Справа № 160/19203/22
Суддя: Ясенова Т.І.
Дата ухвалення: 2023-10-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

16 жовтня 2023 року м. Дніпросправа № 160/19203/22

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Ясенової Т.І. (доповідач),

суддів: Головко О.В., Суховарова А.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження у м. Дніпрі адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 01 грудня 2022 року (суддя Лозицька Т.О.) у справі за позовом ОСОБА_1 до Амур-Нижньодніпровського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Амур-Нижньодніпровського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро), в якому просив суд:

- визнати протиправними дії Амур-Нижньодніпровського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) у вигляді позбавлення реалізації частини індивідуальності ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , якою є приналежність до німецької національності шляхом не доповнення актових записів про народження ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 інформацією про національність і не зазначення в них наступної національності - німка, а також у не видачі всім трьом дітям нових свідоцтв про народження, в яких зазначити їх національність німка;

- зобов`язати Амур-Нижньодніпровський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) доповнити актові записи про народження ОСОБА_2 2011 року народження, ОСОБА_3 2012 року народження та ОСОБА_4 2022 року народження інформацією про національність і зазначити в них наступну національність - німка, а також видати всім трьом дітям нові свідоцтва про народження, в яких зазначити їх національність - німка.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що відмова відповідача у доповненні актових записів про народження його дітей інформацією про національність і заначити в них національність німка, а також у видачі всім трьом дітям нові свідоцтва про народження, в яких зазначити їх національність німка, порушує його права і права його дітей. Вказує на те, що фактично позивач та його діти були позбавлені реалізації частини їх індивідуальності, якою є їх національна приналежність німці. Позивач зазначає, що завжди вважав і вважає себе німцем за національністю. Німкою за національністю була його бабуся, яка завжди дотримувалася традицій німецької національності. Йому близькі німецькі традиції і важливі зв`язки із німецькими родичами і своїм німецьким корінням. Позивач також вважає німцями за національністю своїх дітей. При видачі свідоцтв про народження його дітей, в них не була зазначена їхня національність, вона також не була зазначена в актових записах про народження. З метою збереження національної самоідентифікації та індивідуальності його дітей, враховуючи той факт, що він та його діти не покинули Україну під час військового стану, позивач бажає щоб в актових записах всіх його дітей та в їхніх свідоцтвах про народження була вказана їх національність німка.

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 01 грудня 2022 року відмовлено у відкритті провадження в адміністративній справі на підставі п.1 ч. 1 ст. 170 Кодексу адміністративного судочинства, у зв`язку з тим, що справа не підлягає розгляду у порядку адміністративного судочинства. Зазначено, що позов підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства.

Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції позивачем подано апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить скасувати ухвалу суду та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги скаржник зазначає, що відмовляючи у відкритті провадження в адміністративній справі, суд обмежив його право на доступ до суду позбавивши можливості безперешкодного звернення до суду за захистом своїх прав. Вказує на те, що суд першої інстанції, зазначаючи про те, що позов підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, не врахував позицію Великої Палати Верховного Суду по справі № 398/4017/18 від 29.05.2019, відповідно до якої, Суд підтвердив висновки судів попередніх інстанцій про те, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства у зв`язку з неможливістю встановлення в судовому порядку фактів щодо належності осіб до певної національності.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач, посилаючись на безпідставність доводів апеляційної скарги та законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, просить ухвалу суду залишити без змін.

Надаючи оцінку спірним відносинам, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

За вимогами частини першої статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

З метою якісної та чіткої роботи судової системи міжнародним і національним законодавством передбачено принцип спеціалізації судів.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотримання принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Пунктом 1 ч.1 ст. 19 КАС України встановлено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження; спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби; спорах між суб`єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень; спорах, що виникають з приводу укладання, виконання, припинення, скасування чи визнання не чинними адміністративних договорів; за зверненням суб`єкта владних повноважень у випадках, коли право звернення до суду для вирішення публічно-правового спору надано такому суб`єкту законом; спорах щодо правовідносин, пов`язаних з виборчим процесом чи процесом референдуму; спорах фізичних чи юридичних осіб із розпорядником публічної інформації щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності у частині доступу до публічної інформації; спорах щодо вилучення або примусового відчуження майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності; спорах щодо оскарження рішень атестаційних, конкурсних, медико-соціальних експертних комісій та інших подібних органів, рішення яких є обов`язковими для органів державної влади, органів місцевого самоврядування, інших осіб; спорах щодо формування складу державних органів, органів місцевого самоврядування, обрання, призначення, звільнення їх посадових осіб; спорах фізичних чи юридичних осіб щодо оскарження рішень, дій або бездіяльності замовника у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України «Про особливості здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для гарантованого забезпечення потреб оборони», за винятком спорів, пов`язаних із укладенням договору з переможцем переговорної процедури закупівлі, а також зміною, розірванням і виконанням договорів про закупівлю; спорах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів охорони державного кордону у справах про правопорушення, передбачені Законом України «Про відповідальність перевізників під час здійснення міжнародних пасажирських перевезень».

Таким чином, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка правильності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб) відповідно до прийнятих або вчинених при здійсненні ними владних управлінських функцій.

З аналізу зазначених норм Закону вбачається, що предметом адміністративного процесуального права є взаємовідносини у сфері, що складаються у зв`язку з реалізацією зацікавленими особами права на судовий захист.

Особливістю цих відносин є те, що вони пов`язані із реалізацією прав, свобод та інтересів суб`єктів у сфері публічно правових відносин і спрямовані на захист від порушень з боку публічної влади при здійсненні нею владних управлінських функцій.

Тобто, специфіку публічно правового спору визначають: суб`єктивний склад, підстави виникнення цього спору і тісне пов`язане з цим питання визначення меж повноважень адміністративного суду.

Що стосується кола суб`єктів публічно правового спору, то обов`язковим його учасником є суб`єкт публічного управління, який є виразником державних і суспільних інтересів, носієм публічної влади, має особливий правовий статус, тому що наділений владними управлінськими функціями щодо об`єктів управління.

Специфіка публічно правового спору обумовлена, також, його підставою: він виникає у випадку порушення суб`єктом публічного управління суб`єктивних публічних прав та інтересів громадянина або організації.

Особливістю правовідносин, що розглядаються адміністративними судами, є їх публічно правовий характер, пов`язаний із сферою реалізації публічної влади.

Суттєвою ознакою публічно правового спору є участь у справі суб`єкту владних повноважень, який виконує владні управлінські функції відносно інших суб`єктів і його рішення є обов`язковими для виконання.

Тобто, до юрисдикції адміністративного суду належить спір, який виник між двома (кількома) суб`єктами стосовно їх прав та обов`язків у конкретних правових відносинах, у яких хоча б один суб`єкт законодавчо вповноважений владно керувати поведінкою іншого (інших) суб`єкта (суб`єктів), а останній (останні) відповідно зобов`язаний виконувати вимоги та приписи такого суб`єкта владних повноважень.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 914/2006/17.

Спірні правовідносини пов`язані з оскарженням відмови органу державної реєстрації цивільного стану внести зміни до актових записів цивільного стану щодо зміни національності осіб, щодо яких здійснено запис (дітей позивача).

Відповідно до ст.1 Цивільного кодексу України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Згідно ч.1 ст.15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч.1 ст.16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно п.10 ч.2 ст.16 Цивільного кодексу України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Згідно ч.1 ст.273 Цивільного кодексу України органи державної влади, органи влади Автономної Республіки Крим, органи місцевого самоврядування у межах своїх повноважень забезпечують здійснення фізичною особою особистих немайнових прав.

Відповідно до ч.1 ст.19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Положеннями ст.300 Цивільного кодексу України визначено, що фізична особа має право на збереження своєї національної, культурної, релігійної, мовної самобутності, а також право на вільний вибір форм та способів прояву своєї індивідуальності, якщо вони не заборонені законом та не суперечать моральним засадам суспільства.

За приписами Цивільного кодексу України право на збереження своєї національної самобутності відноситься до особистих немайнових прав, що забезпечують соціальне буття фізичної особи.

Тобто, в даному випадку, спірні правовідносини пов`язані із особистими немайновими правами позивача, які мають цивільно-правову природу, оскільки спрямовані на забезпечення їх реалізації у сфері приватно-правових відносин.

Відтак, зважаючи на суб`єктний склад та характер спірних у цій справі правовідносин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що даний спір не належить до юрисдикції адміністративних судів.

Однак, суд першої інстанції вказав, що даний спір має розглядатись у порядку цивільного судочинства, посилаючи на правову позицію, викладену Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 13.05.2021 у праві № 640/11556/20.

Колегія суддів вважає такі висновки суду першої інстанції помилковими, оскільки в даному випадку, до спірних правовідносин підлягає застосуванню правова позиція Великої Палати Верховного Суду, викладена у постанові від 11.09.2019 по справі № 810/2732/18

У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду вказала, що національна належність особи є актом її особистого самовизначення і жодним чином не впливає на публічно-правові відносини такої особи з державою. Фіксація факту національності особи в документі, що її посвідчує, чи в актових записах громадянського стану створила б перешкоду вільному обранню чи відновленню національності, оскільки поставила б таке обрання чи відновлення у залежність від рішення державного органу.

При цьому, Велика Палата Верховного Суду, підтримуючи постанову апеляційної інстанції про закриття провадження у справі дійшла висновку, що аналогічні правовідносини не підлягають розгляду а ні в адміністративному, а ні в судовому порядку взагалі (п. 37 постанови), у зв`язку з неможливістю встановлення у судовому порядку фактів щодо належності осіб до певної національності.

Відповідно до ч. 5 та 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус судді» встановлено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відтак, колегія суддів враховує вищевказані висновки Великої Палати Верховного Суду викладеними у постанові від 11.09.2019 по справі № 810/2732/18.

Щодо посилання позивача на постанову Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019 у справі № 398/4017/18 (по цивільному позову), в контексті ускладення захисту його прав у порядку цивільного судочинства, суд зазначає наступне.

У постанові вказано: «Чинним законодавством України не передбачено зазначення в актових записах цивільного стану та свідоцтвах про ДРАЦС національності батьків дитини чи осіб, які вступають у шлюб. Тим самим забезпечується рівність усіх незалежно від національності чи етнічного походження, а також право особи вільно обирати та відновлювати національність, як це передбачено статтею 11 Закону України «Про національні меншини в Україні». Примушення громадян у будь-якій формі до відмови від своєї національності не допускається.»

Постановою Великої Палати Верховного Суду Верховного Суду від 29.05.2019 у справі № 398/4017/18 констатовано неможливість розгляду аналогічних правовідносин у порядку цивільного судочинства, що, в свою чергу, підтверджує висновки, що аналогічні правовідносини не підлягають розгляду а ні в адміністративному, а ні в судовому порядку взагалі.

При цьому, постанова Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019 у справі № 398/4017/18 та викладені в ній висновки не є підставою для відкриття провадження в адміністративному судочинстві по цій справі для розгляду позовних вимог по суті з підстав, вказаних вище.

Відтак, зважаючи на те, що повноваження судів будь якої юрисдикції не передбачають можливості встановити факт національності особи чи факт неправильності актових записів щодо національності особи, дана справа не підлягає розгляду у судовому порядку, що є підставою для зміни судового рішення в мотивувальній частині.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 170 КАС України, суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

При цьому, колегія суду вважає правильним висновок суду першої інстанції щодо наявності підстав для відмови у відкритті провадження у справі.

Відповідно до положень ч.1 ст. 317 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового судового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального та процесуального права

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів за результатами розгляду даної справи вважає правильними висновки суду першої інстанції в частині відмови у відкритті провадження у справі, однак, ухвала суду підлягає зміні в мотивувальній частині.

Керуючись статтями 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 01 грудня 2022 року змінити в мотивувальній частині.

В іншій частині ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 01 грудня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий - суддя Т.І. Ясенова

суддя О.В. Головко

суддя А.В. Суховаров