Справа № 120/2838/23
Суддя: Чернюк Алла Юріївна
Дата ухвалення: 2023-10-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

18 жовтня 2023 р. Справа № 120/2838/23

Вінницький окружний адміністративний суд у складі судді Чернюк Алли Юріївни, розглянувши у письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії.

Позовні вимоги мотивовані протиправною, на думку представника позивача, бездіяльністю відповідачів щодо не проведення нарахування та виплати ОСОБА_1 за період з 01.06.2022 року по 01.03.2023 року грошового забезпечення у повному обсязі.

Обґрунтовуючи позовні вимоги представник позивача зазначає, що підставою для невиплати позивачу премії та додаткової винагороди у червні та липні 2022 року було перебування солдата ОСОБА_1 на території військової частини в стані алкогольного сп`яніння, а з серпня 2022 року відсутність на службі без поважних причин. Однак, представник позивача посилається на відсутність належних доказів факту вживання алкогольних напоїв та закриття провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності за ч.3 ст.170-20 КУпАП на підставі постанови Дніпровського апеляційного суду від 11.01.2023 року, а також перебування позивача на стаціонарному лікуванні з 11.08.2022 року

Ухвалою від 27.03.2023 року відкрито провадження у даній справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

03.04.2023 року на адресу суду від представника позивача надійшло клопотання про розгляд даної справи за правилами загального позовного провадження, в задоволенні якого відмовлено ухвалою від 04.04.2023 року.

08.05.2023 року на адресу суду від Військової частини НОМЕР_2 надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просив відмовити в задоволенні позовних вимог повністю. Відзив обґрунтований тим, що перебування позивача в стані алкогольного сп`яніння під час проходження ним служби підтверджується протоколом про адміністративне правопорушення та результатом медичного огляду. Щодо самовільного залишення місця дислокації військової частини позивачем, представник відповідача зазначив, що оскільки останній є військовослужбовцем Збройних Сил України, відповідно на нього розповсюджуються не тільки загальні норми права, а й спеціальні, зокрема Статут внутрішньої служби Збройних Сил України, відповідно до положень якого, ОСОБА_1 зобов`язаний був повідомити про захворювання безпосередньому начальникові, чого зроблено не було.

На підставі вищевикладеного, просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

22.05.2023 року до суду надійшов відзив військової частини НОМЕР_1 , я якому відповідач просив відмовити в задоволенні позовних з аналогічних підстав.

30.05.2023 року представником позивача подано до суду відповідь на відзив, в якій вона зазначає, що зупинити виплату у зв`язку із СЗЧ можливо лише після внесення відомостей до ЄРДР органами досудового розслідування (ДБР) та видачі наказів по частині на підставі витягу з ЄРДР і тільки потім як наслідок зняти з грошового забезпечення. Враховуючи, що у відношенні позивача відсутні будь - які кримінальні провадження, постанови, рішення або вироки суду, яким би було визнано останнього виним у СЗЧ, та витяг з ЄРДР, який би підтверджував наявність кримінального провадження, представник позивача, вважає, що існують всі підстави для задоволення позовних вимог.

Дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі Указу Президента України №69/2022 від 24.02.2022 «Про загальну мобілізацію», ОСОБА_1 був призваний на військову службу та направлений до військової частини НОМЕР_2 для проходження військової служби.

Відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) №150/НСТ від 25.05.2022 року позивача зараховано до списків особового складу та на всі види забезпечення відповідної військової частини.

Згідно витягу з наказу військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) №157/НСТ від 01.06.2022 року позивач з 01.06.2022 року прийняв справи та посаду і приступив до виконання службових обов`язків.

Згідно наказів № 71 від 01.07.2022 року №76 від 04.07.2022 року на позивача накладено дисциплінарне стягнення "Сувора догана" та не було здійснено виплату додаткової винагороди і премії розміром 100% за червень 2022 року через виконання службових обов`язків в стані алкогольного сп`яніння.

Постановою Мар`їнського районного суду Донецької області від 20.07.2022 року позивача визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 172-20 ч. 3 КУпАП і накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі двохсот п`ятнадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, тобто 3655 (три тисячі шістсот п`ятдесят п`ять) гривень в дохід держави.

Однак, вказану постанову постановою Дніпровського апеляційного суду від 11.01.2023 року скасовано та закрито провадження у справі на підставі п.1 ч. 1 ст. 247 КУпАП, у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 172-20 КУпАП.

Окрім того, на підставі рапорту командира механізованої роти військової частини НОМЕР_2 капітана ОСОБА_2 №1055 від 12.08.2022 року прийнято наказ №220/НСТ від 13.08.2022 року, згідно якого солдат ОСОБА_1 увільнений від займаної посади та зарахований у розпорядження командира 9 окремого мотопіхотного батальйону, а наказом за № 358/НСТ від 19.12.2022 року солдат ОСОБА_1 який знаходився у розпорядження командира 9 окремого мотопіхотного батальйону з 19 грудня 2022 року виключений із списків особового складу військової частини НОМЕР_2 .

Згідно вказаного рапорту, військовослужбовець військової служби по мобілізації стрілець- снайпер 2 механізованого відділення 2 механізованого взводу механізованої роти військової частини НОМЕР_2 солдат ОСОБА_1 , самовільно 11 серпня 2022 року зі зброєю залишив місце дислокації військової частини НОМЕР_2 в умовах воєнного стану в телефонній розмові повідомив що переїхав в с. Великомихайлівка на позицію їхати відмовляється і погрожує зброєю.

За даним фактом, на підставі наказу №129 від 18.08.2022 року, розпочато службове розслідування.

За наслідком проведення службового розслідування прийнято наказ №59 від 19.08.2022 року, яким визнано дії солдата ОСОБА_1 грубим порушенням вимог статі 11 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, яка вимагає від військовослужбовця віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов?язок, дорожити честю і гідністю військовослужбовця Збройних Сил України, статі 12 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, яка зобов?язує військовослужбовця про все, що сталося з ним і стосується виконання ним службових обов?язків доповідати своєму безпосередньому начальникові, статті 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, яка зобов?язує кожного військовослужбовця неухильно виконувати вимоги статутів Збройних Сил України, поводитися з гідністю й честю, не допускати негідних вчинків.

В той же час, як слідує з доказів наданих представником позивача, ОСОБА_1 з 12.08.2022 року по 25.08.2022 року перебував у кардіологічному відділенні №2 З БІТ КНП "ОМЦССЗ", що підтверджується випискою з історії хвороби №22-1715 (а.с. 37).

Як зазначає представник позивача, з 26.08.2022 року по 01.09.2022 року ОСОБА_1 перебував у Великомихайлівській АЗПСМ.

Згідно виписного (перевідного) епікризу №3293, у зв`язку з отриманою 31.08.2022 року травмою під час випадкового падіння, позивач 02.09.2022 року звернувся до госпіталю військової частини НОМЕР_3 (а.с.40).

Як слідує з виписного епікризу НОМЕР_4 позивач з 03.09.2022 року по 06.09.2022 року знаходився на стаціонарному лікуванні у КНП "МБКЛМД Руднєва" (а.с.41), а з 07.09.2022 року по 19.09.2022 року перебував на лікуванні, відповідно до перевідного епікризу 15731 (а.с.42-43).

Відповідно до виписки №15731 із медичної карти стаціонарного хворого реабілітаційного відділення, ОСОБА_1 перебував на лікуванні у Черкаській обласній лікарні (а.с.44).

03.10.2022 року Черкаською обласною лікарнею виписано довідку №1387 військово-лікарської комісії, в якій зазначено, що ОСОБА_1 потребує відпустки за станом здоров`я на 30 календарних днів.

Представник позивача зазначає, що на підставі вказаної довідки, про наявність якої було проінформовано командування, ОСОБА_1 перебував у відпустці за станом здоров`я з 04.10.2022 року по 03.11.2022 року.

04.11.2022 року позивач повернувся до військової частини НОМЕР_2 , на що подав відповідний рапорт.

В подальшому, наказом командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » №25-РС від 30 січня 2023 року позивач звільнений з займаної посади і призначений навідником механізованого відділення механізованого взводу механізованої роти механізованого батальйону НОМЕР_5 окремої механізованої бригади ВОС -101281, а наказом №33 /НСТ від 02.02.2023 року вважається таким що справу та посаду здав та 02.02.2023 року виключений із списків особового складу військової частини НОМЕР_2 .

Факт позбавлення позивача премій та додаткової винагороди з вересня по грудень 2022 року включно підтверджується довідкою про нарахування та утримання грошового забезпечення позивача, долученою представником військової частини НОМЕР_2 до відзиву на позовну заяву.

Вважаючи протиправним позбавлення премій та додаткової винагороди позивач звернувся до суду із вказаним позовом.

Вирішуючи даний спір, суд виходив з таких мотивів та норм права.

Відповідно до ч. 1, 2 статті 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.

Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України.

Згідно із статтею 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.

Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснює Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-ХІІ (далі - Закон №2232-ХІІ).

Частиною 1 статті 1 Закону № 2232-ХІІ визначено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Згідно із ч. 1 статті 2 Закону № 2232-ХІІ військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаній із захистом Вітчизни.

Частинами другою-четвертою статті 2 Закону України № 2232-ХІІ передбачено, що проходження військової служби здійснюється: громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом; іноземцями та особами без громадянства - у добровільному порядку (за контрактом) на посадах, що підлягають заміщенню військовослужбовцями рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил України.

Громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які проходять військову службу, є військовослужбовцями.

Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до частини першої статті 19 Закону України № 2232-ХІІ військовослужбовці, які проходять кадрову або строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, громадяни призовного віку, які мають вищу, професійно-технічну, повну або базову загальну середню освіту і не проходили строкової військової служби, військовозобов`язані, а також жінки, які не перебувають на військовому обліку, укладають контракт про проходження військової служби за контрактом з додержанням умов, передбачених статтею 20 цього Закону.

Сутність військової дисципліни, обов`язки військовослужбовців щодо її додержання, види заохочень та дисциплінарних стягнень, права командирів щодо їх застосування, а також порядок подання і розгляду заяв, пропозицій та скарг визначає Дисциплінарний статут Збройних Сил України, який затверджений Законом України «Про Дисциплінарний статут Збройних Сил України» (далі - Дисциплінарний статут ЗСУ).

Так, за приписами ст.ст. 1, 2 Дисциплінарного статуту ЗСУ військова дисципліна - це бездоганне і неухильне додержання всіма військовослужбовцями порядку і правил, встановлених військовими статутами та іншим законодавством України. Військова дисципліна ґрунтується на усвідомленні військовослужбовцями свого військового обов`язку, відповідальності за захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, на їх вірності Військовій присязі.

Відповідно до ст. 3 Дисциплінарного статуту ЗСУ військова дисципліна досягається шляхом: виховання високих бойових і морально-психологічних якостей військовослужбовців на національно-історичних традиціях українського народу та традиціях Збройних Сил України, патріотизму, свідомого ставлення до виконання військового обов`язку, вірності Військовій присязі; особистої відповідальності кожного військовослужбовця за дотримання Конституції та законів України, Військової присяги, виконання своїх обов`язків, вимог статутів Збройних Сил України; формування правової культури військовослужбовців; умілого поєднання повсякденної вимогливості командирів і начальників (далі - командири) до підлеглих без приниження їх особистої гідності, з дотриманням прав і свобод, постійної турботи про них та правильного застосування засобів переконання, примусу й громадського впливу колективу; зразкового виконання командирами військового обов`язку, їх справедливого ставлення до підлеглих; підтримання у військових з`єднаннях, частинах (підрозділах), закладах та установах необхідних матеріально-побутових умов, статутного порядку; своєчасного і повного постачання військовослужбовців встановленими видами забезпечення; чіткої організації і повного залучення особового складу до бойового навчання.

Статтею 4 Дисциплінарного статуту ЗСУ передбачено, що військова дисципліна зобов`язує кожного військовослужбовця: додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги військових статутів, накази командирів; бути пильним, зберігати державну та військову таємницю; додержуватися визначених військовими статутами правил взаємовідносин між військовослужбовцями, зміцнювати військове товариство; виявляти повагу до командирів і один до одного, бути ввічливими і додержуватися військового етикету; поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків.

Стосовно кожного випадку правопорушення командир зобов`язаний прийняти рішення щодо необхідності притягнення винного до відповідальності залежно від обставин скоєння правопорушення, ступеня вини, попередньої поведінки порушника та розміру завданих державі та іншим особам збитків (частина третя статті 5 Дисциплінарного статуту ЗСУ).

Згідно з частиною першою статті 45 Дисциплінарного статуту ЗСУ у разі невиконання (неналежного виконання) військовослужбовцем своїх службових обов`язків, порушення військовослужбовцем військової дисципліни або громадського порядку командир повинен нагадати йому про обов`язки служби, а за необхідності - накласти дисциплінарне стягнення.

Наведені норми Дисциплінарного статуту ЗСУ дають підстави дійти висновку, що суть дисциплінарного правопорушення полягає у невиконанні чи неналежному виконанні військовослужбовцем своїх службових обов`язків, порушенні військової дисципліни чи громадського порядку.

Відповідно до вимог статей 83-86 Дисциплінарного статуту ЗСУ на військовослужбовця, який порушує військову дисципліну або громадський порядок, можуть бути накладені лише ті дисциплінарні стягнення, які визначені цим Статутом і відповідають військовому званню військовослужбовця та дисциплінарній владі командира, що вирішив накласти на винну особу дисциплінарне стягнення.

Прийняттю рішення командиром про накладення на підлеглого дисциплінарного стягнення може передувати службове розслідування. Воно проводиться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, та ступеня вини.

Службове розслідування призначається письмовим наказом командира, який вирішив притягти військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності. Воно може бути проведено особисто командиром, доручено офіцерові чи прапорщикові (мічманові), а у разі вчинення правопорушення рядовим (матросом) чи сержантом (старшиною) - також сержантові (старшині).

Заборонено проводити службове розслідування особам, які є підлеглими військовослужбовця, чиє правопорушення підлягає розслідуванню, а також особам - співучасникам правопорушення або зацікавленим у наслідках розслідування. Розслідування проводиться за участю безпосереднього начальника військовослужбовця, який вчинив дисциплінарне правопорушення. Службове розслідування має бути завершене протягом одного місяця з дня його призначення командиром (начальником). У необхідних випадках цей термін може бути продовжено командиром (начальником), який призначив службове розслідування, або старшим командиром (начальником), але не більш як на один місяць.

Після розгляду письмової доповіді про проведення службового розслідування командир проводить бесіду з військовослужбовцем, який вчинив правопорушення. Якщо вину військовослужбовця повністю доведено, командир приймає рішення про накладення дисциплінарного стягнення.

Під час накладення дисциплінарного стягнення та обрання його виду враховується: характер та обставини вчинення правопорушення, його наслідки, попередня поведінка військовослужбовця, а також тривалість військової служби та рівень знань про порядок служби.

Згідно з вимогами статті 91 Дисциплінарного статуту ЗСУ заборонено за одне правопорушення накладати кілька дисциплінарних стягнень або поєднувати одне стягнення з іншим, накладати стягнення на весь особовий склад підрозділу замість покарання безпосередньо винних осіб.

Згідно з приписами статті 48 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, на військовослужбовців можуть бути накладені такі стягнення:

а) зауваження;

б) догана;

в) сувора догана;

г) позбавлення чергового звільнення з розташування військової частини чи з корабля на берег (стосовно військовослужбовців строкової військової служби та курсантів вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти);

ґ) попередження про неповну службову відповідність (крім осіб рядового складу строкової військової служби);

д) пониження в посаді;

е) пониження у військовому званні на один ступінь (стосовно осіб сержантського (старшинського) та офіцерського складу);

є) пониження у військовому званні з переведенням на нижчу посаду (стосовно військовослужбовців сержантського (старшинського) складу);

ж) звільнення з військової служби через службову невідповідність (крім осіб, які проходять строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, а також військовозобов`язаних під час проходження навчальних (перевірочних) і спеціальних зборів та резервістів під час проходження підготовки та зборів).

Згідно з приписами статті 49 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, командир відділення, головний сержант (заступник командира) взводу мають право застосовувати стягнення, передбачені пунктами "а"-"г" статті 48 цього Статуту, а згідно статті 54 - командир окремого батальйону (корабля 2 рангу), а також командир окремої військової частини, який користується дисциплінарною владою командира батальйону (корабля 3 рангу), має право застосовувати стягнення, визначені в пунктах "а"-"ґ" статті 48 цього Статуту (крім попередження про неповну службову відповідність осіб офіцерського складу).

Загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб бригади (полку, корабля 1 і 2 рангу, окремого батальйону) та її підрозділів, правила внутрішнього порядку у військовій частині та її підрозділах визначено Статутом внутрішньої служби Збройних Сил України, який затверджений Законом України від 24 березня 1999 року № 548-XIV "Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України" (далі - Статут внутрішньої служби Збройних Сил України).

Відповідно до ст.11 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України необхідність виконання завдань оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності, а також завдань, визначених міжнародними зобов`язаннями України покладає на військовослужбовців такі обов`язки: свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок; бути хоробрим, ініціативним і дисциплінованим; беззастережно виконувати накази командирів (начальників) і захищати їх у бою, як святиню оберігати Бойовий Прапор своєї частини; постійно підвищувати рівень військових професійних знань, вдосконалювати свою виучку і майстерність, знати та виконувати свої обов`язки та додержуватися вимог статутів Збройних Сил України; знати й утримувати в готовності до застосування закріплене озброєння, бойову та іншу техніку, берегти державне майно; дорожити бойовою славою Збройних Сил України та своєї військової частини, честю і гідністю військовослужбовця Збройних Сил України; поважати бойові та військові традиції, допомагати іншим військовослужбовцям, що перебувають у небезпеці, стримувати їх від вчинення протиправних дій, поважати честь і гідність кожної людини; бути пильним, суворо зберігати державну таємницю; вести бойові дії ініціативно, наполегливо, до повного виконання поставленого завдання; виявляти повагу до командирів (начальників) і старших за військовим званням, сприяти їм у підтриманні порядку і дисципліни; додержуватися правил військового вітання, ввічливості й поведінки військовослужбовців, завжди бути одягненим за формою, чисто й охайно.

Військовослужбовець зобов`язаний додержуватися вимог безпеки, вживати заходів до запобігання захворюванню, травматизму, повсякденно підвищувати фізичну загартованість і тренованість, утримуватися від шкідливих для здоров`я звичок (ст.13 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України).

Статтею 16 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України передбачено, що кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями.

Відповідно до ст.128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України солдат зобов`язаний: підтримувати на високому рівні особисту бойову готовність, досконало володіти закріпленою за ним зброєю і технікою, тримати їх завжди справними, чистими, готовими до бою; знати тактику дій відділення в різних видах бою та вміло діяти в бою; знати та неухильно дотримуватися норм міжнародного гуманітарного права; сумлінно вивчати військову справу, зразково виконувати свої службові обов`язки, засвоювати все, чого навчають командири (начальники), бути готовим до виконання завдань за призначенням; постійно вдосконалювати свої знання за фахом, уміння та навички; знати посади, військові звання і прізвища своїх безпосередніх та прямих начальників (до командира бригади включно); додержуватися військової дисципліни, мати охайний зовнішній вигляд, додержуватися правил особистої та колективної гігієни; бути хоробрим та ініціативним, не допускати негідних вчинків і стримувати від них інших військовослужбовців; виконувати правила носіння військового одягу і взуття, своєчасно та акуратно їх лагодити, щоденно чистити і зберігати у визначених місцях; виявляти повагу до командирів (начальників) і старших за військовим званням військовослужбовців, шанувати честь і гідність товаришів по службі, додержуватися правил військової ввічливості, поведінки та військового вітання; повсякденно загартовувати себе, систематично вдосконалювати свою фізичну підготовку; своєчасно доповідати командирові відділення про захворювання, надзвичайні події та факти порушення військової дисципліни, випадки втрати чи несправності озброєння, техніки та інших матеріальних засобів; ретельно готуватися особисто, готувати зброю, техніку та інше майно до занять (стрільб, навчань), виконання завдань за призначенням, постійно стежити за їх наявністю і станом, своєчасно чистити зброю і шанцевий інструмент, проводити технічне обслуговування озброєння та техніки; неухильно виконувати правила безпеки під час використання зброї, в роботі з технікою та в інших випадках, додержуватися правил пожежної безпеки; виконувати розпорядок дня військової частини; точно, вчасно та сумлінно виконувати накази командирів (начальників); у разі потреби відлучитися питати дозволу в командира відділення, а після повернення доповідати йому про прибуття; під час перебування поза розташуванням військової частини поводитися з гідністю і честю, не допускати порушень громадського порядку та негідних вчинків.

За правилами статті 49 цього Статуту військовослужбовці повинні постійно бути зразком високої культури, скромності й витримки, берегти військову честь, захищати свою й поважати гідність інших людей, зобов`язані завжди пам`ятати, що за їх поведінкою судять не лише про них, а й про Збройні Сили України в цілому.

З аналізу наведених норм законодавства випливає, що в основі поведінки військовослужбовця закладені етичні, правові та службово-дисциплінарні норми поведінки. Правила поведінки та обов`язки, покладені на військовослужбовців, зокрема, стосовно неухильного дотримання вимог Конституції України та Законів, бути зразком високої культури, скромності й витримки, берегти військову честь, захищати свою й поважати гідність інших людей, поширюються на військовослужбовця не лише під час несення ним служби, а й у вільний від несення служби час.

Як встановлено судом, підставою для невиплати позивачу премії та додаткової винагороди у спірний період були наказ командира військової частини НОМЕР_2 № 71 від 01.07.2022 року "Про виплату додаткових винагород", №76 від 04.07.2022 року "Про преміювання військовослужбовців військової частини НОМЕР_2 за їх особистий внесок у загальні результати служби у червні 2022 року" та наказ №220/НСТ від 13.08.2022 року, згідно якого солдат ОСОБА_1 увільнений від займаної посади та зарахований у розпорядження командира 9 окремого мотопіхотного батальйону.

При цьому, позивач не оскаржує накази командира військової частини НОМЕР_2 № 71 від 01.07.2022 року "Про виплату додаткових винагород" та №76 від 04.07.2022 року "Про преміювання військовослужбовців військової частини НОМЕР_2 за їх особистий внесок у загальні результати служби у червні 2022 року", а лише посилається на відсутність належних доказів факту вживання алкогольних напоїв та закриття провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності за ч.3 ст.170-20 КУпАП.

Крім того, позивач не оскаржує наказ №220/НСТ від 13.08.2022 року, згідно якого солдат ОСОБА_1 увільнений від займаної посади та зарахований у розпорядження командира 9 окремого мотопіхотного батальйону, а лише вказує на поважні причини, які унеможливлювали його прибуття до військової частини.

Суд зазначає, що підставою для притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності були обставини порушення ним службової дисципліни, а саме: вимог статей 1, 2, 3, 4 Дисциплінарного Статуту Збройних Сил України, статей 9, 11, 12, 13, 16, 49, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України.

При цьому, суд враховує, що оскільки позивача притягнуто саме до дисциплінарної відповідальності, адміністративний суд під час розгляду справи повинен самостійно кваліфікувати поведінку особи на предмет наявності в ній ознак дисциплінарного проступку і дійти власних висновків щодо правомірності такої поведінки з відповідним застосуванням необхідних матеріально-правових норм.

Аналогічної позиції дотримується Верховний Суд в постанові від 03.02.2021 у справі № 817/1071/16.

Судом встановлено, що підставою для припинення спірних виплат був виявлений факт перебування позивача у стані алкогольного сп`яніння під час його перебування на військовій службі. Як слідує з матеріалів справи, відповідний факт сп`яніння підтверджується протоколом, актом огляду на стан сп`яніння та тестом на алкоголь. Наявність вказаних доказів не заперечується позивачем та підтверджується постановами Мар`їнського районного суду Донецької області від 20 липня 2022 року та Дніпровського апеляційного суду від 11 січня 2023 року у справі №237/1341/22, а тому не потребує додаткового доказування в силу положень частини 4 статті 78 КАС України.

Таким чином, зважаючи на встановлені судом обставини, суд не вбачає протиправної поведінки в діях відповідача стосовно встановлення у діях позивача складу дисциплінарного проступку та у прийнятті наказів командира військової частини НОМЕР_2 № 71 від 01.07.2022 року "Про виплату додаткових винагород" та №76 від 04.07.2022 року "Про преміювання військовослужбовців військової частини НОМЕР_2 за їх особистий внесок у загальні результати служби у червні 2022 року", якими позивачу припинено спірні виплати.

Суд враховує, що військовослужбовець повинен дотримуватись покладених на нього вимог, в тому числі етичного та морального змісту, як в робочий час, так і в будь-який інший час, що передбачено вимогами Дисциплінарного Статуту Збройних Сил України та Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, та уникати вчинення дій, які б могли викликати негативну суспільну думку населення відносно Збройних Сил України та спричинити суспільний резонанс.

Суд звертає увагу на те, що обставини закриття Дніпровським апеляційним судом провадження у справі №237/1341/22 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 172-20 КУпАП через відсутність складу адміністративного правопорушення не можуть спростовувати факту вчинення позивачем дисциплінарного проступку та відсутність підстав для притягнення до дисциплінарної відповідальності, які встановлені під час службового розслідування.

Відповідна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 03 лютого 2021 року у справі № 817/1071/16, від 04 березня 2021 року у справі № 200/12138/19-а та в постановах Верховного Суду від 07 лютого 2018 року у справі №802/2306/16-а, у справі № 825/2003/13-а та від 21 березня 2018 року у справі №822/838/17.

Так, постановою Дніпровського апеляційного суду від 11.01.2023 року закрито провадження у справі на підставі п.1 ч. 1 ст. 247 КУпАП, у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 172-20 КУпАП

Приймаючи таке рішення Дніпровський апеляційний суд виходив з недоведеності за сукупним аналізом доказів вчинення позивачем адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 172-20 КУпАП.

Разом з тим, суд зауважує, що виходячи із суті спірних правовідносин, в межах розгляду цієї справи не повинно досліджуватись питання наявності або відсутності вини в діях позивача щодо вчинення адміністративного правопорушення. Необхідно надавати правову оцінку обставинам наявності або відсутності під час вчинення виявлених порушень складу дисциплінарного проступку у діях військовослужбовця.

Верховний Суд, у постанові від 08 квітня 2020 року у справі № 804/4245/17 дійшов висновків, що адміністративний суд в силу вимог частини 2 статті 2 КАС України в порядку судового контролю за рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єктів владних повноважень повинен дослідити, чи прийняті (вчинені) вони, зокрема, на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, обґрунтовано, розсудливо, з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, пропорційно тощо. У той же час адміністративний суд не наділений повноваженнями щодо прямої чи опосередкованої оцінки правильності адміністративно-правової кваліфікації діяння чи інших аспектів адміністративного провадження.

Отже, адміністративний суд повинен самостійно кваліфікувати поведінку особи на предмет наявності в ній ознак дисциплінарного проступку і дійти власних висновків щодо правомірності такої поведінки з відповідним застосуванням необхідних матеріально-правових норм.

Відповідно до частини 4 статті 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою (частина 6 статті 78 КАС України).

Звільнення від доказування, навіть у разі наявності преюдиційних обставин, встановлених у рішенні суду, не може мати абсолютного характеру і не може сприйматися судами як неможливість спростування під час судового розгляду обставин, які зазначені в іншому судовому рішенні. Для спростування преюдиційних обставин, учасник процесу, який ці обставини заперечує, повинен подати суду належні та допустимі докази.

Подібна за змістом правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 30 серпня 2022 року у справі №904/1427/21.

В контексті встановлених обставин даної справи, закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення свідчить про відсутність складу адміністративного, однак не дисциплінарного проступку.

Подібна за змістом правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 22 жовтня 2019 року у справі № 480/3950/18, від 29 листопада 2019 року у справі №824/832/18-а, від 22.09.2022 у справі № 420/4977/20.

Суд також враховує, що виплата грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України регулюється наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 №260 "Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам".

Відповідно до п.5 Розділу ХVІ цього наказу, військовослужбовцям щомісячні премії не виплачуються за вживання алкогольних напоїв (наркотичних речовин) на території військової частини як у службовий, так і в позаслужбовий час, прибуття на службу в нетверезому стані - за місяць, у якому здійснено таке правопорушення.

Відповідно до рішення Міністра оборони України, яке доведено телеграмою від 25.03.2022 №НР248/1298, з метою врегулювання військовослужбовцям додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 в абзаці дев`ятому пункту 10 Рішення Міністра оборони України від 25.03.2022 №248/1298 визначено, що до наказу про виплату додаткової винагороди в розмірі 100 000 грн. або 30 000 грн не включати військовослужбовців, які перебували у стані алкогольного сп`яніння - за місяць, у якому здійснено таке порушення.

При цьому, суд наголошує, що підставою невиплати премії та додаткової винагороди позивачу були накази командира військової частини НОМЕР_2 № 71 від 01.07.2022 року "Про виплату додаткових винагород" та №76 від 04.07.2022 року "Про преміювання військовослужбовців військової частини НОМЕР_2 за їх особистий внесок у загальні результати служби у червні 2022 року", які є чинними, в судовому порядку не оскаржувалися.

Щодо обставин справи, які стали підставою для невиплати позивачу спірного грошового забезпечення через самовільне залишення військової частини та перебування його на лікуванні, суд зазначає таке.

Підстави та механізм проведення службового розслідування стосовно військовослужбовців Збройних Сил України, а також військовозобов`язаних та резервістів (далі - військовослужбовці), які не виконали (неналежно виконали) свої службові обов`язки або вчинили правопорушення під час проходження служби (зборів), а також дії (бездіяльність) яких призвели до завдання шкоди державі передбачені Порядком проведення службового розслідування у Збройних Силах України, затвердженого Наказом Міністерства оборони України від 21.11.2017 № 608 (далі Порядок №608).

Отже, за змістом частини 1 розділу 1 Порядку №608 такий передбачає можливість проведення службового розслідування стосовно військовозобов`язаних, які не виконали (неналежно виконали) свої службові обов`язки або вчинили правопорушення під час проходження служби. Службове розслідування в спірному випадку було проведено стосовно вчинення позивачем правопорушення під час проходження ним військової служби.

Відповідно до п. 1 розділу ІІ Порядку №608, службове розслідування може призначатися у разі:

невиконання або неналежного виконання військовослужбовцем службових обов`язків, перевищення своїх повноважень, що призвело до людських жертв або загрожувало життю і здоров`ю особового складу, цивільного населення чи заподіяло матеріальну або моральну шкоду;

невиконання або неналежного виконання вимог наказів та інших керівних документів, що могло негативно вплинути чи вплинуло на стан боєздатності, бойової готовності підрозділу чи військової частини або на стан виконання покладених на Збройні Сили завдань;

неправомірного застосування військовослужбовцем фізичного впливу, зброї, спеціальних засобів або інших засобів ураження до інших військовослужбовців чи цивільних осіб, особливо, якщо це призвело до їх поранення, травмування або смерті;

дій військовослужбовця, які призвели до спроби самогубства іншого військовослужбовця;

втрати або викрадення зброї чи боєприпасів;

порушення порядку та правил несення чергування (бойового чергування), вартової (вахтової) або внутрішньої служби, що могло спричинити або спричинило негативні наслідки;

недозволеного розголошення змісту або втрати службових документів;

внесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомостей про скоєне військовослужбовцем кримінальне правопорушення;

повідомлення військовослужбовцю про підозру у вчиненні ним кримінального правопорушення;

скоєння військовослужбовцем під час виконання обов`язків військової служби дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок якої загинули або отримали тілесні ушкодження інші особи.

Службове розслідування може проводитися і в інших випадках з метою уточнення причин та умов, що сприяли правопорушенню, та встановлення ступеня вини посадових (службових) осіб.

Як встановлено судом, службове розслідування проводилося на підставі рапорту командира механізованої роти військової частини НОМЕР_2 капітана ОСОБА_2 №1055 від 12.08.2022 року, з якого вбачається, що військовослужбовець військової служби по мобілізації стрілець- снайпер 2 механізованого відділення 2 механізованого взводу механізованої роти військової частини НОМЕР_2 солдат ОСОБА_1 , самовільно 11 серпня 2022 року зі зброєю залишив місце дислокації військової частини НОМЕР_2 в умовах воєнного стану в телефонній розмові повідомив що переїхав в с. Великомихайлівка на позицію їхати відмовляється і погрожує зброєю.

При цьому, не заперечуючи факт своєї відсутності в відповідному місці дислокації військової частини, позивач зазначає про проходження ним лікування з 26.08.2022 року по 01.09.2022 року у Великомихайлівській АЗПСМ, з 03.09.2022 року по 19.09.2022 року у КНП "МБКЛМД Руднєва" та з 04.10.2022 року по 03.11.2022 року у відпустці за станом здоров`я.

Надаючи оцінку даним твердженням позивача, суд зазначає наступне.

Відповідно до абз.2 ст. 28 Статуту внутрішньої служби єдиноначальність є одним із принципів будівництва і керівництва Збройними Силами України і полягає, зокрема, в наділенні командира (начальника) всією повнотою розпорядчої влади стосовно підлеглих і покладенні на нього персональної відповідальності перед державою за всі сторони життя та діяльності військової частини, підрозділу і кожного військовослужбовця.

Статтею 14 Статуту внутрішньої служби встановлено, що із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити до наступного прямого начальника.

Отже, залишати розташування військової частини із службових та/або особистих питань військовослужбовець може лише за згодою свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити до наступного прямого начальника.

Про все, що сталося з військовослужбовцем і стосується виконання ним службових обов`язків, та про зроблені йому зауваження військовослужбовець зобов`язаний доповідати своєму безпосередньому начальникові, крім тих обставин, щодо надання яких є пряма заборона у законі (таємниця сповіді, лікарська таємниця, професійна таємниця захисника, таємниця нарадчої кімнати тощо) (ст. 12 Статуту внутрішньої служби).

Згідно ст. 254 Статуту внутрішньої служби військовослужбовці зобов`язані негайно повідомити про захворювання безпосередньому начальникові, який зобов`язаний направити хворого до медичного пункту частини.

Таким чином, у разі раптового погіршення здоров`я та після відвідування медичного закладу військовослужбовець зобов`язаний негайно повідомити про ці факти свого безпосереднього начальника.

Всупереч вищенаведеним положенням чинного законодавства, позивачем не надано доказів в підтвердження поважних причин відсутності на військовій службі з 11 серпня 2022 року, не надано доказів попередження своїх керівників про причини відсутності, що обумовлює висновок про відсутність позивача в зазначені дні на службі без поважних причин та не повідомлення причин відсутності свого керівництва.

Факт відсутності позивача на службі у спірний проміжок часу, підтверджується наявними в матеріалах справи наказами командира військової частини та не заперечується позивачем.

Окрім того, суд вважає за необхідне звернути увагу, що довідка Черкаської обласної лікарні №1387 військово-лікарської комісії від 03.10.2022 року, відповідно до якої позивач перебував у відпустці з 04.10.2022 року по 03.11.2022 року, сама по собі не може бути підставою для надання військовослужбовцю відпустки з станом здоров`я, а лише є підставою для прийняття рішення про надання такої.

В свою чергу, позивачем не надано доказів того, що ним було повідомлено керівництво про наявність відповідної довідки та інших доказів, що підтверджують право на перебування ОСОБА_1 у відпустці з 04.10.2022 року по 03.11.2022 року.

Враховуючи все вищенаведене та проаналізувавши наявні у справі копії доказів щодо проведення службового розслідування суд не вбачає підстав для сумнівів у їх висновках.

Суд з розумінням ставиться до потреб військовослужбовців в період проходження ними військової служби та здійснення захисту Вітчизни в період воєнного стану, однак, такі дії військовослужбовця не повинні порушувати порядок проходження військової служби, оскільки могли негативно вплинути на стан боєздатності, бойової готовності підрозділу чи військової частини або на стан виконання покладених на Збройні Сили завдань, а тому повинні здійснюватися у визначеному законодавством порядку, в тому числі бути погоджені із командуванням, що в спірному випадку було відсутнє.

Суд зазначає, що військова дисципліна - це бездоганне і неухильне додержання всіма військовослужбовцями порядку і правил, встановлених військовими статутами та іншим законодавством України. Військова дисципліна ґрунтується на усвідомленні військовослужбовцями свого військового обов`язку, відповідальності за захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, на їх вірності Військовій присязі. За змістом ст. 3 Дисциплінарного статуту ЗСУ військова дисципліна досягається шляхом: свідомого ставлення до виконання військового обов`язку, вірності Військовій присязі; особистої відповідальності кожного військовослужбовця за дотримання Конституції та законів України, Військової присяги, виконання своїх обов`язків, вимог статутів Збройних Сил України; формування правової культури військовослужбовців. Статтею 4 Дисциплінарного статуту ЗСУ передбачено, що військова дисципліна зобов`язує кожного військовослужбовця: додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги військових статутів, накази командирів; бути пильним, зберігати державну та військову таємницю; додержуватися визначених військовими статутами правил взаємовідносин між військовослужбовцями, зміцнювати військове товариство; виявляти повагу до командирів і один до одного, бути ввічливими і додержуватися військового етикету; поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків.

Як зазначалося судом, виплата грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України регулюється наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 №260 "Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам".

Відповідно до п.5 Розділу ХVІ цього наказу, військовослужбовцям щомісячні премії не виплачуються за невихід на службу (навчання) без поважних причин - за місяць, у якому здійснено таке правопорушення.

Відповідно до рішення Міністра оборони України, яке доведено телеграмою від 25.03.2022 №НР248/1298, з метою врегулювання військовослужбовцям додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 в абзаці дев`ятому пункту 10 Рішення Міністра оборони України від 25.03.2022 №248/1298 визначено, що до наказу про виплату додаткової винагороди в розмірі 100 000 грн. або 30 000 грн не включати військовослужбовців, які самовільно залишили військові частини, місця служби або дезертирували з дня самовільного залишення військової частини або місця служби (дезертирства), оголошеного наказом командира.

З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку про відсутність підстав для зобов`язання військової частини НОМЕР_2 нарахувати та виплатити позивачу премії та додаткової винагороди з червня по листопад 2022 року, а тому в цій частині позовних вимог також слід відмовити.

Згідно з вимогами ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до частини першої ст. 245 КАС України, при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково.

Оцінивши докази, які є у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні позову повністю.

Оскільки позовні вимоги не задовольняються, підстав для розподілу судових витрат немає.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Інформація про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_6 )

Відповідач: Військова частина НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ: НОМЕР_7 )

Відповідач: Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ: НОМЕР_7 )

Суддя Чернюк Алла Юріївна