Справа № 522/10763/23
Суддя: Яковлєв О.В.
Дата ухвалення: 2023-10-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 жовтня 2023 р.м. ОдесаСправа № 522/10763/23

Перша інстанція: суддя Домусчі Л.В.,

повний текст судового рішення

складено 17.07.2023, м. Одеса

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача: Яковлєва О.В.,

суддів Єщенка О.В., Крусяна А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду міста Одеси від 11 липня 2023 року, у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення,-

В С Т А Н О В И Л А :

Позивач звернувся до суду з позовом у якому заявлено вимоги Управлінню патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії ЕАС №7032534 від 22 травня 2023 року.

Рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 11 липня 2023 року відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням позивачем подано апеляційну скаргу з якої вбачається про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а тому просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовано тим, що апелянта безпідставно притягнуто до адміністративної відповідальності, передбаченої ч. 2 ст. 122 КУпАП, так як факт вчинення ним спірного правопорушення не доведено належними та допустимими доказами, а вже зібрані у матеріалах справи докази зібрані з грубими порушеннями вимог процесуального законодавства.

Крім того, апелянт наголошує на тому, що він не вчиняв спірного правопорушення, так як факт проїзду на заборонний сигнал світлофору обумовлений необхідністю реагування на звуковий сигнал екіпажу патрульної поліції, який вимагав дати йому дорогу.

При цьому, відповідачем подано відзив на отриману апеляційну скаргу у якому зазначено, що оскаржуване рішення суду першої інстанції про залишення без задоволення позовних вимог є законним та обґрунтованим, так як факт вчинення позивачем спірного правопорушення належним чином доведено суб`єктом владних повноважень.

Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду, а також правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права та правової оцінки обставин у справі, колегія суддів приходить до висновку, що подана апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 22 травня 2023 року поліцейським УПП в Одеській області ДПП капралом поліції Бондар Я.І. винесено постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії ЕАС №7032534, якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності, передбаченої ч. 2 ст. 122 КпАП України, а також накладено на ОСОБА_1 адміністративне стягнення у вигляді штрафу, розміром 510,00 грн.

При цьому, постановою встановлено, що 22 травня 2023 року о 09:28 год, за адресою: м. Одеса, узвіз Марінеско, 12, керуючи мотоциклом Dominar 400 ( НОМЕР_1 ), ОСОБА_1 здійснила рух на вимкнуту стрілку в додатковій секції світлофору, чим порушила пп. «з» п. 8.7.3 ПДР.

В свою чергу, не погоджуючись з фактом притягнення до адміністративної відповідальності, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

За наслідком з`ясування обставин справи, судом першої інстанції, зроблено висновок про відмову у задоволенні позовних вимог, так як у ході судового розгляду справи підтверджено факт вчинення позивачем спірного правопорушення, з чим погоджується колегія суддів, з огляду на наступне.

Так, Закон України «Про дорожній рух» визначає правові та соціальні основи дорожнього руху з метою захисту життя та здоров`я громадян, створення безпечних і комфортних умов для учасників руху та охорони навколишнього природного середовища.

При цьому, згідно ч. 3 ст. 41 ЗУ «Про дорожній рух», порядок початку руху, зміни руху за напрямком, розташування транспортних засобів і пішоходів, осіб, які рухаються в кріслах колісних, вибору швидкості руху та дистанції, обгону та стоянки, проїзду перехресть, пішохідних переходів і залізничних переїздів, зупинок транспортних засобів загального користування, користування зовнішніми світловими приладами, правила пересування пішоходів, осіб, які рухаються в кріслах колісних, проїзд велосипедистів, а також питання організації руху та його безпеки регулюються Правилами дорожнього руху, що затверджуються Кабінетом Міністрів України.

В свою чергу, відповідно до п. 1.1 Правил дорожнього руху (ПДР), що затверджені постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10 жовтня 2001 року, вони встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України. Інші нормативні акти, що стосуються особливостей дорожнього руху (перевезення спеціальних вантажів, експлуатація транспортних засобів окремих видів, рух на закритій території тощо), повинні ґрунтуватися на вимогах цих Правил.

Згідно пп. «з» п. 8.7.3 ПДР, вимкнений сигнал додаткової секції забороняє рух у напрямку, вказаному її стрілкою (стрілками).

Згідно ч. 2 ст. 122 КУпАП, порушення правил проїзду перехресть, зупинок транспортних засобів загального користування, проїзд на заборонний сигнал світлофора або жест регулювальника, порушення правил обгону і зустрічного роз`їзду, безпечної дистанції або інтервалу, розташування транспортних засобів на проїзній частині, порушення правил руху автомагістралями, користування зовнішніми освітлювальними приладами або попереджувальними сигналами при початку руху чи зміні його напрямку, використання цих приладів та їх переобладнання з порушенням вимог відповідних стандартів, користування під час руху транспортного засобу засобами зв`язку, не обладнаними технічними пристроями, що дозволяють вести перемови без допомоги рук (за винятком водіїв оперативних транспортних засобів під час виконання ними невідкладного службового завдання), а так само порушення правил навчальної їзди, - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі тридцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

При цьому, згідно п. 3.2 ПДР, у разі наближення транспортного засобу з увімкненим синім проблисковим маячком та (або) спеціальним звуковим сигналом водії інших транспортних засобів, які можуть створювати йому перешкоду для руху, зобов`язані дати йому дорогу і забезпечити безперешкодний проїзд зазначеного транспортного засобу (і супроводжуваних ним транспортних засобів).

Колегією суддів встановлено, що оскаржуваною постановою про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії ЕАС № 7032534 від 22 травня 2023 року, притягнуто позивача до адміністративної відповідальності, передбаченої ч. 2 ст. 122 КУпАП.

З тексту оскаржуваної постанови вбачається, що позивач, керуючи транспортним засобом, здійснив рух на вимкнений сигнал додаткової секції світлофору, чим порушив пп. «з» п. 8.7.3 Правил дорожнього руху.

В свою чергу, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, а також надаючи правову оцінку оскаржуваній постанові у справі про адміністративне правопорушення, в межах доводів та вимог апеляційної скарги позивача, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

В даному випадку, як вбачається із доводів апеляційної скарги позивача, останній не заперечує, що у межах спірних правовідносин ним здійснено рух через перехрестя на вимкнений сигнал додаткової секції світлофору.

Проте, на переконання позивача, судом першої інстанції не надано належної правової оцінки тому факту, що спірні дії позивача, кваліфіковані як адміністративне правопорушення, обумовлені не волею позивача, а вимогою поліцейських патрульної поліції, з автомобіля яких пролунав спеціальний звуковий сигнал, що сигналізував про необхідність дати йому дорогу і забезпечити безперешкодний проїзд (п. 3.2 ПДР).

Вказані обставини, на переконання позивача, мали б підтверджуватися відеозаписом з відеореєстратора, встановленого в автомобілі поліцейських, але такий відеозапис був відредагований, шляхом видалення з нього звуку.

З іншого боку, позивач зазначає, що застосування спеціального звукового сигналу поліцейськими визнано останніми в процесі спілкування з позивачем, який зафіксовано на нагрудні відеореєстратори поліцейських.

Між тим, колегія суддів зазначає, що згідно ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

При цьому, відповідно до ст. 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

В свою чергу, згідно ч. 1. ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Так, з вищевказаних положень процесуального законодавства вбачається обов`язок суб`єкта владних повноважень довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності, якщо він заперечує проти адміністративного позову належними доказами, зокрема, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису.

В даному випадку, на виконання вказаного обов`язку та з метою доведення правомірності оскаржуваного рішення суб`єктом владних повноважень надано до суду згаданий вище відеозапис з відеореєстратора автомобіля поліцейських, з якого вбачається спірний момент проїзду позивачем перехрестя, а також відеозаписи з нагрудних відеореєстраторів поліцейських, на яких зафіксовано процес розгляду справи про адміністративне правопорушення.

В свою чергу, з метою встановлення всіх обставин справи та дослідження зібраних судом доказів, на яких ґрунтуються вимоги та заперечення сторін, колегією суддів досліджено надані поліцією відеозаписи.

В даному випадку, колегія суддів погоджується з апелянтом у тому, що при відтворенні наданого до суду відеозапису з відеореєстратора, встановленого в автомобілі поліцейських, не відтворюється звук.

З іншого боку, з наданих відеозаписів з нагрудних відеореєстраторів поліцейських вбачається, що останні не заперечували застосування спеціального звукового сигналу та роз`яснили позивачу причини його застосування (необхідність попередження вчинення позивачем спірного правопорушення).

Тому, колегія суддів вважає факт застосування спеціального звукового сигналу поліцейськими перед вчиненням позивачем спірного правопорушення встановленою обставиною справи.

В свою чергу, колегія суддів не приймає доводів позивача про те, що наданий до суду відеозапис з відеореєстратора, встановленого в автомобілі поліцейських, пройшов процедуру редагування для введення суду в оману, шляхом видалення з нього звуку, так як вже зазначено вище, факт застосування спеціального звукового сигналу поліцейськими перед здійсненням апелянтом проїзду через перехрестя не є спірним у даній справі.

При цьому, колегія суддів зазначає, що будь-яких доказів редагування відповідного відеозапису в частині зазначеній позивачем, а також в частині відображеного на відеозаписі відеоряду, судом не зібрано.

Між тим, надаючи правову оцінку доводам позивача про те, що застосування спеціального звукового сигналу поліцейськими легалізувало здійснений ним проїзд перехрестя на заборонний сигнал світлофора, колегія суддів вважає зазначити наступне.

Так, з аналізу вищевикладених положень ПДР вбачається, що у разі наближення транспортного засобу з увімкненим синім проблисковим маячком та (або) спеціальним звуковим сигналом водії інших транспортних засобів, які можуть створювати йому перешкоду для руху, зобов`язані дати йому дорогу і забезпечити безперешкодний проїзд зазначеного транспортного засобу.

В свою чергу, колегія суддів вважає, що обов`язок водія дати дорогу та забезпечити безперешкодний проїзд автомобілю поліцейських, що наближається, пов`язаний із застосуванням позаду нього спеціального звукового сигналу поліцейськими, не передбачає наданню такому водію права на проїзд перехрестя на заборонний сигнал світлофора.

При цьому, з аналізу наданого відеозапису з відеореєстратора, встановленого в автомобілі поліцейських, вбачається, що позивач, за умови наявності у нього бажання дати дорогу для проїзду автомобіля поліцейських, про яке він зазначає, мав достатньо місця для здійснення відповідного маневру, без наїзду на трамвайну колію та без проїзду перехрестя на заборонний сигнал світлофора.

Крім того, як вбачається з наданих позивачем пояснень, він бачив факт зупинки автомобіля поліцейських позаду його автомобіля, а тому колегія суддів вважає, що виконаний позивачем проїзд перехрестя на заборонний сигнал світлофора не може виправдовуватися доводами позивача про необхідність надання дороги для проїзду нерухомого автомобіля поліцейських.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що встановлений факт проїзду позивачем перехрестя на заборонний сигнал світлофора свідчить про створення позивачем очевидної небезпеки для інших учасників дорожнього руху, а як наслідок доводить необхідність притягнення позивача до адміністративної відповідальності.

З іншого боку, колегія суддів не приймає доводів апеляційної скарги про порушення порядку долучення до матеріалів справи вищевказаних відеозаписів, як доказів, судом першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, згідно ч. 1 ст. 99 КАС України, електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет).

Частиною 2 вказаної статті встановлено, що електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, засвідченій електронним цифровим підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис». Законом може бути визначено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу.

При цьому, згідно ст. 5 ЗУ «Про електронні документи та електронний документообіг», електронний документ документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа.

Згідно ч. 2 ст. 7 ЗУ «Про електронні документи та електронний документообіг», у разі надсилання електронного документа кільком адресатам або його зберігання на кількох електронних носіях інформації кожний з електронних примірників вважається оригіналом електронного документа.

В даному випадку, колегія суддів вважає, що надані суб`єктом владних повноважень відеозаписи можуть вважатись оригіналами електронного доказу.

Вказаний висновок колегії суддів відповідає правовій позиції Верховного Суду, що викладена в постанові Верховного Суду від 31 березня 2021 року (справа № 333/1539/16).

Крім того, колегія суддів зазначає, що відповідні докази, надані до суду першої інстанції, додатково підписані представником відповідача Янголенком О.С.

В свою чергу, колегія суддів не приймає доводів апеляційної скарги про те, що ОСОБА_2 не мав права надавати копії відповідних доказів до суду, так як таке право надано відповідній особі згідно долученої до матеріалів справи довіреності від Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції (а.с. 53).

Щодо доводів апеляційної скарги про порушення поліцейськими процедури розгляду справи про адміністративне правопорушення, колегія суддів зазначає наступне.

В даному випадку, з наданого до суду відеозапису з нагрудного відеореєстратора поліцейської Бондар Я.І. вбачається, що останньою оголошено про початок розгляду справи про адміністративне правопорушення та роз`яснено відповідні права та обов`язки, а також порядок оскарження постанови по справі про адміністративне правопорушення.

Вказані обставини свідчать про безпідставність доводів апеляційної скарги про те, що позивачу належним чином не роз`яснено його прав та обов`язків, а також не повідомлено порядку оскарження постанови по справі про адміністративне правопорушення.

Крім того, колегія суддів не приймає доводів апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не встановлено у своєму рішенні особи поліцейського, який відтворив під час розгляду справи про адміністративне правопорушення копію відеозапису з відеореєстратора, що встановлений в автомобілі поліцейських.

В даному випадку, з наявної в матеріалах справи інформації про дислокацію сил та засобів на 22 травня 2023 року вбачається, що поліцейська ОСОБА_3 несла службу в складі екіпажу № 307 із поліцейським Сурай М.М. в Приморському районі м. Одеси (а.с. 50).

В свою чергу, вказана обставина, навіть при її встановленні судом першої інстанції у своєму рішення, не змінює обставин даної справи, жодним чином не спростовує факту вчинення позивачем спірного правопорушення, а також не свідчить про порушення поліцейською Бондар Я.І. процедури розгляду справи про адміністративне правопорушення.

Крім того, вказана інформація про дислокацію сил та засобів спростовує доводи позовної заяви про те, що у позивача наявні сумніви про несення відповідним екіпажом поліції служби в Приморському районі м. Одеси.

З іншого боку, колегія суддів не надає правову оцінку доводам апелянта про відсутність доказів служби поліцейської Бондар Я.І. в патрульній поліції та про наявність у апелянта сумнівів у її професійній компетенції та неупередженості, так як згідно ч. 5 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції не може розглядати позовні вимоги та підстави позову, що не були заявлені в суді першої інстанції.

В даному випадку, зазначені доводи є окремою підставою позову, що не була заявлена в суді першої інстанції.

Щодо доводів апеляційної скарги про порушення норм процесуального права при розгляді даної справи, колегія суддів вважає за необхідне зазначити насутпне.

В даному випадку, колегія суддів не приймає доводів апеляційної скарги про те, що позивача належним чином не сповіщалось про розгляд даної справи в суді першої інстанції, так як згідно наявної в матеріалах справи розписки (а.с. 66), підписаної позивачем, його сповіщено про дату та час розгляду його справи, який призначено на 11 липня 2023 року (день ухвалення рішення суду першої інстанції).

Крім того, в матеріалах наявні інші докази, що підтверджують вручення позивачу процесуальних документів у даній справі (а.с. 27), а також повідомлення позивача про дату та час розгляду справи (а.с. 34, а.с. 54).

З іншого боку, матеріали справи не містять будь-яких доказів, що підтверджують доводи позивача про те, що дану справу розглянуто судом першої інстанції в порядку письмового провадження, всупереч волі позивача.

Між тим, з урахуванням кількості доводів та пояснень, що відображені в позовній заяві та апеляційній скарзі, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, Європейський суд з прав людини у рішенні від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У справі «Трофимчук проти України» ЄСПЛ також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Відповідно до пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. При цьому, деякі аргументи не можуть бути підставою для надання детальної відповіді на такі доводи.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що за наслідком розгляду даної справи належним чином надано правову оцінку основним доводам позовної заяви та апеляційної скарги, якими не спростовано факту вчинення спірного правопорушення, а також правильності висновків суду про залишення без задоволення позовних вимог.

При цьому, колегія вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи, достатніх для скасування його рішення, не допустив.

Керуючись ст.ст. 271, 272, 286, 308, 310, 315, 316 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Приморського районного суду міста Одеси від 11 липня 2023 року без змін.

Судові витрати, а саме сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги покласти на апелянта.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач О.В. Яковлєв
Судді О.В. Єщенко А.В. Крусян