Справа № 400/3850/23
Суддя: Федусик А.Г.
Дата ухвалення: 2023-10-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 жовтня 2023 р.м. ОдесаСправа № 400/3850/23

Перша інстанція: суддя Біоносенко В. В.,

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Федусика А.Г.,

суддів: Бойка А.В. та Шевчук О.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Одесі апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції Національної поліції України на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 29 травня 2023 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції Національної поліції України про визнання протиправним та скасування п.3 наказу,-

В С Т А Н О В И В:

У березні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Департаменту патрульної поліції Національної поліції України (далі ДПП) з вимогами визнати протиправним та скасувати п.3 наказу ДПП №64 від 03.02.2023 року «Про застосування до працівників УПП в Миколаївській області ДПП дисциплінарних стягнень» в частині застосування до командира роти №1 батальйону №2 УПП в Миколаївській області ДПП капітана поліції ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення у вигляді суворої догани.

В обґрунтування позовних вимог було зазначено, що жодного дисциплінарного проступку він не вчиняв. Фактично був покараний за вчинення правопорушення іншою особою сержантом поліції ОСОБА_2 , який є його підлеглим. З висновку службового розслідування взагалі незрозуміло, в чому саме керівництво ДПП вбачає проступок в діях позивача. ОСОБА_2 вчинив правопорушення не на службі, а у свій вихідний день, при цьому позивач також в цей час перебував не на службі та не міг вплинути на ОСОБА_2 та запобігти його проступку.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 29 травня 2023 року адміністративний позов задоволено.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, ДПП подав апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі зазначено, що рішення судом першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим апелянт просив його скасувати та прийняти нове про відмову в задоволенні позову.

Розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 проходить службу у Національної поліції з 12.10.2015 року та має спеціальне звання капітана поліції.

З 31.08.2021 року ОСОБА_1 займає посаду командира роти №1 батальйону №2 Управління патрульної поліції в Миколаївській області.

03.01.2023 року близько 23.30 поліцейський взводу №2 роти №1 батальйону №2 УПП в Миколаївської області сержант поліції ОСОБА_2 , у позаслужбовий час, на власному автомобільному транспорті, потрапив у дорожньо-транспортну пригоду, під час якої отримав тілесні ушкодження. В лікарні швидкої медичної допомоги було встановлено, що ОСОБА_2 перебував у алкогольному сп`янінні середньої тяжкості.

04.01.2023 року, з метою встановлення причин та обставин порушення службової дисципліни поліцейським взводу №2 роти №1 батальйону №2 УПП в Миколаївської області сержантом поліції ОСОБА_3 , призначено службове розслідування.

Під час службового розслідування ОСОБА_2 від пояснень відмовився.

Також, під час службового розслідування були опитані керівники ОСОБА_3 - командир роти ОСОБА_1 та командир взводу ОСОБА_4 , які пояснили, що перед заступанням на кожну робочу зміну з особовим складом проводяться відповідні інструктажі. Про саму подію стало відомо від керівництва, після отримання інформації вони негайно прибули на місце для з`ясування усіх обставин відповідно до посадових обов`язків.

За результатами службового розслідування, дисциплінарна комісія прийшла до висновку про притягнення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_2 у вигляді звільнення зі служби.

Крім того, дисциплінарна комісія прийшла до висновку про наявність вини у цій події також у командира роти ОСОБА_1 та командира взводу ОСОБА_4 .

Так, відповідно до висновків службового розслідування, дисциплінарний проступок ОСОБА_1 виразився в порушенні вимог п.1, 2 ч.1 ст.18 Закону України «Про Національну поліцію», п.6 та 7 ч.1 ст.3 Дисциплінарного статуту Національної поліції України, п.п.2.2.1, 2.2.2., 2.2.17 п.2.2 розділу ІІ Посадової інструкції командира роти УПП в Миколаївській області ДПП, затвердженої наказом ДПП, та він заслуговує до притягнення до дисциплінарної відповідальності у вигляді суворої догани.

03.02.2023 року відповідачем, на підставі висновків службового розслідування, видано наказ №64 «Про застосування до працівників УПП в Миколаївській області ДПП дисциплінарних стягнень».

Відповідно до п.1 цього наказу, за вчинення дисциплінарного проступку притягнуто ОСОБА_2 та застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення із служби в поліції.

Відповідно до п.3 цього ж наказу, за вчинення дисциплінарного проступку притягнуто ОСОБА_1 та застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді суворої догани.

Вказані обставини і стали підставою для звернення з даним позовом до суду.

Задовольняючи позов та приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що притягненню до дисциплінарної відповідальності, у всіх випадках, повинно передувати встановлення вини особи, яка персонально несе дисциплінарну відповідальність за скоєний дисциплінарний проступок.

У цьому випадку, зі службового розслідування та наказу про притягнення до відповідальності взагалі не зрозуміло, що саме протиправного вчинив або допустив бездіяльність позивач, що його притягнули до дисциплінарної відповідальності, та в чому саме вина позивача у скоєнні ДТП в стані алкогольного сп`яніння його підлеглим поліцейським.

Суд вбачав, що позивача притягнуто до дисциплінарної відповідальності лише за тим фактом, що дисциплінарний проступок вчинено підпорядкованим поліцейським.

Разом з тим, законодавство України не передбачає інституту decimatio, та навпаки, відповідно ст.61 Конституції України, юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

Лише за фактом зайняття посади командира підрозділу позивач не може бути притягнути до дисциплінарної відповідальності за скоєння дисциплінарного проступку його підлеглим.

У будь-якому випадку, необхідно довести його особисту вину у цьому проступку.

Також суд вказав, що для того, щоб притягнути керівника до дисциплінарної відповідальності разом з підлеглим, який його вчинив, на думку суду, необхідно під час службового розслідування встановити факти якихось конкретних дій чи бездіяльності керівника, що знаходиться у прямому причинному зв`язку з скоєним підлеглим проступком.

Такого під час службового розслідування відповідачем не встановлено. Службове розслідування та наказ №64 від 03.02.2023 року обмежуються лише цитуванням нормативно-правових актів та посиланням на посадові інструкції, не зазначаючи, які конкретні дії вчинив або не вчинив позивач, внаслідок чого підлеглий поліцейський, у позаробочий час у стані алкогольного сп`яніння, потрапив у пригоду, з урахуванням того, що у позивача в цей момент також був неробочий час.

За таких обставин, на думку суду, відбулося об`єктивне ставлення у вину, притягнення до відповідальності лише за фактом настання ганебних наслідків, що не передбачено українським законодавством.

Колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції вірними і такими, що відповідають вимогам статей 2, 6, 8, 9, 73, 74, 75, 76, 77, 78 КАС України, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Преамбулою Закону України «Про національну поліцію» (далі Закон, в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що цей Закон визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України.

Відповідно до статті 2 Закону завданнями поліції є надання поліцейських послуг у сферах: 1) забезпечення публічної безпеки і порядку; 2) охорони прав і свобод людини, а також інтересів суспільства і держави; 3) протидії злочинності; 4) надання в межах, визначених законом, послуг з допомоги особам, які з особистих, економічних, соціальних причин або внаслідок надзвичайних ситуацій потребують такої допомоги.

Поліція діє виключно на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України (ч.1 ст.8 Закону).

Згідно до ч.1 та 2 статті 17 Закону поліцейським є громадянин України, який склав Присягу поліцейського, проходить службу на відповідних посадах у поліції і якому присвоєно спеціальне звання поліції.

Поліцейський має службове посвідчення та спеціальний жетон. Зразки та порядок видання службових посвідчень та спеціальних жетонів затверджує Міністр внутрішніх справ України.

Положеннями статті 18 Закону передбачено основні обов`язки поліцейського. Так, поліцейський зобов`язаний:

1) неухильно дотримуватися положень Конституції України, законів України та інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції, та Присяги поліцейського;

2) професійно виконувати свої службові обов`язки відповідно до вимог нормативно-правових актів, посадових (функціональних) обов`язків, наказів керівництва;

3) поважати і не порушувати прав і свобод людини;

Поліцейський на всій території України незалежно від посади, яку він займає, місцезнаходження і часу доби в разі звернення до нього будь-якої особи із заявою чи повідомленням про події, що загрожують особистій чи публічній безпеці, або в разі безпосереднього виявлення таких подій зобов`язаний вжити необхідних заходів з метою рятування людей, надання допомоги особам, які її потребують, і повідомити про це найближчий орган поліції.

Додаткові обов`язки, пов`язані з проходженням поліцейським служби в поліції, можуть бути покладені на нього виключно законом.

Відповідно до статті 59 Закону служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.

З аналізу наведеного можна дійти висновку, що служба в поліції за своєю сутністю є державною службою, тобто, публічною, професійною, політично неупередженою діяльністю із практичного виконання завдань і функцій держави, зокрема щодо забезпечення реалізації державної політики, виконання загальнодержавних, галузевих і регіональних програм, виконання законів та інших нормативно-правових актів.

Відповдіно до статті 60 Закону проходження служби в поліції регулюється цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Так, Законом України «Про Дисциплінарний статут Національної поліції України» було затверджено Дисциплінарний статут Національної поліції України (далі Статут), який визначає сутність службової дисципліни в Національній поліції України, повноваження поліцейських та їхніх керівників з її додержання, види заохочень і дисциплінарних стягнень, а також порядок їх застосування та оскарження.

Відповідно до ст.1 Статуту, службова дисципліна - дотримання поліцейським Конституції і законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актів Президента України і Кабінету Міністрів України, наказів Національної поліції України, нормативно-правових актів Міністерства внутрішніх справ України, Присяги поліцейського, наказів керівників.

Службова дисципліна ґрунтується на створенні необхідних організаційних та соціально-економічних умов для чесного, неупередженого і гідного виконання обов`язків поліцейського, повазі до честі і гідності поліцейського, вихованні сумлінного ставлення до виконання обов`язків поліцейського шляхом зваженого застосування методів переконання, заохочення та примусу.

Службова дисципліна, крім основних обов`язків поліцейського, визначених статтею 18 Закону України "Про Національну поліцію", зобов`язує поліцейського, зокрема, знати закони, інші нормативно-правові акти, що визначають повноваження поліції, а також свої посадові (функціональні) обов`язки, утримуватися від дій, що перешкоджають іншим поліцейським виконувати їхні обов`язки, а також які підривають авторитет Національної поліції України.

Положеннями статті 2 Статуту регламентовано взаємовідносини керівників та підлеглих. Так, згідно вказаної статті за своїм службовим становищем поліцейські можуть бути керівниками або підлеглими стосовно інших поліцейських.

Керівник - це службова особа поліції, наділена правами та обов`язками з організації службової діяльності підлеглих їй поліцейських та інших працівників поліції і контролю за їхньою службовою діяльністю.

Керівник, якому поліцейський підпорядкований за службою, у тому числі тимчасово, є прямим керівником для нього. Найближчий до підлеглого прямий керівник є безпосереднім керівником.

Крім того, відповідно до статті 3 Статуту керівник несе відповідальність за дотримання підлеглими службової дисципліни. З метою забезпечення дотримання службової дисципліни керівник зобов`язаний, зокрема, створити умови, необхідні для виконання підлеглими обов`язків поліцейського; розвивати у підлеглих розумну ініціативу та самостійність під час виконання ними обов`язків поліцейського; забезпечити сприятливий стан морально-психологічного клімату в колективі, своєчасно вчиняти дії із запобігання порушенню службової дисципліни підлеглими та виникненню конфліктів між ними; контролювати дотримання підлеглими службової дисципліни, аналізувати її стан та об`єктивно доповідати про це безпосередньому керівникові, проводити профілактичну роботу із зміцнення службової дисципліни та запобігання вчиненню підлеглими правопорушень.

З аналізу наведеного вбачається, що діючим законодавством передбачене правове розмежування працівників поліції, яке містить відносини субординації та відповідну складову підпорядкування підлеглих поліцейських їх керівникам.

Поряд з цим, законодавство передбачає не лише права керівників по відношенню до підлеглих (зокрема, в частині видання обов`язкових до виконання наказів), а й прямі обов`язки керівників щодо підлеглих їм працівників, зокрема, контролювати дотримання підлеглими службової дисципліни, аналізувати її стан, проводити профілактичну роботу із зміцнення службової дисципліни та запобігання вчиненню підлеглими правопорушень.

Так, приймаючи оскаржуваний наказ, відповідачем зазначено, що відповідно до висновків службового розслідування, дисциплінарний проступок ОСОБА_1 виразився в порушенні вимог п.1, 2 ч.1 ст.18 Закону України «Про Національну поліцію», п.6 та 7 ч.1 ст.3 Дисциплінарного статуту Національної поліції України, п.п.2.2.1, 2.2.2., 2.2.17 п.2.2 розділу ІІ Посадової інструкції командира роти УПП в Миколаївській області ДПП, затвердженої наказом Департаменту патрульної поліції, та він заслуговує на притягнення до дисциплінарної відповідальності у вигляді суворої догани.

З матеріалів справи та службового розслідування вбачається, що підгрунтям такого висновку стало те, що 03.01.2023 року близько 23.30 поліцейський взводу №2 роти №1 батальйону №2 УПП в Миколаївської області сержант поліції ОСОБА_2 , у позаслужбовий час, на власному автомобільному транспорті, потрапив у дорожньо-транспортну пригоду, під час якої отримав тілесні ушкодження. В лікарні швидкої медичної допомоги було встановлено, що ОСОБА_2 перебував у алкогольному сп`янінні середньої тяжкості.

Водночас, колегія суддів зазначає, що наявність обов`язків керівників щодо підлеглих їм працівників, зокрема, щодо контролю дотримання підлеглими службової дисципліни та запобігання вчиненню підлеглими правопорушень не є абсолютною; наявність таких обов`язків не виключає випадків, коли працівником поліції (підлеглим) порушено службову дисципліну, водночас, його керівник не несе жодної правової, зокрема, дисциплінарної відповідльності.

Наведені випадки мають місце тоді, коли керівником виконувались обов`язки щодо контролю дотримання підлеглими службової дисципліни, аналізу її стану, проведення профілактичної роботи із зміцнення службової дисципліни та запобігання вчиненню підлеглими правопорушень, водночас, підлеглим, незважаючи на вказані заходи керівника, було допущено порушення службової дисципліни, зокрема (але не виключно), щодо вчинення дій, які підривають авторитет Національної поліції України.

Вищевказані обставини, як щодо вчинення підлеглим дисциплінарного порушення, так і щодо виконання обов`язків керівником щодо контролю дотримання підлеглим службової дисципліни, повинні встановлюватись службовим розслідуванням.

Так, відповідно до статті 14 Статуту службове розслідування - це діяльність із збирання, перевірки та оцінки матеріалів і відомостей про дисциплінарний проступок поліцейського.

Службове розслідування проводиться з метою своєчасного, повного та об`єктивного з`ясування всіх обставин вчинення поліцейським дисциплінарного проступку, встановлення причин і умов його вчинення, вини, ступеня тяжкості дисциплінарного проступку, розміру заподіяної шкоди та для підготовки пропозицій щодо усунення причин вчинення дисциплінарних проступків.

Суд зазначає, що за наслідком можливого не виконання позивачем (як керівником) службових обов`язків по відношенню до поліцейського взводу №2 роти №1 батальйону №2 УПП в Миколаївської області сержанта поліції ОСОБА_2 , який потрапив у дорожньо-транспортну пригоду, перебуваючи в нетверезому стані, було проведено службове розслідування.

За результатом проведення вказаного розслідування було вказано лише, що позивач неналежно виконав посадові обов`язки та неналежно здійснював профілактичну роботу зі зміцнення службової дисципліни підлеглих та запобіганню вчиненню ними правопорушень.

Водночас, на підтвердження вказних висновків відповідачем не було надано жодних ані доказів, ані обгрунтувань. Відповідач не вказав, в чому саме полягає таке «неналежне виконання», які відомчі інструкції та положення із здійснення профілактичної роботи зі зміцнення службової дисципліни підлеглих позивачем не було виконано, в чому це виразилося та які заходи не вжиті.

При цьому, відповідачем не надано оцінку тій обставині, що позивач є саме командиром роти ДПП ГУНП, в якій ніс службу ОСОБА_2 , та не вказано, яких саме заходів виховного характеру позивач, як командир роти, не реалізував саме щодо ОСОБА_2 ..

Відповідно до ст.77 КАС україни в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Водночас, позивачем зазначено, що перед заступанням на кожну робочу зміну з особовим складом проводяться відповідні інструктажі для зміцнення службової дисципліни та запобіганню вчинення правопорушень, позивачем, як керівником наголошується на неухильному виконанні нормативно-правових актів, що регламентують діяльність співробітників поліції, зокрема Дисциплінарного статуту та правил етичної поведінки, проводяться додаткові інструктажі щодо необхідності дотримання вимог Інструкції із застосування органами та підрозділами поліції технічних приладів і технічних засоб, тощо.

При цьому, суд звертає увагу, що відповідно до ч.2 ст.61 Конституції України юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

Слід наголосити, що допущення підлеглим позивача поліцейським ОСОБА_2 дисциплінарного порушення (можливого, суд не встановлює дану обставину, оскільки це не є предметом позову) у вигляді потрапляння в дорожньо-транспортну пригоду, перебуваючи в нетверезому стані, не може бути самостійною і безумовною підставою для притягнення позивача до відповідальності без доведення належним чином складу дисциплінарного проступку самим позивачем, як керівником вказаної особи, чого (доведення) в межах даної справи не вбачається.

Суд зазначає, що частиною другою статті 6 та частиною першої статті 7 КАС України передбачено, що суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (метою цього Закону є впровадження в українське судочинство та адміністративну практику європейських стандартів прав людини) суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Враховуючи зазначені положення Конституції та законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також правову природу спору у цій справі, колегією суддів з метою забезпечення дії в Україні принципу верховенства права враховано судову практику Європейського суду з прав людини.

Колегія суддів вважає необхідним враховувати правову позицію ЄСПЛ, згідно якої «доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість особи доведено поза розумним сумнівом» (рішення від 14 лютого 2008 року у справі «Кобець проти України» (Kobets v. Ukraine), п. 43 (з відсиланням на п. 282 рішення у справі «Авшар проти Туреччини» (Avsar v. Turkey). Розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду усіх належних та допустимих відомостей, визнаних доказами, або з відсутності таких відомостей і є таким, який змусив би особу втриматися від прийняття рішення у питаннях, що мають для неї найбільш важливе значення.

Колегія суддів зазначає, що лише констатація відповідачем порушення позивачем службової дисципліни, як керівником по відношенню до ОСОБА_2 , шляхом неналежного виконання обов`язків свідчить про відсутність сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою для висновку про наявність вказаного порушення в діях позивача.

У пунктах 70-71 рішення по справі «Рисовський проти України» (заява № 29979/04) Європейський Суд з прав людини, аналізуючи відповідність мотивування Конвенції, підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування», зазначивши, що цей принцип передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення у справах «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), заява № 33202/96, пункт 120, «Онер`їлдіз проти Туреччини» (Oneryildiz v. Turkey), заява № 48939/99, пункт 128, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), № 21151/04, пункт 72, «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, пункту 51). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, пункт 74, «Тошкуца та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, пункт 37) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах «Онер`їлдіз проти Туреччини» (Oneryildiz v. Turkey), пункт 128, та «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), пункт 119).

Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. зазначене вище рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, пункт 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (там само). З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), заява № 36548/97, пункт 58). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, пункт 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (рішення у справах «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), заява № 36548/97, пункт 58, «Ґаші проти Хорватії» (Gashi v. Croatia), заява № 32457/05, пункт 40, «Трґо проти Хорватії» (Trgo v. Croatia), заява № 35298/04, пункт 67).

Наведене узгоджується із сталою практикою ЄСПЛ, яка знайшла своє відображення у справі «Звежинський проти Польщі», в якій Суд підкреслив, що, розглядаючи питання, які мають загальний інтерес, органи державної влади повинні діяти конкретно і дуже послідовно (рішення у справі «Беєлер проти Італії»). Крім того, як охоронець громадського порядку держава має моральне зобов`язання бути взірцевою, вона повинна стежити за тим, щоб такими були й державні органи, що захищають публічний порядок (пункт 73).

Аналізуючи обставини проведеного службового розслідування в частині позивача (яке, на думку суду, проведено поверхнево та без грунтовного дослідження всіх обставин), за відсутності жодних конкретних встановлених фактів неналежного виконання позивачем службових обов`язків, а тим більше з огляду на визначений вид та обсяг дисциплінарного стягнення «сувора догана», який не є найменшим дисциплінарним стягненням, колегія суддів приходить до висновку, що Держава в особі ДПП не діяла в належний і якомога послідовніший спосіб по відношенню до позивача та не дотримувала обов`язку запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок.

Отже, враховуючи все вищезазначене у сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання протиправним та скасування п.3 наказу є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Доводи апеляційної скарги, яким була дана оцінка в мотивувальній частині рішення, ґрунтуються на суб`єктивній оцінці фактичних обставин справи та доказів. Зазначені доводи не містять посилань на конкретні обставини чи факти або на нові докази, які б давали підстави для скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись статтями 308, 309, 315, 321, 322, 325 КАС України, суд -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції Національної поліції України - залишити без задоволення, а рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 29 травня 2023 року без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Суддя-доповідач А.Г. Федусик
Судді А.В. Бойко О.А. Шевчук