Справа № 380/4507/22
Суддя: Шинкар Тетяна Ігорівна
Дата ухвалення: 2023-10-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 жовтня 2023 рокуЛьвівСправа № 380/4507/22 пров. № А/857/13222/23
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

судді-доповідача Шинкар Т.І.,

суддів Іщук Л.П.,

Обрізка І.М.,

секретаря судового засідання Максим Х.Б.,

розглянувши у судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду (головуючий суддя Сидор Н.Т.), ухвалене у відкритому судовому засіданні в м.Львові о 16 год. 32 хв. 12 червня 2023 року, повне судове рішення складено 22 червня 2023 року, у справі №380/4507/22 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Транс Компані» до Головного управління ДПС у Львівській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

В С Т А Н О В И В :

22.02.2022 Товариство з обмеженою відповідальністю «Транс Компані» (далі Товариство) звернулось в суд з позовом до Головного управління ДПС у Львівській області, просило визнати протиправними та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Львівській області від 27.05.2021 №1.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 12 червня 2023 року позов задоволено.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що із долучених до матеріалів справи оборотно-сальдових відомостей по рахунку 203 та відомостей про списання палива, не вбачається, що Товариство за спірними адресами отримувало та зберігало дизельне пальне. Суд першої інстанції вказав, що у контролюючого органу відсутні правові підстави притягнення ТОВ «Транс Компані» до відповідальності за порушення вимог пп.14.1.212 п.14.1 ст.14, пп.212.3.4 п.212.3 ст.212 ПК України, оскільки у спірний період ТОВ «Транс Компані» не здійснювало реалізації пального, а виключно використовувало таке для потреб власного споживання, що кореспондується із положенням пп.14.1.212 п.14 ст.14 ПК України, а саме не вважається реалізацією пального операції з фізичної передачі (відпуску, відвантаження) пального на митній території України при використанні пального суб`єктами господарювання, які не є розпорядниками акцизного складу/акцизного складу пересувного, що передано (відпущено, відвантажено) платником акцизного податку таким суб`єктам господарювання виключно для потреб власного споживання чи промислової переробки.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Головне управління ДПС у Львівській області подало апеляційну скаргу, просить скасувати рішення Львівського окружного адміністративного суду від 12 червня 2023 року та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що оскаржуваний наказ містить дату його видачі, найменування контролюючого органу, найменування та реквізити суб`єкта, який перевіряється, адресу господарського об`єкту, а також підписаний заступником начальника Головного управління ДПС у Львівській області Р.Ганюком та скріплений печаткою контролюючого органу. Скаржник вказує, що фактичною перевіркою встановлено, що згідно наданих до перевірки оборотно-сальдових відомостей по рахунку 203 «Паливо» (помісячно) за період з 01.07.2019 по 31.12.2019 та даних єдиного реєстру акцизних накладних (ЄРАН) ТзОВ «Транс Компані» придбано дизельне пальне за адресами місць зберігання пального: Львівська область, с. Солонка та Львівська область, с. Сороки-Львівські. Скаржник зазначає, що за адресами місць зберігання пального: Львівська область, с. Солонка та Львівська область, с. Сороки-Львівські, за період з 01.07.2019 по дату реєстрації платником здійснювалось зберігання дизельного пального для власного споживання. Також вважає, що відшкодовані судом першої інстанції витрати на професійну допомогу не були фактичними і неминучими, а їхній розмір не є обґрунтованим.

Товариство подало відзив на апеляційну скаргу, навівши мотиви з яких вважає рішення суду першої інстанції законним та обгрунтованим.

В судовому засіданні представник скаржника апеляційну скаргу підтримав, представник позивача щодо поданої апеляційної скарги заперечив, просив залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що оскаржуване рішення суду першої інстанції вимогам статті 242 КАС України відповідає.

З матеріалів справи судом першої інстанції встановлено, що на підставі наказу Головного управління ДПС у Львівській області від 06.04.2021 №1210-ПП контролюючим органом проведено фактичну перевірку Товариства з обмеженою відповідальністю «Транс Компані» () з питань дотримання вимог податкового та іншого законодавства з питань виробництва, зберігання та обігу пального, контроль за виконанням якого покладений на органи ДПС.

За результатами перевірки контролюючий орган склав акт (довідку) від 12.04.2021 №8666/09.01/38047993 про результати фактичної перевірки з питань дотримання вимог податкового та іншого законодавства з питань виробництва, зберігання та обігу пального, контроль за виконанням якого покладений на орган ДПС, згідно з висновками якого встановлено, зокрема, що за адресами місць зберігання пального: Львівська область, с.Солонка та Львівська область, с. Сороки-Львівські, за період з 01.11.2019 по дату реєстрації платником акцизного податку (15.09.2020) здійснювалось зберігання дизельного пального для власного споживання. Так за вказаний період Товариством отримано та списано на власні потреби дизельне пальне в кількості 3 560 521,51 літрів на загальну суму 52 232 926,12 грн, чим порушено вимоги пп.14.1.212 п.14.1 ст.14, пп.212.3.4 п.212.3 ст.212 ПК України.

На підставі висновків акта (довідки) від 12.04.2021 №8666/09.01/38047993 контролюючий орган прийняв податкове повідомлення-рішення від 27.05.2021 №1 про застосування до Товариства з обмеженою відповідальністю «Транс Компані» штрафних (фінансових) санкцій за платежем «акцизний податок на пальне» у розмірі 52 232 926,12 грн.

Товариство подало скаргу на податкове повідомлення-рішення від 27.05.2021 №1 до ДПС України, за результатами розгляду якої ДПС України прийняла рішення від 09.02.2022 про залишення податкового повідомлення-рішення від 27.05.2021 №1 без змін, а скарги без задоволення.

Вважаючи, що спірне податкове повідомлення-рішення прийнято з порушенням вимог чинного законодавства, Товариство звернулось з позовом до суду.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Відповідно до підпункту 20.1.4 пункту 20.1 статті 20 Податкового кодексу України, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин (далі - ПК України) контролюючі органи, визначені підпунктом 41.1.1 пункту 41.1 статті 41 цього Кодексу, мають право проводити відповідно до законодавства перевірки і звірки платників податків (крім Національного банку України), у тому числі після проведення процедур митного контролю та/або митного оформлення.

Контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки (пункт 75.1 статті 75 ПК України).

Згідно з підпунктом 75.1.3 пункту 75.1 статті 75 ПК України фактичною вважається перевірка, що здійснюється за місцем фактичного провадження платником податків діяльності, розташування господарських або інших об`єктів права власності такого платника. Така перевірка здійснюється контролюючим органом щодо дотримання норм законодавства з питань регулювання обігу готівки, порядку здійснення платниками податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності ліцензій, свідоцтв, у тому числі про виробництво та обіг підакцизних товарів, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами).

Порядок проведення фактичної перевірки встановлено статтею 80 ПК України відповідно до положень якої фактична перевірка здійснюється без попередження платника податків (особи). Фактична перевірка може проводитися на підставі рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, оформленого наказом, копія якого вручається платнику податків або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції під розписку до початку проведення такої перевірки, та за наявності хоча б однієї з таких підстав, зокрема у разі наявності та/або отримання в установленому законодавством порядку інформації про порушення вимог законодавства в частині виробництва, обліку, зберігання та транспортування спирту, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та рідин, що використовуються в електронних сигаретах, та цільового використання спирту платниками податків, обладнання акцизних складів витратомірами-лічильниками та/або рівномірами-лічильниками, а також здійснення функцій, визначених законодавством у сфері виробництва і обігу спирту, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, пального; (підпункт 80.2.5).

Допуск посадових осіб контролюючих органів до проведення фактичної перевірки здійснюється згідно із статтею 81 цього Кодексу.

Строки проведення фактичної перевірки встановлені статтею 82 цього Кодексу.

Порядок оформлення результатів фактичної перевірки встановлено статтею 86 цього Кодексу.

Відповідно до абзацу 3 пункту 81.1 статті 81 ПК України посадові особи контролюючого органу мають право приступити до проведення документальної виїзної перевірки, фактичної перевірки за наявності підстав для їх проведення, визначених цим Кодексом, та за умови пред`явлення або надіслання у випадках, визначених цим Кодексом, таких документів - копії наказу про проведення перевірки, в якому зазначаються дата видачі, найменування контролюючого органу, найменування та реквізити суб`єкта (прізвище, ім`я, по батькові фізичної особи - платника податку, який перевіряється) та у разі проведення перевірки в іншому місці - адреса об`єкта, перевірка якого проводиться, мета, вид (документальна планова/позапланова або фактична перевірка), підстави для проведення перевірки, визначені цим Кодексом, дата початку і тривалість перевірки, період діяльності, який буде перевірятися. Наказ про проведення перевірки є дійсним за наявності підпису керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу та скріплення печаткою контролюючого органу.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що хоч формулювання конкретного змісту наказу є дискрецією контролюючого органу, однак обов`язковим є дотриманням вимог норм абзацу третього пункту 81.1 статті 81 ПК України щодо змісту наказу про проведення перевірки. При встановленні в одному підпункті статті декількох самостійних підстав для проведення перевірки, конкретна з них не обов`язково має бути сформульована тотожно до змісту правової норми, якою ця підстава встановлена, проте повинна бути чітко визначена та відповідати правовій нормі.

У постановах від 12 серпня 2021 року (справа №140/14625/20), від 10 квітня 2020 року (справа №815/1978/18), від 25 січня 2019 року (справа №812/1112/16), від 5 листопада 2018 року (справа №803/988/17), від 22 травня 2018 року (справа №810/1394/16), від 20 березня 2018 року (справа №820/4766/17) Верховний Суд вказував, що підпункт 80.2.5 пункту 80.2 статті 80 ПК України передбачає альтернативні підстави проведення фактичної перевірки, які можуть застосовуватися як у сукупності, так і кожна окремо, а саме: - наявність та/або отримання в установленому законодавством порядку інформації про порушення платником податків вимог законодавства в частині виробництва, обліку, зберігання та транспортування спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів та цільового використання спирту платниками податків, обладнання акцизних складів витратомірами-лічильниками та/або рівномірами-лічильниками; - здійснення функцій, визначених законом у сфері виробництва і обігу спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів, пального.

Тобто, здійснення функцій, визначених законодавством у сфері виробництва і обігу спирту, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального є самостійною обставиною, з якою законодавець пов`язує право контролюючого органу проводити фактичні перевірки суб`єктів господарювання та не вимагає наявності та/або отримання в установленому законодавством порядку інформації про порушення вимог законодавства. У даному випадку достатньо самого факту покладення на контролюючий орган здійснення контролю за дотриманням норм законодавства у відповідній сфері правовідносин (виробництво і обіг спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів, пального).

Поряд з цим у постановах від 8 вересня 2020 року (справа №640/21536/19), від 19 листопада 2020 року у справі №160/7971/19, від 17 грудня 2020 року (справа №520/12028/18), на які посилається скаржник, Верховний Суд вказував про необхідність зазначення у наказі про проведення фактичної перевірки на підставі підпункту 80.2.5 пункту 80.2 статті 80 ПК України, окрім звичайного посилання на норму, що регулює питання її призначення, і конкретні фактичні підстави її призначення. У вказаних справах зроблено висновок, що при здійсненні призначення контролюючий орган повинен зазначити одну із підстав, визначених підпунктом 80.2.5 пункту 80.2 статті 80 ПК України, й у разі, якщо такою підставою є наявність та/або отримання інформації про порушення платником податків вимог законодавства, конкретизувати останню.

Такі ж висновки підтримані Верховним Судом у постанові від 10 серпня 2023 року у справі № 440/3538/21, від 11 липня 2022 року у справі №120/5728/20-а.

З матеріалів справи вбачається, що наказ від 06.04.2021 №1210-ПП контролюючим органом прийнято з покликанням на доповідну записку від 05.04.2021 №47/13-01-09-01.

У долученій до матеріалів справи доповідній записці від 05.04.2021 №47/13-01-09-01 зазначено, що з метою посилення контролю за виробництвом та обігом пального, запобігання порушень у сфері оптової та роздрібної торгівлі пальним, виявлення можливих ризиків здійснення реалізації пального ТОВ «Транс компані» без реєстрації платником акцизного податку, управління контролю за підакцизними товарами Головного управління ДПС у Львівській області просить дозволу доручити посадовим особам управління проведення фактичної перевірки ТОв «Транс компані».

У спірному наказі, який став підставою проведення перевірки, в результаті якої прийнято оскаржуване податкове повідомлення-рішення не відображено конкретної функції контролюючого органу, яку в силу законодавства у сфері виробництва і обігу спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів, пального, він повинен здійснити власне шляхом проведення цієї перевірки.

До того ж, згідно з наказом ГУ ДПС у Львівській області від 06.04.2021 №1210-ПП фактична перевірка платника податків повинна була бути проведена за адресою Львівська обл., Львівський р-н., Великолюбінська територіальна громада, с. Косівець, вул. Польова 20, тобто за податковою адресою (місцезнаходженням) платника податків, тоді як з акта (довідки) про результати фактичної перевірки від 12.04.2021 №8666/09.01/38047993 з`ясовано, що об`єктами фактичної перевірки були місця роздрібної торгівлі пальним, місця знаходження акцизних складів платника податків ТзОВ «Транс Компані» за адресами: Львівська обл., Пустомитівський р-н., с. Солонка, готельний комплекс, траса Київ-Чоп, 540 км та Львівська обл., Пустомитівський р-н., с. Сороки-Львівські.

Отже, на переконання суду апеляційної інстанції, посилання у наказі ГУ ДПС №1210-ПП від 06 квітня 2021 року «Про проведення фактичної перевірки» на доповідну записку ДПС України від 05 квітня 2021 року №47/13-01-09-01 не підтверджує існування передбачених законом підстав для проведення фактичної перевірки, тоді як зазначення статей 20, 61, 62 ПК, статті 16 Закону № 481/95-ВР саме по собі не може бути достатньою підставою для проведення фактичної перевірки позивача без зазначення конкретної підстави.

У постанові Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду від 21.02.2020 (справа №826/17123/18) зроблено висновок, що незалежно від прийнятого платником податків рішення про допуск (недопуск) посадових осіб до перевірки, оскаржуючи в подальшому наслідки проведеної контролюючим органом перевірки у вигляді податкових повідомлень-рішень та інших рішень, платник податків не позбавлений можливості посилатись на порушення контролюючим органом вимог законодавства щодо проведення такої перевірки, якщо вважає, що вони зумовлюють протиправність таких податкових повідомлень-рішень. При цьому, таким підставам позову, за їх наявності, суди повинні надавати правову оцінку в першу чергу, а у разі, якщо вони не визнані судом такими, що тягнуть протиправність рішень, прийнятих за наслідками такої перевірки, - переходити до перевірки підстав позову щодо наявності порушень податкового та/або іншого законодавства.

Щодо наявності в діях позивача складу правопорушення, за яке його притягнуто до відповідальності на підставі пункту 117.3 статті 117 ПК України, то суд апеляційної інстанції враховує таке.

Відповідно до підпункту 14.1.212 пункту 14.1 статті 14 ПК України реалізація підакцизних товарів (продукції) - будь-які операції на митній території України, що передбачають відвантаження підакцизних товарів (продукції) згідно з договорами купівлі-продажу, міни, поставки та іншими господарськими, цивільно-правовими договорами з передачею прав власності або без такої, за плату (компенсацію) або без такої, незалежно від строків її надання, а також безоплатного відвантаження товарів, у тому числі з давальницької сировини, реалізація суб`єктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів.

Реалізація пального або спирту етилового для цілей розділу VI цього Кодексу - будь-які операції з фізичної передачі (відпуску, відвантаження) пального або спирту етилового з переходом права власності на таке пальне або спирт етиловий чи без такого переходу, за плату (компенсацію) чи без такої плати на митній території України з акцизного складу/акцизного складу пересувного: до акцизного складу; до акцизного складу пересувного; для власного споживання чи промислової переробки; будь-яким іншим особам.

Не вважаються реалізацією пального операції з фізичної передачі (відпуску, відвантаження) пального на митній території України: у споживчій тарі ємністю до 5 літрів (включно), крім операцій з реалізації такого пального його виробниками; при використанні пального суб`єктами господарювання, які не є розпорядниками акцизного складу/акцизного складу пересувного, що передано (відпущено, відвантажено) платником акцизного податку таким суб`єктам господарювання виключно для потреб власного споживання чи промислової переробки.

До власного споживання також відносяться операції із заправлення пальним за договорами підряду при одночасному виконанні таких умов: а) замовники за договорами підряду не здійснюють реалізацію пального іншим особам, крім реалізації бензолу поза межами митної території України в митному режимі експорту; б) заправлення здійснюється в паливний бак машин, механізмів, техніки та обладнання для агропромислового комплексу, паливний бак транспортних засобів спеціального призначення або паливний бак спеціального обладнання чи пристрою, які: призначені для виконання робіт на землях сільськогосподарського або лісового призначення, на землях, наданих гірничим підприємствам для видобування корисних копалин та розробки родовищ корисних копалин, а також для виконання робіт з будівництва доріг; належать іншим особам; виконують роботи протягом строку дії договору підряду виключно на зазначених у цьому пункті землях, що перебувають у власності або користуванні замовника; в) транспортні засоби, що здійснюють заправлення в паливний бак машин, механізмів, техніки та обладнання для агропромислового комплексу, у паливний бак транспортних засобів спеціального призначення або в паливний бак спеціального обладнання чи пристрою, зазначені в підпункті "б" цього підпункту, повинні бути обладнані витратомірами-лічильниками на кожному місці відпуску пального наливом з такого транспортного засобу.

Згідно з підпунктом 212.3.4 пункту 212.3 статті 212 ПК України особи, які здійснюватимуть реалізацію пального або спирту етилового, підлягають обов`язковій реєстрації як платники податку контролюючими органами за місцезнаходженням юридичних осіб, постійних представництв, місцем проживання фізичних осіб - підприємців до початку здійснення реалізації пального або спирту етилового.

Пунктом 117.3 статті 117 ПК України встановлено, що здійснення суб`єктами господарювання операцій з реалізації пального або спирту етилового без реєстрації таких суб`єктів платниками акцизного податку у порядку, передбаченому цим Кодексом, тягне за собою накладення штрафу на юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців у розмірі 100 відсотків вартості реалізованого пального або спирту етилового.

Основні засади державної політики щодо регулювання виробництва, експорту, імпорту, оптової і роздрібної торгівлі спиртом етиловим, коньячним і плодовим та зерновим дистилятом, спиртом етиловим ректифікованим виноградним, спиртом етиловим ректифікованим плодовим, дистилятом виноградним спиртовим, спиртом-сирцем плодовим, біоетанолом, алкогольними напоями, тютюновими виробами та пальним, забезпечення їх високої якості та захисту здоров`я громадян, а також посилення боротьби з незаконним виробництвом та обігом алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального на території України визначено Законом України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, та пального» від 19.12.1995 №481/95-ВР, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин (далі Закон №481/95-ВР).

Відповідно до статті 1 Закону №481/95-ВР місце зберігання пального - це місце (територія), на якому розташовані споруди та/або обладнання, та/або ємності, що використовуються для зберігання пального на праві власності або користування.

Зберігання пального - це діяльність із зберігання пального (власного або отриманого від інших осіб) із зміною або без зміни його фізико-хімічних характеристик.

У акті про результати фактичної перевірки від 12.04.2021 №8666/09.01/38047993 контролюючий орган зазначив, що позивач отримав від контрагентів - постачальників паливо дизельне за адресами: Львівська обл. с. Сороки-Львівські та Львівська обл. с.Солонка, яке зберігалось для власного споживання в ємностях з подальшим відвантаженням з автозаправного модуля. ТОВ «Транс Компані» придбало 1 751 084,69 літрів дизельного пального за адресами місць зберігання пального: Львівська обл., с.Солонка, та Львівська обл., с. Сороки-Львівські.

Вказано, що за адресами місць зберігання пального: Львівська область, с. Солонка та Львівська область, с. Сороки-Львівські, за період з 01.11.2019 по дату реєстрації платником акцизного податку (15.09.2020) здійснювалось зберігання дизельного пального для власного споживання. Так за вказаний період Товариством отримано та списано на власні потреби дизельне пальне в кількості 3 560 521,51 літрів на загальну суму 52 232 926,12 грн.

Як встановлено судом першої інстанції з долучених до матеріалів справи документів та не спростовано скаржником, Товариство здійснює господарську діяльність у сфері вантажних перевезень та на підставі відповідних договорів має у власності 217 транспортних засобів та додатково 37 у користуванні.

На балансі підприємства Товариства знаходиться 135 одиниць транспортних засобів, що підтверджується копіями свідоцтв реєстрації транспортних засобів, які використовуються для здійснення господарської діяльності за основним кодом КВЕД 49.41 Вантажний автомобільний транспорт.

Також позивач є власником пересувної цистерни (д.н.з. НОМЕР_1 , свідоцтво про реєстрацію т.з. НОМЕР_2 ).

З метою заправки такого автопарку Товариство здійснює придбання палива у контрагентів.

Окрім того, у позивача наявні три ліцензії на господарську діяльність, пов`язану із паливом, а саме: - ліцензія № 2000635 на зберігання пального (виключно для потреб власного споживання чи промислової переробки) за адресою: 81131, Львівська обл., Пустомитівський р-н., сільська рада Солонківська. автодорога Київ-Чоп, 553 км+200м; - ліцензія № 2100023 на роздрібну торгівлю пальним за адресою: Україна, Львівська обл., Пустомитівський р-н., с. Солонка, готельний комплекс, траса Київ- Чоп, км. 540; - ліцензія № 2100025 на роздрібну торгівлю пальним за адресою: Україна, Львівська обл., Пустомитівський р-н., с. Сороки-Львівські, дорога Київ-Чоп. 0 км + 550 м.

За Товариством зареєстровано паливний склад для власних потреб за адресою 81131, Львівська обл., Пустомитівський р-н., сільська рада Солонківська, автодорога Київ- Чоп, 553 км+200м, що підтверджується повідомлення за формою 20-ОПП від 17.03.2020; акцизний склад №1015796 за адресою Україна, Львівська обл., Пустомитівський р-н., с. Солонка, готельний комплекс, траса Київ-Чоп, км. 540, що підтверджується заявою про реєстрацію платника акцизного податку з реалізації пального або спирту етилового та/або акцизних складів від 18.12.2020; акцизний склад №1015317 за адресою Україна, Львівська обл., Пустомитівський р-н., с. Сороки-Львівські, дорога Київ-Чоп, 0 км + 550 м, що підтверджується заявою про реєстрацію платника акцизного податку з реалізації пального або спирту етилового та/або акцизних складів від 16.09.2020.

Крім того 01.11.2020 Товариство уклало із ПП «Український край» договір оренди №01112020_1ДГ, предметом якого є оренда приміщень за адресою: Львівська обл., Пустомитівський р-н., с/рада Сорока-Львівська, автодорога Київ-Чоп 0 км +550 м.

01.08.2020 Товариство уклало із ПП «Катерина» договір оренди №01082020_1К, предметом якого є оренда приміщень та земельної ділянки за адресою: Львівська обл., Пустомитівський р-н., с. Солонка, готельний комплекс, траса Київ-Чоп 540 км.

Таким чином, у вказаний контролюючим органом період з 01.11.2019 по 15.09.2020, позивач не мав у власності чи користуванні об`єктів за адресами: Львівська обл., с. Солонка, та Львівська обл., с. Сороки-Львівські, оскільки відповідні договори оренди укладені значно пізніше спірного періоду.

До того ж, як зазначено судом першої інстанції та не спростовано належними та допустимими доказами скаржником, допитана в судовому засіданні в якості свідка головний бухгалтер ТОВ «Транс Компані» ОСОБА_1 показала, що не мало місце ні отримання, ні зберігання пального за адресами Львівська обл., с. Солонка, та Львівська обл., с. Сороки-Львівські. Вказала, що на час проведення перевірки пальне зберігалось за адресою Львівська обл., Пустомитівський р-н., сільська рада Солонківська, автодорога Київ-Чоп, 553 км+200м. Придбане паливо використовувалось Товариством виключно для власних потреб, а саме заправки транспортних засобів, адже у власності та користуванні Товариства перебуває значна кількість транспортних засобів, які використовуються в господарській діяльності. Не заперечила факту отримання і списання Товариством палива на власні потреби у загальній сумі 52 232 926,12 грн у період з 01.11.2019 по 15.09.2020, що відповідає оборотно-сальдовим відомостям по рахунку 203, втім не за спірними адресами.

Допитані в суді першої інстанції як свідки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які безпосередньо здійснювали перевірку позивача, показали, що перевірку проводили за адресою с. Солонка Львівської області, де знаходиться адміністративна будівля Товариства. Зазначили, що за місцем перевірки не бачили резервуарів для зберігання палива, висновки були зроблені ними із наданих до перевірки документів, зокрема оборотно-сальдових відомостей по рахунку 203 та відомостей про списання палива.

Також, як вірно враховано судом першої інстанції, податкові повідомлення-рішення №01 від 27.05.2021 та №1 від 27.05.2021, які винесені на підставі цього ж акта (довідки) від 12.04.2021 №8666/09.01/38047993, визнані протиправними та скасовані рішеннями Львівського окружного адміністративного суду від 25.05.2022 у справі № 380/16576/21 та від 03.08.2022 у справі № 380/17271/21, та в цих частинах судові рішення набрали законної сили.

Статтею 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

За встановлених обставин, надаючи правову оцінку аргументам сторін, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення прийнято контролюючим органом необґрунтовано, упереджено, такі суперечать положенням податкового законодавства, а тому підлягають скасуванню.

Як вірно зазначив суд першої інстанції, у контролюючого органу відсутні правові підстави притягнення позивача до відповідальності за порушення вимог пп.14.1.212 п.14.1 ст.14, пп.212.3.4 п.212.3 ст.212 ПК України, оскільки у спірний період Товариство не здійснювало реалізації пального, а виключно використовувало таке для потреб власного споживання, що кореспондується із положенням пп.14.1.212 п.14 ст.14 ПК України, а саме не вважається реалізацією пального операції з фізичної передачі (відпуску, відвантаження) пального на митній території України при використанні пального суб`єктами господарювання, які не є розпорядниками акцизного складу/акцизного складу пересувного, що передано (відпущено, відвантажено) платником акцизного податку таким суб`єктам господарювання виключно для потреб власного споживання чи промислової переробки.

Щодо обґрунтованості стягнених на користь Товариства витрат на професійну правничу допомогу, то суд апеляційної інстанції враховує таке

Статтею 132 КАС України встановлено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Витрати на професійну правничу допомогу належать до витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2)розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно з частиною 7 статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Зазначені вимоги кореспондуються з положеннями частини 3 статті 143 КАС України, якими передбачено, що якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Таким чином, необхідною умовою для відшкодування витрат на правничу допомогу є подання стороною детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до частини 9 статті 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Згідно з положеннями статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05 липня 2012 року № 5076-VI гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Аналіз вищенаведених положень дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язані з розглядом справи, підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, яка в силу приписів частини 2 статті 6 КАС України та статті 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» застосовується судами як джерело права, заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», від 30 березня 2004 року у справі «Меріт проти України».

Отже, при визначенні суми відшкодування витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, слід виходити з реальності цих витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи.

Суд апеляційної інстанції зауважує також, що у постанові Верховного Суду від 21 січня 2021 року у справі №280/2635/20 вказано, що КАС України у редакції, чинній з 15.12.2017, імплементував нову процедуру відшкодування витрат на професійну правову допомогу, однією з особливостей якої є те, що відшкодуванню підлягають витрати, незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною / третьою особою чи тільки має бути сплачено. На переконання колегії суддів, зазначені норми (статті 134, 139) були введені в КАС України з 15.12.2017, у тому числі, з метою унормування відносин між суб`єктами, які потребують юридичного супроводу, та адвокатами. Так, за існуючого правового регулювання у сторін з`явилась можливість відшкодувати понесені на правову допомогу витрати (у разі доведення власної правоти у спорі із суб`єктом владних повноважень). При цьому, норми зазначених статей спрямовані саме на захист прав та інтересів позивачів-суб`єктів господарювання, а не адвокатів. Встановлена на законодавчому рівні можливість позивачів отримати відшкодування понесених витрат на правничу допомогу сприяє нормальному розвитку галузі, дозволяє учасникам судових процесів залучати для захисту свої прав кваліфікованих адвокатів, даючи при цьому таким особам законне право сподіватись на повне або часткове відшкодування понесених витрат у разі доведення власної правової позиції.

З огляду на зміст спірних правовідносин та правове регулювання таких, з врахуванням наданих позивачем документів, враховуючи критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката, критерії, з врахуванням яких визначається розмір витрат на оплату послуг адвоката, встановлені частиною 5 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що витрати на правничу допомогу адвоката в загальному розмірі 5000 грн. є співмірними із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт.

Відповідно до частини 2 статті 6 КАС України та статті 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

Так, у п.58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

З огляду на викладене, враховуючи положення статті 316 КАС України, прецедентну практику ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції приходить переконання, що судом першої інстанції в оскаржуваних рішенні викладено мотиви протиправності винесеного податкового повідомлення-рішення, на основі об`єктивної оцінки наданих сторонами доказів повно встановлено фактичні обставини справи, правильно застосовано норми матеріального та процесуального права. Доводи апеляційних скарг висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність рішення та додаткового рішення суду першої інстанції не впливають.

Керуючись статтями 229, 241, 243, 252, 308, 310, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Львівській області залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 12 червня 2023 року у справі №380/4507/22 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Суддя-доповідач Т. І. Шинкар
судді Л. П. Іщук
І. М. Обрізко
Повне судове рішення оформлене суддею-доповідачем 20.10.2023 згідно з ч.3 ст.321 КАС України