Справа № 120/12196/23
Суддя: Дмитришена Руслана Миколаївна
Дата ухвалення: 2023-10-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

м. Вінниця

20 жовтня 2023 р. Справа № 120/12196/23

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Дмитришеної Руслани Миколаївни, розглянувши письмово клопотання відповідача по справі за позовом: ОСОБА_1 до: Головного управління Національної поліції в Херсонській області про: визнання протиправним та скасування наказу

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Херсонській області про визнання протиправним та скасування наказу.

Предметом спору є наказ начальника ГУ НП в Херсонській області від 05.05.2023 №415 "Про застосування дисциплінарного стягнення" до начальника Каховського РВП ГУ НП полковника поліції ОСОБА_1 у вигляді звільнення з посади.

Відтак, з метою скасування даного наказу, позивач звернувся до суду з даним позовом.

08.08.2023 на адресу суду від позивача надійшло клопотання про поновлення строку звернення до суду, в якому останній звертає увагу на те, що з наказом №415 ознайомився 07.07.2023, а відтак строк звернення до суду слід обраховувати саме з цієї дати.

Ухвалою від 14.08.2023 визнано поважними причини пропуску строку звернення до суду з даним позовом та поновлено ОСОБА_1 строк на звернення до суду.

Відкрито провадження у справі та вирішено здійснювати її розгляд в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні). Установлено строк для подання заяв по суті.

Витребувано з Головного управління Національної поліції в Херсонській області та зобов`язано надати суду у 15-денний строк з дня отримання цієї ухвали, належним чином засвідчені копії матеріалів службового розслідування щодо ОСОБА_1

31.08.2023 на адресу суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву.

Одночасно із відзивом 31.08.2023 надійшло клопотання про залишення позовної заяви без розгляду та клопотання про передачу справи за підсудністю до Одеського окружного адміністративного суду або Чернігівського окружного адміністративного суду.

Ухвалою від 11.09.2023 позивачу надано 7-денний строк, з дня вручення (отримання) копії ухвали, для висловлення (письмово) своїх доводів, міркувань або заперечень щодо поданих відповідачем клопотань про залишення позову без розгляду та про передачу справи за підсудністю.

16.10.2023 до суду надійшли заперечення позивача щодо клопотання про передачу справи до іншого суду. Позивач вказує, що з 04.08.2023 він проходить службу в Головному управлінні Національної поліції у Вінницькій області та проживає у м. Вінниці. Відтак, оскільки ним оскаржується акт індивідуальної дії, тому позов подано до адміністративного суду саме за його вибором, що відповідає положенням ст. 25 КАС України.

Окремо позивач звертає увагу, що положення ст. 26 КАС України в частині підсудності справ за місцезнаходженням відповідача може застосовуватись лише у випадках якщо інше не передбачено КАС України.

19.10.2023 до суду від представника відповідача надійшли додаткові пояснення у яких останній зазначає, що при обранні суду за вибором позивача, його вибір обмежений між Одеським окружним адміністративним судом та Чернігівським окружним адміністративним судом.

Вирішуючи клопотання щодо територіальної підсудності даного спору, суд зазначає таке.

За частиною першою статті 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Правила підсудності у своїй сукупності певним чином встановлюють алгоритм обрання компетентного адміністративного суду для розгляду і вирішення конкретної справи. Правильне визначення компетентного суду для розгляду і вирішення адміністративної справи має значення для ухвалення законного і обґрунтованого судового рішення в адміністративній справі.

Процесуальний закон встановлює три різновиди підсудності адміністративних справ: предметну або родову; територіальну або просторову, інстанційну або функціональну.

Як предмет підсудності розуміють сукупність правил, що визначають, чи розмежовують компетенції судів із розгляду адміністративних справ по першій інстанції залежно від предмета публічно-правового спору або його суб`єктного складу.

Територіальна підсудність - це також сукупність правил, що визначають розмежування компетенції адміністративних судів одного рівня щодо розгляду адміністративних справ по першій інстанції залежно від території, на яку поширюється їх діяльність.

Своєю чергою, ця підсудність поділяється на такі її види, як загальну, альтернативну, виключну і за зв`язком справ.

Як інстанційну підсудність належить розуміти правила, що визначають розмежування компетенції адміністративних судів при розгляді адміністративних справ.

Так, в обґрунтування клопотання відповідач вказує, що дана справа не підсудна Вінницькому окружному адміністративному суду.

З долучених до матеріалів позовної заяви документів вбачається, що Позивач зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Разом з тим в позовній заяві позивач вказує фактичне місце проживання АДРЕСА_2 .

Відповідач зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 .

На переконання відповідача, зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання (перебування, знаходження) Позивача у розумінні ст. 25 Кодексу адміністративного судочинства України є саме місце реєстрації, а не адреса за якою він знаходиться тимчасово.

Відносини щодо місця проживання фізичної особи в публічно-правовому розумінні регулюються Законом України від 11.12.2003 №1382-ГУ "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", а тому фактичне місце знаходження особи ніяк не пов`язане з зареєстрованим у законному порядку місцем проживання.

Відповідач вказує, що чинним законодавством передбачено вимоги до реєстрації особою місця свого проживання чи перебування, та передбачено документи, які підтверджують таку реєстрацію.

Позивачем, не було долучено до позову документів про зміну місця реєстрації, який міг би підтверджувати зареєстроване місце проживання/перебування Позивача за адресою у м. Вінниця. Також не долучено до позовної заяви довідку про взяття ОСОБА_1 на облік як внутрішньо переміщену особу, інформація про факт його реєстрації у ГУНП в Херсонській області також відсутня.

Натомість, з копії паспорту, долученої до позовної заяви зазначено, що місцем реєстрації позивача є АДРЕСА_1 .

Відтак, відповідач вважає, що оскільки згідно Розпорядження Голови Верховного Суду від 18.03.2022 року № 11/0/9-22 "Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану (окремі суди Донецької, Харківської та Херсонської областей)" територіальна підсудність справ Херсонського окружного адміністративного суду визначена за Одеським окружним адміністративним судом, то при виборі суду за місцем реєстрації відповідача, слід звертатись до Одеського окружного адміністративного суду.

Таким чином відповідач вважає, що уповноваженим розглядати справу за позовом ОСОБА_1 є Чернігівський окружний адміністративний суд або Одеський окружний адміністративний суд за вибором позивача.

Суд зазначає, що поняття "підсудність" розкривається законодавцем у параграфі 3 глави 2 розділу І КАС України та визначається останнім, як територіальна юрисдикція, питання якої врегульовані приписами статей 25-30 КАС України.

Статтею 25 КАС України встановлено, що адміністративні справи з приводу оскарження індивідуальних актів, а також дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які прийняті (вчинені, допущені) стосовно конкретної фізичної чи юридичної особи (їх об`єднань), вирішуються за вибором позивача адміністративним судом за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання (перебування, знаходження) цієї особи-позивача або адміністративним судом за місцезнаходженням відповідача, крім випадків, визначених цим Кодексом. Якщо така особа не має місця проживання (перебування) в Україні, тоді справу вирішує адміністративний суд за місцезнаходженням відповідача.

З аналізу вищенаведеної правової норми вбачається, що для оскарження індивідуальних актів, а також дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які прийняті або допущені стосовно конкретної фізичної особи, встановлена альтернативна підсудність - за вибором позивача.

Альтернатива полягає у вільному виборі позивачем суду, до якого він може звернутися: за його місцем реєстрації (проживання) або за місцезнаходженням відповідача.

Водночас, вибір суду, якому саме територіально підсудна справа, є виключним правом позивача, а саме фізичної чи юридичної осіб.

Альтернативне право вибору суду не обмежується зареєстрованим місцем проживання, а й передбачає подання позову за місцем перебування, або знаходження позивача.

Відповідно до матеріалів справи позивач вказує, що проходить службу в Головному управлінні Національної поліції у Вінницькій області, а тому зазначає адресу проживання: АДРЕСА_2 , що територіально відноситься до юрисдикції Вінницького окружного адміністративного суду.

Відтак, клопотання щодо передачі справи до Одеського окружного адміністративного суду суд відхиляє, оскільки вирішення справи вирішує адміністративний суд за місцезнаходженням відповідача в разі якщо позивач не має місця проживання (перебування) в Україні, що передбачено абз 2 ст. 25 КАС України.

Щодо доводів відповідача, що позивачем не підтверджено місце проживання на території населеного пункту Вінниця, а тому, оскільки зареєстрованим місцем є м. Чернігів, то уповноваженим судом на розгляд даної справи є Чернігівський окружний адміністративний суд, то суд зазначає наступне.

Частиною першої статті 33 Конституції України визначено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом .

Право на свободу пересування і вибору місця проживання як невід`ємне право кожної людини закріплено також Загальною декларацією прав людини 1948 року (пункт 1 статті 13), Міжнародним пактом про громадянські і політичні права 1966 року (стаття 12), Протоколом № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (стаття 2).

Зазначені положення Конституції України та міжнародно-правових актів конкретизовані та відображені в Законі України від 11 грудня 2003 року №1382-IV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».

Статтею 2 зазначеного Закону визначено, що громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом.

Реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

При цьому за визначенням, наведеним в абзаці третьому статті 3 цього ж Закону, вільний вибір місця проживання чи перебування - право громадянина України, а також іноземця та особи без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, на вибір адміністративно-територіальної одиниці, де вони хочуть проживати чи перебувати.

Отже, вільне обрання місця проживання (перебування) є правом позивача.

Аналогічний правовий висновок викладений Верховним судом у постанові від 14 березня 2018 року у справі № 753/18267/17.

Відповідно до вимог частини 1 статті 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Частиною 6 цієї статті визначено, що фізична особа може мати кілька місць проживання.

Статтею 6 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

За приписами статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 №3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (ратифіковано Україною 17 липня 1997 року) визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

В даному випадку, має бути застосовано правило про пріоритет норми з найбільш сприятливим для особи тлумаченням.

Безспірним питанням є те, що позивач з 04.08.2023 проходить службу в поліції ГУ НП у Вінницькій області, а відтак суд відхиляє твердження відповідача, що першим не було долучено доказів про місце проживання/перебування Позивача у м. Вінниця.

Відповідно до витягу з наказу від 04.08.2023 за №109о/с, по особовому складу позивача призначено на посаду дільничного офіцера поліції сектору дільничних офіцерів поліції відділу превенції Вінницького районного управління поліції ГУ НП у Вінницькій області (а.с. 32 Т.1).

Служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністію поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень, та здійснюється в територіальному органі поліції за місцем його знаходження.

Таким чином, доводи відповідача про необхідність позивачу надати довідку про взяття на облік його як внутрішньо переміщеної особи, що було би фактичним підтвердженням його місця проживання у м. Вінниці, суд відхиляє, оскільки позивач як поліцейський проходить службу в територіальному органі поліції, а саме відділі превенції Вінницького районного управління поліції ГУ НП у Вінницькій області, що є належним та допустимим доказом його перебуваня/проживання у даному населеному пункті.

З огляду на вищевикладене, суд вважає клопотання позивача необгрунтованим, а відтак таким, що не підлягає задоволенню.

Також суд зазначає, що відповідно до частини 1 статті 29 КАС України суд передає адміністративну справу на розгляд іншого адміністративного суду, якщо:

1) до початку розгляду справи по суті задоволено клопотання відповідача, зареєстроване у встановленому законом порядку, місце проживання (перебування) якого раніше не було відоме, про передачу справи за місцем його проживання (перебування);

2) при відкритті провадження у справі суд встановить, що справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду;

3) після відкриття провадження у справі суд встановить, що справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду;

4) після задоволення відводів (самовідводів) чи в інших випадках неможливо утворити новий склад суду для розгляду справи;

5) ліквідовано або з визначених законом підстав припинено роботу адміністративного суду, який розглядав справу;

6) однією із сторін у справі є суд, в якому розглядається справа, або суддя цього суду;

7) справа підлягає розгляду як зразкова у порядку, визначеному статтею 290цього Кодексу.

Аналіз наведеної норми дає підстави стверджувати, що суд уповноважений передати справу на розгляд іншого адміністративного суду лише у випадках виявлення ним самим обставин, які б беззаперечно свідчили, про те, що справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду. В інших випадках, суд зобов`язаний прийняти позовну заяву до розгляду та відкрити провадження за умови її відповідності вимогам КАС України.

Керуючись ст.ст. 29, 166-167, 248, 256 КАС України, -

УХВАЛИВ:

В задоволені клопотання відповідача про передачу адміністративної справи за позовом ОСОБА_1 до належного суду - відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає та набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 256 КАС України.

Суддя Дмитришена Руслана Миколаївна