Справа № 160/13120/23
Суддя: Кальник Віталій Валерійович
Дата ухвалення: 2023-10-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

18 жовтня 2023 року Справа № 160/13120/23

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кальника В.В., перевіривши матеріали адміністративного позову у справі № 160/13120/23 за позовом ОСОБА_1 до відповідача-1: Державної установи Дніпровська установа виконання покарання №4, відповідача-2: Південно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції про визнання дій, рішення та бездіяльності протиправними, стягнення моральної шкоди , -

УСТАНОВИВ:

13.06.2023 року ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до відповідача-1: Державної установи Дніпровська установа виконання покарання №4, відповідача-2: Південно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції, відповідача-3: Дніпропетровської обласної прокуратури про визнання дій, рішення та бездіяльності протиправними, стягнення моральної шкоди.

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16 червня 2023 року позовну заяву залишено без руху.

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26.06.2023 року відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження.

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19.07.2023 року заяву Дніпропетровської обласної прокуратури про залишення адміністративного позову без розгляду по справі за позовом ОСОБА_1 до відповідача-1: Державної установи Дніпровська установа виконання покарання №4, відповідача-2: Південно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції, відповідача-3: Дніпропетровської обласної прокуратури про визнання дій, рішення та бездіяльності протиправними, стягнення моральної шкоди задоволено частково. Адміністративний позов ОСОБА_1 в частині позовних вимог про визнання дій, рішення та бездіяльності протиправними, стягнення моральної шкоди до відповідача-1: Державної установи Дніпровська установа виконання покарання №4, відповідача-2: Південно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції залишено без розгляду. Продовжено розгляд справи в частині позовних вимог про визнання бездіяльності протиправною, стягнення моральної шкоди щодо відповідача - Дніпропетровської обласної прокуратури.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 03.08.2023 року в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Дніпропетровської обласної прокуратури про визнання бездіяльності протиправною, стягнення моральної шкоди відмовлено.

Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 14.09.2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 02 серпня 2023 року по справі №160/13120/23, в частині залишення без розгляду позову ОСОБА_1 , в частині заявлених позовних вимог про визнання дій, рішення та бездіяльності протиправними, стягнення моральної шкоди до відповідача-1: Державної установи Дніпровська установа виконання покарання №4, відповідача-2: Південно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції скасовано, а справу, в цій частині заявлених вимог, направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 14.09.2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 03 серпня 2023 року по справі №160/13120/23 без змін.

29.09.2023 року дана справа повернулася до Дніпропетровського окружного адміністративного суду та відповідно до протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду передана судді Кальнику В.В. для продовження розгляду.

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 03.10.2023 року позовну заяву залишено без руху. Встановлено позивачу десятиденний строк для усунення недоліків позовної заяви, шляхом надання до суду заяви про поновлення строку звернення до суду із наданням належних та допустимих доказів поважності причин його пропуску.

13.10.2023 року до суду від позивача надійшла заява про поновлення пропущеного строку звернення до суду.

В обґрунтування заяви про поновлення строку звернення до суду, позивачем зазначено, що 06.02.2022 року позивач звертався до місцевого центру БВПД з метою надання правничої допомоги щодо представництва та подання позову до відповідача-1: Державної установи "Дніпровська установа виконання покарання № 4», відповідача-2: Південно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції, відповідача-3: Дніпропетровської обласної прокуратури про визнання дій, рішення та бездіяльності протиправними. Звернення до БВПД відбулося в межах 6-місячного строку на подання відповідного позову, але такий позов було подано адвокатом лише 22.09.2022 року та повернуто судом на підставі ухвали від 27.09.2022 року (справа № 160/14679/22). 16.12.2022 року ухвалою апеляційного суду залишено без руху апеляційну скаргу адвоката, а 13.02.2023 року відмовлено у відкритті провадження по оскарженню ухвали від 27.09.2022 року. Вказані ухвали судів позивач отримував з затримкою, що підтверджується відповідними розписками. Це пов`язано з тим, то він є засудженим до довічного позбавлення волі та на нього розповсюджуються обмеження установи виконання покарань. Також позивач зазначив, що 06.02.2023 року він подав заяву про відмову від адвоката БВПД (його заміну) по причині того, що адвокат перебуває на лікарняному. Зауважив, що 07.02.2023 року позивачу було замінено адвоката, що також підтверджується дорученням БВПД від 07.02.2023 року за №0404-0002742, в якому зазначено про заміну адвоката. Підсумовуючи викладене, позивач вказав, що вживав всіх можливих заходів з метою подання відповідного позову до суду та з цією метою звернувся до місцевого центру БВПЛ в межах строків на подання такого позову.

Розглянувши заяву позивача про визнання причин пропуску строку поважними та поновлення строку на звернення до адміністративного суду, дослідивши матеріали справи, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 2 статті 44 КАС України, учасники справи зобов`язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Відповідно до ч.1 ст. 122 КАС України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Так, згідно ч. 2 ст. 122 КАС України, для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Таким чином, законодавством регламентовано чіткі строки звернення до суду з адміністративним позовом, перебіг яких починається з дня, коли особа дізналась або повинна була дізнатися про порушення свого права або законного інтересу, що обумовлено метою досягнення юридичної визначеності у публічно-правових відносинах та дисциплінуванням учасників адміністративного судочинства щодо своєчасної реалізації їх права на захист.

Початок шестимісячного строку визначено альтернативно - це день, коли особа дізналася, або повинна була дізнатись про порушення. Зазвичай ці два моменти збігаються, хоч це й не обов`язковим. Тому, при визначенні початку цього строку суд з`ясовує момент, коли особа фактично дізналася або мала реальну можливість дізнатися про наявність відповідного порушення (рішення, дії, бездіяльність), а не коли вона з`ясувала для себе, що певні рішення, дії чи бездіяльність стосовно неї є порушенням.

Аналогічна правова позиція зазначена у постанові Верховного суду від 05 липня 2018 року по справі №810/384/17.

Таким чином, законодавством передбачено, що у разі, якщо особа не знала про порушення, але з певної дати повинна була про нього дізнатись, перебіг строку обчислюється саме з моменту, коли особа повинна була дізнатись про відповідне порушення її прав.

Верховний Суд у постанові від 20.11.2018 р. у справі № 907/50/16, зокрема, вказав, що позовна давність не є інститутом процесуального права і не може бути відновлена. Позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності.

Питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини.

В ухвалі від 22.01.2019 року по справі №360/2999/18 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду дійшов висновку про необхідність доведення позивачем та надання допустимих доказів на підтвердження поважності пропуску строку звернення до суду.

Крім цього, Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 30.01.2019 року по справі №706/1272/14-ц висловлена така ж позиція щодо необхідності доведення учасниками справи обставин пропуску строку звернення до суду.

Суд зазначає, що встановлення строків звернення до суду з відповідними позовними заявами законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними, передбачених КАС України, певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Строки звернення до адміністративного суду із адміністративним позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

При цьому практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справа "Стаббігс та інші проти Великобританії", справа "Девеер проти Бельгії").

Європейський суд з прав людини у рішенні від 28.03.2006 (справа "Мельник проти України") погодився з тим, що правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. А також вказав, що зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані.

Строк в шість місяців визнано законодавцем достатнім для того, щоб особа, яка вважає, що її права, свободи чи інтереси порушено, визначилася, чи буде вона звертатися до суду із позовом.

Крім цього, початок перебігу шестимісячного строку визначено альтернативно - це день, коли особа або дізналася, або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Доказами того, що особа знала про порушення своїх прав, є, зокрема, умови, за яких особа мала реальну можливість дізнатися про їх порушення.

Правовий інститут строків звернення до адміністративного суду за захистом свого порушеного права не містить вичерпного, детально описаного переліку причин чи критеріїв їх визначення. Натомість закон запроваджує оцінні, якісні параметри визначення таких причин - вони повинні бути поважними, реальними або непереборними і об`єктивно нездоланними на час плину строків звернення до суду. Ці причини (чи фактори об`єктивної дійсності) мають бути несумісними з обставинами, коли суб`єкт звернення до суду знав або не міг не знати про порушене право, ніщо правдиво йому не заважало звернутися до суду, але цього він не зробив і через власну недбалість, легковажність, байдужість, неорганізованість чи інші подібні за суттю ставлення до права на доступ до суду порушив ці строки.

Інакшого способу визначити, які причини належить віднести до поважних, ніж через зовнішню оцінку (кваліфікацію) змісту конкретних обставин, хронологію та послідовність дій суб`єкта правовідносин перед зверненням до суду за захистом свого права, немає. Під таку оцінку мають потрапляти певні явища, фактори та їх юридична природа; тривалість строку, який пропущений; те, чи могли і яким чином певні фактори завадити вчасно звернутися до суду, чи перебувають вони у причинному зв`язку із пропуском строку звернення до суду; яка була поведінка суб`єкта звернення протягом цього строку; які дії він вчиняв, і чи пов`язані вони з готуванням до звернення до суду тощо.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 30.03.2020 року у справі № 826/10808/18.

Незнання про порушення своїх прав через байдужість або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду. Поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

Крім того, суд враховує висновки щодо застосування норм права щодо строків звернення до суду, викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 24 квітня 2019 року у справі № 227/2015/17.

Реалізація позивачем права на звернення до суду з позовною заявою в рамках строку звернення до суду залежить виключно від нього самого, а не від дій чи бездіяльності відповідача, формування судової практики і таке інше. Нереалізація цього права зумовлена власною пасивною поведінкою позивача.

Аналогічні правові висновки висловлені Верховним Судом у постанові від 12.04.2023р. у справі №380/14933/22.

Зі змісту позову судом встановлено, що 05 серпня 2001 року ОСОБА_1 було взято під варту за підозрою у скоєнні злочину та утримували під вартою у СІЗО-З міста Дніпропетровська.

15 квітня 2002 року було засуджено до довічного позбавлення волі вироком Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15.04.2002 року, а вже 23 липня 2002 року Верховний Суд України розглянувши ОСОБА_1 та його адвоката касаційні скарги на вирок Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15.04.2002 року постановив ухвалу "про залишення касаційних скарг без задоволення, а вирок Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15.04. 2002 року без змін".

30 липня 2003 року позивача було етаповано з СІЗО-З міста Дніпропетровська до Державної Установи «Дніпровська виправна колонія (№89)» (далі - ДУ«ДВК(№89)») для подальшого тримання під вартою у камерах сектору максимального рівня безпеки (далі - СМРБ ).

За рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська, яке було прийнято в рамках кримінального провадження по справі № 205/9421/20, для безпосередньої участі в судових засіданнях, 19 квітня 2021 року о 11:00 годині позивача було етаповано з ДУ«ДВК(№89)» до Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань (№4)», де його утримували до 11:00 години 14 лютого 2022 року.

Суд зазначає, що за загальним правилом перебіг строку на звернення до адміністративного суду починається від дня виникнення права на адміністративний позов, тобто коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

З матеріалів справи встановлено, що позивач фактично оскаржує дії, бездіяльність відповідачів 1, 2, які мали місце у період з квітня 2021 року по лютий 2022 року.

Разом з тим, позовна заява до відповідачів 1, 2 подана позивачем 13.06.2023 року, тобто з значним пропуском шестимісячного строку для звернення до адміністративного суду.

Обґрунтовуючи поважність причин пропуску строку звернення до суду, позивач зазначає, що 06.02.2022 року він звертався до місцевого центру БВПД з метою надання правничої допомоги щодо представництва та подання позову до відповідача-1: Державної установи "Дніпровська установа виконання покарання № 4», відповідача-2: Південно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції, відповідача-3: Дніпропетровської обласної прокуратури про визнання дій, рішення та бездіяльності протиправними, однак такий позов було подано адвокатом лише 22.09.2022 року.

Тобто, як на поважність причин пропуску строку звернення до суду, позивач посилається на те, що адвокатом лише 22.09.2022 року було подано позов відповідача-1: Державної установи "Дніпровська установа виконання покарання № 4», відповідача-2: Південно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції, відповідача-3: Дніпропетровської обласної прокуратури про визнання дій, рішення та бездіяльності протиправними.

Таким чином, будучи достеменно обізнаним про те, що адвокатом не вчинено жодних дій щодо визнання рішення, дій та бездіяльності протиправними, позивач протягом встановленого законом строку до Дніпропетровського окружного адміністративного суду не звернувся.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що позивач не позбавлений права обрати іншого представника для звернення до суду.

Суд зазначає, що зазначені підстави пропуску строку звернення до адміністративного суду не пояснюють поважність пропуску позивачем цього строку, а також не свідчать про існування будь-яких перешкод для позивача в реалізації свого права на звернення до адміністративного суду із заявленими вимогами протягом встановленого законом строку.

Таким чином, звернення позивача до відповідачів 1, 2 13.06.2023 року не змінює момент, з якого позивач повинен був дізнатись про порушення своїх прав, а свідчить лише про час, коли позивач почав вчиняти дії щодо реалізації свого права і ця дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду.

Триваюча пасивна поведінка особи не свідчить про дотримання такою особою строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.

Така позиція відповідає висновкам Верховного Суду у постанові № 240/12017/19 від 31.03.2021 року.

Поважними причинами пропуску строку звернення до суду відповідно до вимог Кодексу адміністративного судочинства України визнаються обставини, які є об`єктивно непереборними та не залежать від волевиявлення сторони і пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення сторонами у справі процесуальних дій.

Таким чином, позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів 1, 2 з пропуском встановленого ч. 2 ст. 122 КАС України строку звернення до суду, при цьому не навів обставин, які об`єктивно перешкоджали зверненню до суду та не залежали від волі позивача.

Тому належних доказів на підтвердження існування обставин, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи та пов`язані з дійсними істотними перешкодами та труднощами для своєчасного звернення до суду, позивач суду не надав.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Додатково суд звертає увагу при вирішенні питання щодо дотримання строків звернення до суду і на практику Європейського суду з прав людини. У справах «Стаббігс та інші проти Великобританії», «Девеер проти Бельгії», суд дійшов висновку, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав.

У пункті 45 рішення Європейського суду з прав людини «Перез де Рада Каванілес проти Іспанії», зазначено про те, що процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання; правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності; зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (AFFAIRE PЕREZ DE RADA CAVANILLES c. ESPAGNE №116/1997/900/1112).

У пункті 44 рішення Європейського суду з прав людини «Осман проти Сполученого королівства» та пункті 54 рішення «Круз проти Польщі» зазначено, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух (CASO OSMAN CONTRA REINO UNIDO №23452/94; KREUZ v. POLAND № 28249/95).

У справі «Пономарьов проти України» Європейський суд зазначив, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави.

Враховуючи зазначене вище, суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання поважними причин пропуску строку звернення до суду з даним адміністративним позовом, оскільки з заяви про поновлення строку на звернення до суду та доданих до неї документів випливає, що позивачем не було наведено поважних причин, які унеможливлювали чи, незалежно від його волі, заважали йому своєчасно звернутися за судовим захистом. Інші обставини, на які посилається позивач, не свідчать про існування будь-яких перешкод у реалізації ним своїх прав на судовий захист з метою відновлення прав, свобод чи законних інтересів.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що вказані в заяві обставини пропуску строку звернення до суду є неповажними, інших підстав для поновлення строку судом не встановлено, тобто станом на 18.10.2023 року вимоги ухвали суду від 03.10.2023 року про залишення позовної заяви без руху, позивачем не виконані.

Крім того, поновлення позивачу строку звернення до суду з позовом матиме наслідком необґрунтоване втручання суду у принцип правової визначеності, порушуватиме права інших учасників провадження на справедливий судовий розгляд в розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Згідно із частиною першою статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

Відповідно до частини другої статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Пунктом 9 частини четвертої статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України також передбачено, що позовна заява повертається позивачеві у випадках, передбачених частиною другою статті 123 цього Кодексу.

За змістом частини п`ятої статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України, суддя повертає позовну заяву і додані до неї документи без розгляду не пізніше п`яти днів з дня її надходження або з дня закінчення строку на усунення недоліків.

Враховуючи, що адміністративний позов подано позивачем з порушенням строку на звернення до суду, із позовної заяви та доданих до неї матеріалів не вбачається підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними, вказані в заяві про поновлення строку обставини пропуску строку звернення до суду є неповажними, інших підстав для поновлення строку судом не встановлено, суд вважає за необхідне відмовити позивачу в задоволенні заяви про поновлення строку звернення до суду та повернути позовну заяву позивачеві.

Повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом

Керуючись статтями 123, 169, 243, 248, 256, 294, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

В задоволенні заяви ОСОБА_1 про поновлення строку звернення до адміністративного суду відмовити.

Адміністративний позов ОСОБА_1 до відповідача-1: Державної установи Дніпровська установа виконання покарання №4, відповідача-2: Південно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції про визнання дій, рішення та бездіяльності протиправними, стягнення моральної шкоди - повернути позивачу.

Копію ухвали про повернення позовної заяви направити особі, яка її подала.

Роз`яснити позивачу, що відповідно до частини восьмої статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст.ст. 293-295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.В. Кальник