у 2014 році розірвано шлюб, що унеможливило звернення позивача із рапортом про звільнення з військової служби на підставі "через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу) один із подружжя, обоє з яких проходять військову службу і мають дитину (дітей) віком до 18 років".

Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини, прийнятої 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною з 27 вересня 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що інтереси неповнолітньої дитини, обоє батьків якої є військовослужбовцями, що проходять військову службу під час дії воєнного стану, не враховані відповідачем при розгляді рапорту позивача від 15.06.2023 (позивач до рапорту надавала копію довідки Військової частини НОМЕР_5 від 25.05.2023 у якій вказано, що ОСОБА_3 , батько неповнолітньої дитини позивача, перебуває на військовій службі у Військовій частини НОМЕР_3 на посаді майора медичної служби, а отже відповідач був обізнаний про вказану обставину, однак не врахував її при прийнятті рішення).

Щодо обраного позивачем способу захисту її прав, суд зауважує, що за встановлених фактичних обставин справи суд не бачить підстав підміняти командування військової частини НОМЕР_1 та замість нього приймати рішення щодо звільнення позивача з військової служби. Завданням адміністративного суду є перевірка законності прийнятого відповідачем рішення, а в цій ситуації відповідач не прийняв рішення з урахуванням повного досідження обставин визначених позивачем у рапорті від 15.06.2023 та, враховуючи додані до нього документи.

Таким чином, оцінюючі зазначені доводи сторін та докази на їх підтвердження, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню шляхом зобов`язання відповідача повторно розглянути рапорт позивача від 15.06.2023 про звільнення з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» з урахуванням висновків суду.

Частиною першою та другою статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Положеннями статті 90 КАС України визначено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи викладене суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог.

При зверненні до суду з адміністративним позовом позивачем сплачений судовий збір у розмірі 1073,60 грн.

У зв`язку із частковим задоволенням позовних вимог та сплатою судового збору за одну позовну вимогу немайнового характеру, суд дійшов висновку, що судові витрати, понесені позивачем, належать відшкодуванню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача у повному розмірі.

Керуючись статтями 9, 72-77, 90, 242-246, 255, 258 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Частково задовольнити позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , ЄДРПОУ: НОМЕР_6 ) про визнання неправомірною відмову, зобов`язання вчинити дії.

Визнати протиправною відмову Військової частини НОМЕР_1 в задоволенні рапорту ОСОБА_1 від 15.06.2023 про звільнення з військової служби на підставі пп. «п» п. 3 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу».

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 повторно розглянути рапорт ОСОБА_1 від 15.06.2023 про звільнення з військової служби на підставі пп. «г» п. 3 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», з урахуванням висновків суду.

В задовленні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 документально підтверджені судові витрати у сумі 1073 ( одна тисяча сімдесят три ) гривні 60 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.В. Лавренчук