Справа № 120/9998/21-а
Суддя: Біла Л.М.
Дата ухвалення: 2023-10-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 120/9998/21-а

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Поліщук І.М.

Суддя-доповідач - Біла Л.М.

18 жовтня 2023 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Білої Л.М.

суддів: Матохнюка Д.Б. Гонтарука В. М. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 24 лютого 2022 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовом до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, щодо ненарахування та невиплати компенсації за роботу у вихідні, святкові та неробочі дні, а також в надурочний час за період роботи на посаді слідчого Першого слідчого відділу (відділу з розслідування злочинів у сфері службової діяльності та корупції) слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, з січня 2019 року по лютий 2021 року включно;

- визнати протиправною бездіяльність Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, щодо ненарахування та невиплати, як учаснику бойових дій, компенсації за невикористані дні додаткової відпустки за 2020 та 2021 роки загальною тривалістю 28 днів;

- зобов`язати Територіальне управління Державного бюро розслідувань, що розташоване у місті Миколаєві нарахувати та виплатити 302973,63 грн., з яких: 240742 ,75 грн. - сума компенсації за роботу у вихідні, святкові та неробочі дні, а також в надурочний час за період з січня 2019 року по лютий 2021 року включно; 62200,88 грн. - сума компенсації за додаткові відпустки, як учасника бойових дій, за 2020 рік та 2021 рік загальною тривалістю 28 календарних днів.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 24 лютого 2022 року позов задоволено часткового.

А саме, суд визнав протиправною бездіяльність Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за 2020-2021 роки та зобов`язав Територіальне управління Державного бюро розслідувань, що розташоване у місті Миколаєві, нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за 2020-2021 роки.

В задоволенні решти вимог даного позову судом першої інстанції відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції в частині відмовлених позовних вимог, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій апелянт просить рішення суду першої інстанції скасувати в оскаржуваній частині та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач посилається на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного, на його думку, вирішення спору.

Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу заперечив проти доводів апелянта та просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги.

Ухвалою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 16 травня 2022 року за клопотанням Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, провадження у даній справі було зупинено на час воєнного стану на території України.

01 вересня 2023 року на адресу Сьомого апеляційного адміністративного суду надійшло клопотання Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, про поновлення провадження у даній справі, яке обгрунтовано тим, що у м. Миколаєві активні бойові дії вже не ведуться, що дає змогу відповідачу брати участь у судових засіданнях.

Ухвалою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 06 вересня 2023 року клопотання Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, задоволено, а провадження у даній справі поновлено. Справу призначено до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження.

Відтак, враховуючи, що матеріали справи містять достатньо доказів для вирішення спору, колегія суддів розгляд справ здійснила в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, а також правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, суд апеляційної інстанції дійшов наступних висновків.

Як встановлено з матеріалів справи, 27.11.2018 позивача за результатами конкурсу призначено на посаду слідчого Першого слідчого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві.

Наказом № 29-ос від 28.11.2018 позивача переведено на посаду слідчого Першого слідчого відділу Слідчого управління ТУ ДБР у м. Миколаєві.

Відповідно до наказу № 18-ос від 24.02.2021 позивача звільнено з посади слідчого Першого слідчого відділу слідчого управління ТУ ДБР у м. Миколаєві з 01.03.2021 та припинено його державну службу на підставі пункту 1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу» у зв`язку зі скороченням штату державних службовців.

Вважаючи, що відповідач не в повному обсязі здійснив розрахунок у день звільнення, позивач звернувся до суду з даним позовом.

За наслідком розгляду даної адміністративної справи суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість вимог даного позову лише в частині, яка стосується бездіяльності відповідача щодо не нарахування та не виплати позивачу компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, за 2020-2021 роки.

Підстав для задоволення вимог стосовно визнання протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та не виплати компенсації за роботу у вихідні, святкові та неробочі дні, а також в надурочний час за період його роботи з січня 2019 року по лютий 2021 року судом першої інстанції не віднайдено.

Колегія суддів, розглядаючи справу в межах доводів апеляційної скарги відповідно до приписів ст. 308 КАС України, дійшла висновку про обґрунтованість та правомірність висновків суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною другою статті 14 Закону України "Про Державне бюро розслідувань" (в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин) служба в Державному бюро розслідувань є державною службою особливого характеру, що полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України. Час проходження служби в Державному бюро розслідувань зараховується до страхового стажу, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби відповідно до закону.

Відповідно до частини другої статті 20 вищевказаного Закону умови оплати праці працівників Державного бюро розслідувань, які є державними службовцями, визначаються законодавством про державну службу з урахуванням особливостей, встановлених цим Законом.

Частиною третьою статті 20 цього ж Закону визначено, що заробітна плата працівників Державного бюро розслідувань складається з: 1) посадового окладу; 2) доплати за вислугу років; 3) доплати за роботу, яка передбачає доступ до державної таємниці; 4) доплати за спеціальне звання або ранг державного службовця.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Правовідносини, які виникають під час проходження публічної служби, за наявності спеціального законодавства регулюються останнім.

Згідно із ст. 1 Закону України "Про оплату праці" заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно до статті 2 Закону України "Про оплату праці" основна заробітна плата це - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

Додаткова заробітна плата це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

За приписами статті 56 Закону України "Про державну службу" тривалість робочого часу державного службовця становить 40 годин на тиждень.

Для державних службовців установлюється п`ятиденний робочий тиждень з двома вихідними днями.

За згодою керівника державної служби для державного службовця може встановлюватися неповний робочий день або неповний робочий тиждень. На прохання вагітної жінки, одинокого державного службовця, який має дитину віком до 14 років або дитину з інвалідністю, у тому числі яка перебуває під його опікою, або який доглядає за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку, керівник державної служби зобов`язаний установити для них неповний робочий день або неповний робочий тиждень. Оплата праці в такому разі здійснюється пропорційно відпрацьованому часу.

Для виконання невідкладних або непередбачуваних завдань державні службовці, для яких законом не передбачено обмежень щодо роботи, на підставі наказу (розпорядження) керівника державної служби, про який повідомляється виборний орган первинної профспілкової організації (за наявності), зобов`язані з`явитися на службу і працювати понад установлену тривалість робочого дня, а також у вихідні, святкові та неробочі дні, у нічний час. За роботу в зазначені дні (час) державним службовцям надається грошова компенсація у розмірі та порядку, визначених законодавством про працю, або протягом місяця надаються відповідні дні відпочинку за заявами державних службовців.

Тривалість роботи понад установлену тривалість робочого дня, а також у вихідні, святкові та неробочі дні, у нічний час не повинна перевищувати для кожного державного службовця чотирьох годин протягом двох днів підряд і 120 годин на рік.

Отже, за роботу понад установлену тривалість робочого дня, а також у вихідні, святкові та неробочі дні, у нічний час Законом України "Про державну службу" передбачені два способи компенсації: 1) грошова компенсація у розмірі та порядку, визначених законодавством про працю, або 2) надання протягом місяця відповідних днів відпочинку за заявами державних службовців.

Розмір та порядок оплати роботи понад установлену тривалість робочого дня для державної служби спеціальним законом не передбачено і стаття 56 Закону України "Про державну службу" при вирішенні питання оплати такої праці відсилає до положень КЗпП України, якими окремо врегульовуються особливості оплати праці у вихідні дні, святкові та неробочі дні, в понадурочний час та у нічний час.

Так, за правилами частин першої, другої статті 72 КЗпП України робота у вихідний день може компенсуватися, за згодою сторін, наданням іншого дня відпочинку або у грошовій формі у подвійному розмірі. Оплата за роботу у вихідний день обчислюється за правилами статті 107 цього Кодексу.

Статтею 73 КЗпП України передбачено, що робота у зазначені дні (тобто, святкові і неробочі дні) компенсується відповідно до статті 107 цього Кодексу.

Згідно із частинами 1-4 статті 106 КЗпП України за погодинною системою оплати праці робота в надурочний час оплачується в подвійному розмірі годинної ставки. За відрядною системою оплати праці за роботу в надурочний час виплачується доплата у розмірі 100 відсотків тарифної ставки працівника відповідної кваліфікації, оплата праці якого здійснюється за погодинною системою, - за всі відпрацьовані надурочні години. У разі підсумованого обліку робочого часу оплачуються як надурочні всі години, відпрацьовані понад встановлений робочий час в обліковому періоді, у порядку, передбаченому частинами першою і другою цієї статті. Компенсація надурочних робіт шляхом надання відгулу не допускається.

Відповідно до частин 1-3 статті 107 КЗпП України робота у святковий і неробочий день (частина четверта статті 73) оплачується у подвійному розмірі: 1) відрядникам - за подвійними відрядними розцінками; 2) працівникам, праця яких оплачується за годинними або денними ставками, - у розмірі подвійної годинної або денної ставки; 3) працівникам, які одержують місячний оклад, - у розмірі одинарної годинної або денної ставки зверх окладу, якщо робота у святковий і неробочий день провадилася у межах місячної норми робочого часу, і в розмірі подвійної годинної або денної ставки зверх окладу, якщо робота провадилася понад місячну норму. Оплати у зазначеному розмірі провадиться за години, фактично відпрацьовані у святковий і неробочий день. На бажання працівника, який працював у святковий і неробочий день, йому може бути наданий інший день відпочинку.

Як встановлено з матеріалів справи, наказом №100-вд від 11.04.2019 позивача було направлено у відрядження на 3 календарні дні з 11 по 13 квітня 2019 року (субота), а наказом №113-вд від 12.03.2020 - у відрядження на 4 календарні дні з 13 по 16 березня 2020 року (14.03.2020 субота, 15.03.2020 неділя).

В той же час, як зазначав позивач, за вказані вище три відпрацьовані вихідні, а саме 13.04.2019, 15.03.2020, 16.03.2020, йому не надавались інші дні для відпочинку та не була виплачена компенсація.

Надаючи оцінку даним обставинам, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для виплати позивачу компенсації за роботу у вихідні дні, а саме: 13.04.2019, 14.03.2020 та 15.03.2020.

Так, наказом Міністерства фінансів України від 13.03.1998 № 59, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 31.03.1998 за № 218/2658, затверджено Інструкцію про службові відрядження в межах України та за кордон (далі - Інструкція № 59).

Відповідно до пункту 1 Розділу 1 Інструкції № 59 службовим відрядженням вважається поїздка працівника за розпорядженням керівника державного органу (поїздка державного службовця - за розпорядженням керівника державної служби), підприємства, установи та організації, що повністю або частково утримується (фінансується) за рахунок бюджетних коштів (далі - підприємство), на певний строк до іншого населеного пункту для виконання службового доручення поза місцем його постійної роботи (за наявності документів, що підтверджують зв`язок службового відрядження з основною діяльністю підприємства).

Порядок відрядження працівника в межах України визначено Розділом ІІ Інструкції №59.

Відповідно до пункту 4 розділу ІІ Інструкції №59 за кожний день (включаючи день вибуття та день прибуття) перебування працівника у відрядженні в межах України, враховуючи вихідні, святкові й неробочі дні та час перебування в дорозі (разом з вимушеними зупинками), йому виплачуються добові в межах сум, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02.02.2011 № 98.

Визначення кількості днів відрядження для виплати добових проводиться з урахуванням дня вибуття у відрядження й дня прибуття до місця постійної роботи, що зараховуються як два дні.

Пунктом 10 розділу ІІ Інструкції №59 визначено, що з дозволу керівника може братися до уваги вимушена затримка у відрядженні з не залежних від працівника причин за наявності підтвердних документів в оригіналі.

Рішення про продовження терміну відрядження керівник приймає після прибуття відрядженого працівника до місця постійної роботи на підставі його доповідної записки, яке оформляється відповідним наказом (розпорядженням) керівника підприємства.

За час затримки в місцеперебуванні у відрядженні без поважних причин працівникові не виплачується заробітна плата, не відшкодовуються добові витрати, витрати на найм житлового приміщення та інші витрати.

Як вбачається з пояснень позивача, його було направлено у відрядження на 3 дні з 11.04.2019 року по 13.04.2019 року (субота), однак в зв`язку з виробничою необхідністю відрядження фактично було продовжено на один день і, як результат, днем прибуття з відрядження стало не 13.04.2019 року о 12-й годині, а 14.04.2019 року опівночі. Дана обставина була погоджена з керівництвом ТУ ДБР у м. Миколаєві, що вбачається зі Службової записки від 05.11.2019 року.

Натомість, як встановлено зі змісту Службової записки, позивач звертався до керівництва ТУ ДБР у м. Миколаєві щодо надання дозволу на відшкодування понесених у зв`язку з відрядженням витрат в повному обсязі, а не щодо продовження відрядження та винесення з даного приводу відповідного наказу.

Наразі, інших доказів в підтвердження факту продовження відрядження до 14.04.2019 року позивачем до матеріалів справи не надано.

Таким чином, враховуючи, що позивачем доповідна записка відповідно до вимог Інструкції №59 про продовження терміну відрядження керівнику не подавалась, тому підстави для видання наказу про продовження терміну відрядження у керівництва ТУ ДБР у м. Миколаєві були відсутні.

Окрім того, судова колегія зауважує, що в матеріалах справи міститься копія квитка на автобус Одеса-Миколаїв № НОМЕР_1 з датою відправлення 13.04.2019 року і відповідно саме ця дата є датою прибуття з відрядження, що узгоджується з наказом ТУ ДБР у м. Миколаєві від 11.04.2019 року №100-вд "Про відрядження".

В даному випадку слід відзначити, що час знаходження працівника у дорозі в межах службового відрядження не можна ототожнювати з часом виконання працівником роботи у вихідний, святковий, неробочий день, оскільки у цей період час позивачем не виконувалась робота за посадою (постанова Верховного Суду від 05.03.2020 у справі №820/3870/17).

При цьому, Інструкція №59 не передбачає, що дні відбуття або повернення із відрядження, які збігаються з вихідними, святковими, або неробочими днями вважаються такими, у які працівник спеціально відряджений для роботи, тому компенсація за роботу в ці дні не виплачується. За такі дні працівнику передбачена виплата лише добових.

Відтак, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для виплати позивачу компенсації за роботу у вихідний день 13.04.2019.

Стосовно періоду відрядження позивача відповідно до наказу від 12.03.2020 №113-вд на 4 календарні дні з 13 по 16 березня 2020 року (14.03.2020 субота, 15.03.2020 неділя), колегія суддів відзначає наступне.

Так, відповідно до пункту 8 розділу 1 Інструкції №59 на працівника, який перебуває у відрядженні, поширюється режим робочого часу того підприємства, до якого він відряджений. Замість днів відпочинку, не використаних за час відрядження, інші дні відпочинку після повернення з відрядження не надаються.

Пунктами 9-12 розділу 1 Інструкції №59 визначено, що якщо працівник спеціально відряджений для роботи у вихідні або святкові й неробочі дні, то компенсація за роботу в ці дні виплачується відповідно до чинного законодавства.

Якщо працівник відбуває у відрядження у вихідний день, то йому після повернення з відрядження в установленому порядку надається інший день відпочинку.

Якщо наказом про відрядження передбачено повернення працівника з відрядження у вихідний день, то працівникові може надаватися інший день відпочинку відповідно до законодавства у сфері регулювання трудових відносин.

Питання виходу працівника на роботу в день вибуття у відрядження та в день прибуття з відрядження регулюється правилами внутрішнього трудового розпорядку підприємства.

Тобто, аналіз вказаних норм свідчить про те, що факт відрядження працівника для роботи саме у вихідні дні має бути чітко відзначений у наказі про відрядження.

Натомість, як вбачається зі змісту наказу від 12.03.2020 №113-вд, позивача направлено до м. Кропивницький та населених пунктів Кіровоградської області для проведення слідчих (розшукових) дій в рамках кримінального провадження.

При цьому, жодних вказівок на необхідність проведення слідчих дій саме у вихідні дні даним наказом не передбачено, а матеріали справи не містять будь-яких належних доказів на підтвердження факту залучення позивача до роботи у вихідні дні, а саме 14.03.2020 року та 15.03.2020 року.

Окрім того, як було встановлено судом першої інстанції та не спростовано позивачем, інформація про роботу останнього у відповідні вихідні дні під час його перебування у відрядженні також відсутня і в Табелях обліку використання робочого часу.

Відповідно пункту 13 розділу І Інструкції №59 передбачено, що за відрядженим працівником зберігається місце роботи (посада) протягом усього часу відрядження, в тому числі й часу перебування в дорозі.

Працівнику, який направлений у службове відрядження, оплата праці за виконану роботу здійснюється за всі робочі дні тижня за графіком, установленим за місцем постійної роботи, та відповідно до умов, визначених трудовим або колективним договором, і розмір такої оплати праці не може бути нижчим середнього заробітку.

Державному службовцю, який направлений у службове відрядження, заробітна плата за весь період відрядження виплачується відповідно до Закону України «Про державну службу».

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про відсутність підстав для виплати позивачу компенсації за роботу у вихідні дні, а саме: 14.03.2020 та 15.03.2020.

В контексті встановлених обставин, суд апеляційної інстанції відхиляє посилання апелянта на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 17.01.2019 року у справі №389/1299/17, оскільки в межах останньої, позивач у справі був залучений до роботи саме у вихідні дні на підставі відповідних розпоряджень, що було достеменно встановлено в ході розгляду справи.

Тобто, в даному випадку, правовідносини, що є предметом розгляду даної справи різняться від тих, яким надавалась оцінка Верховним Судом у межах справи №389/1299/17.

З огляду на наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для виплати позивачу компенсації за роботу у вихідні дні, а саме: 13.04.2019, 14.03.2020 та 15.03.2020.

В контексті викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеному рішенні, у зв`язку з чим підстав для його скасування не вбачається.

Інші доводи апеляційної скарги встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

При цьому, надаючи оцінку доводам апеляційної скарги, судова колегія враховує, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

У п.58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 24 лютого 2022 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили в порядку та в строки, передбачені ст. 325 КАС України.

Головуючий Біла Л.М.

Судді Матохнюк Д.Б. Гонтарук В. М.