Справа № 520/5583/23
Суддя: Подобайло З.Г.
Дата ухвалення: 2023-10-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2023 р. Справа № 520/5583/23
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Подобайло З.Г.,

Суддів: Присяжнюк О.В. , Бартош Н.С. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби в м. Києві та Київській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 08.06.2023, на додаткове рішення Харківського окружного адміністративного суду від 22.06.2023, та за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на додаткове рішення Харківського окружного адміністративного суду від 22.06.2023, головуючий суддя І інстанції: Мельников Р.В., м. Харків, по справі №520/5583/23

за позовом ОСОБА_1

до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби в м. Києві та Київській області

про визнання протиправною відмови та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби в м. Києві та Київській області, в якому просить суд: визнати протиправною відмову Центрального міжрегіонального управління державної міграційної служби у м. Києві та Київської області у прийнятті у ОСОБА_1 декларації про відмову від іноземного громадянства замість документа про припинення громадянства Російської Федерації; зобов`язати Центральне міжрегіональне управління державної міграційної служби у м. Києві та Київської області повторно розглянути звернення ОСОБА_1 щодо прийому у нього декларації про відмову від іноземного громадянства замість документа про припинення громадянства Російської Федерації із врахуванням висновків суду.

В обґрунтування позову позивачем зазначено, що відмова відповідача у прийнятті декларації про відмову від іноземного громадянства замість документа про припинення громадянства Російської Федерації є протиправною та такою, що порушує його права. Зазначені обставини зумовили звернення позивача до суду з даним позовом.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 08.06.2023 року адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано протиправною відмову Центрального міжрегіонального управління державної міграційної служби у м. Києві та Київської області у прийнятті у ОСОБА_1 декларації про відмову від іноземного громадянства замість документа про припинення громадянства Російської Федерації. Зобов`язано Центральне міжрегіональне управління державної міграційної служби у м. Києві та Київської області повторно розглянути звернення ОСОБА_1 щодо прийому у нього декларації про відмову від іноземного громадянства замість документа про припинення громадянства Російської Федерації із врахуванням висновків суду. Стягнуто на користь ОСОБА_1 сплачену суму судового збору у розмірі 1073 (одна тисяча сімдесят три) грн. 60 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області.

Представник ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду із заявою про ухвалення додаткового рішення, в якій просив суд ухвалити додаткове рішення, яким стягнути з Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київської області на користь ОСОБА_1 витрати на послуги адвоката в сумі 10000 (десять тисяч) гривень.

Додатковим рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 22.06.2023 року заяву представника позивача про ухвалення додаткового рішення задоволено частково. Стягнуто на користь ОСОБА_1 суму судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5000 (п`ять тисячі) грн. 00 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області. У задоволенні решти вимог заяви відмовлено.

Не погодившись з рішенням та додатковим рішенням суду першої інстанції, Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м.Києві та Київській області подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 08.06.2023 року та додаткове рішення Харківського окружного адміністративного суду від 22.06.2023 року, прийнявши постанову про відмову у задоволенні позовних вимог. В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що позивач проявив пасивну поведінку щодо виконання наданого ним 04.08.2020 зобов`язання припинити громадянство Російської Федерації (далі РФ), яким він зобов`язався протягом двох років з моменту набуття громадянства України (з 17.02.2021) припинити громадянство РФ і подати до органу, що видав йому тимчасове посвідчення громадянина України, документ про припинення громадянства РФ, виданий уповноваженим на те органом цієї держави. Вказує, що особа, яка набула громадянство України, зобов`язана протягом двох років подати до органу, що видав тимчасове посвідчення громадянина України, документ про припинення громадянства (підданства) іншої держави або громадянств (підданств) інших держав або, у випадку неможливості надання такого документу з незалежних від них причин, декларацію про відмову від іноземного громадянства. Стверджує, що відсутність незалежної від особи причини неотримання документа про припинення іноземного громадянства, не породжує виникнення у позивача права на подання декларації про відмову від громадянства РФ до ЦМУ ДМС, в якого, у свою чергу, не виникає обов`язку з прийняття відповідного документу. Зауважує, що позивачем мала подаватися не декларація про відмову від громадянства РФ, а подаватися заява про вихід з громадянства РФ з поверненням національного паспорту громадянина до уповноваженого органу цієї держави. Наголошує, що у визначений законодавством термін позивачем не виконано власне зобов`язання про припинення громадянства РФ, не надано підтверджуючих документів про існування незалежних від особи причин неотримання документа про припинення іноземного громадянства та не надано документ про припинення громадянства РФ. Звертає увагу, що позивач станом на 17.02.2023 не був позбавлений можливості здійснити процедуру виходу з громадянства РФ шляхом подання як клопотання (заяви) про припинення іноземного громадянства так і декларації про відмову від громадянства до уповноваженого органу цієї держави чи до консульства РФ в Україні (поштою або через представника). Стосовно розподілу судових витрат зазначає, що на адресу ЦМУ ДМС не надходила заява представника позивача про ухвалення додаткового рішення. Зауважує, що справа, по якій адвокатом надано послуги, є справою незначної складності, тому складання адвокатом в рамках даної адміністративної страви документів, не потребує значного часу, такі послуги не є послугами значного обсягу.

ОСОБА_1 подав до суду відзив на апеляційну скаргу відповідача, вважає доводи та обґрунтування апеляційної скарги помилковими та безпідставними, просить суд апеляційної інстанції апеляційну скаргу залишити без задоволення; стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати, що складаються з витрат на послуги адвоката за представництво інтересів позивача під час розгляду апеляційної скарги відповідача в розмірі 4000,00 грн. Зазначає, що відповідач помилково робить висновок, що обов`язковою умовою для існування «незалежної від особи причини» є факт звернення до уповноважених органів держави її громадянства з відповідним клопотанням і факт невидачі такій особі документа про припинення громадянства. Вказує, що незалежна від особи причина неотримання документа про припинення іноземного громадянства може існувати в різних формах, однієї з яких є нездійснення такої процедури. Стверджує, що позивач має право на проживання лише в Україні, можливість подати документи в представництво РФ в третій країні він не має, тобто альтернативних способів подачі документів на вихід для нього не існує.

Також, не погодившись з додатковим рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить змінити додаткове рішення Харківського окружного адміністративного суду від 22.06.2023 року та стягнути з відповідача на користь позивача витрати на послуги адвоката в розмірі 10000,00 грн. В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Вказує, що відповідач не звертався до суду з клопотанням про зменшення судових витрат, тому суд першої інстанції безпідставно зменшив судові витрати з власної ініціативи.

Відповідно до п.п. 1, 3 ч.1 ст.311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю; подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Оскільки оскаржуване рішення суду першої інстанції було розглянуто в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи і сторонами не заявлялись клопотання про розгляд справи за їх участі, колегія суддів вирішила розглядати справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Учасникам по даній справі було направлено судом апеляційної інстанції та отримано останніми копії ухвал Другого апеляційного адміністративного суду про відкриття апеляційного провадження та про призначення даної справи до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження, у т.ч. копії апеляційних скарг.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення та додаткове рішення суду першої інстанції, доводи апеляційних скарг, дослідивши докази по справі, вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 02.03.2021 року набув громадянство України на підставі ч.1 ст.8 Закону України «Про громадянство України», у зв`язку із чим йому було оформлено тимчасове посвідчення громадянина України НОМЕР_1 .

У позовній заяві позивачем вказано, що він багато років проживає на території України, працює в Україні та сплачує податки.

В той же час, позивачем вказано, що одночасно з отриманням тимчасового посвідчення громадянина України він зобов`язався протягом 2 років припинити громадянство Російської Федерації відповідно до вимог Закону України «Про громадянство України», а якщо протягом двох років позивач не надасть документи про підтвердження припинення громадянства іншої держави, рішення про оформлення набуття громадянства України щодо нього буде скасовано відповідно до ст.21 Закону України «Про громадянство України».

Отже, як зазначено позивачем, на виконання вказаного зобов`язання він ще у 2021 році хотів звернутися до консульства Російської Федерації в Харкові із заявою про вихід із громадянства вказаної країни, однак через карантинні обмеження в 2021 році потрапити до посольства Російської Федерації в Україні було неможливо. Більш того, у зв`язку із війною діяльність російських закордонних установ в Україні була зупинена з 24 лютого 2022 року на невизначений строк, а через припинення їхньої роботи подання та отримання будь-яких документів найближчим часом є неможливим.

Листом Міністерства закордонних справ Російської Федерації від 24.01.2023 року у відповідь на звернення позивача від 13.01.2023 року було повідомлено про неможливість подання клопотання про припинення громадянства Російської Федерації позивача у інший спосіб, окрім як до дипломатичного представництва чи консульської установи Російської Федерації на території України.

З огляду на вказані обставини, як зазначає позивач, він як громадянин України не має можливості виїхати за межі України для вирішення питання щодо виходу з громадянства іншої країни, в тому числі, через запроваджені обмеження щодо виїзду чоловіків за кордон, а відтак, з об`єктивних причин не може отримати документ про припинення свого громадянства Російської Федерації. Таким чином, у позивача наразі існує незалежна від нього причина неотримання документа про припинення іноземного громадянства (підданства), оскільки на території України припинили роботу російські закордонні установи і фактично процедура припинення громадянства Російської Федерації для тих осіб, які проживають на території України, не здійснюється. Вказане свідчить про наявність права у позивача подати декларацію про відмову від іноземного громадянства.

У позовній заяві позивачем вказано, що з огляду на зазначені обставини, він у січні 2023 року направив до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області (за місцем свого проживання) декларацію про відмову від іноземного громадянства разом із супровідним листом.

Листом Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області від 21.02.2023 №6301.6.2-2696/63.3-23 позивача повідомлено про те, що оскільки документи з питань набуття громадянства були подані до ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області, то з метою подання в установленому Законом порядку документа про припинення іноземного громадянства або декларації про відмову від іноземного громадянства необхідно звернутись до територіального органу, яким було прийнято рішення про набуття громадянства України.

З наявних в матеріалах справи доказів вбачається, що 22.02.2023 року позивач подав до Центрального міжрегіонального управління державної міграційної служби у м. Києві та Київської області звернення, в якому вказав про неможливість отримання документа про припинення громадянства Російської Федерації, а також декларацію про відмову від іноземного громадянства. На підставі цих документів просив прийняти декларацію та прийняти рішення про можливість видачі йому паспорту громадянина України.

Листом Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м.Києві та Київській області від 28.02.2023 року №Т-352/6/8010-23/8010.4.2/684-23 позивача повідомлено, що Центральне міжрегіональне управління державної міграційної служби у м.Києві та Київської області не вбачає підстав для подання декларації про відмову від іноземного громадянства, у зв`язку з чим подану декларацію було повернуто позивачу.

Позивач, вважаючи зазначену відмову протиправною, звернувся до суду з даним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з протиправності відмови відповідача у прийнятті у позивача декларації про відмову від іноземного громадянства, замість документа про припинення громадянства Російської Федерації. У зв`язку з чим, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для зобов`язання відповідача повторно розглянути звернення позивача щодо прийому у нього декларації про відмову від іноземного громадянства замість документа про припинення громадянства Російської Федерації, із врахуванням висновків суду.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Приписами ч.2 ст.19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правовий зміст громадянства України, підстави і порядок його набуття та припинення, повноваження органів державної влади, що беруть участь у вирішенні питань громадянства України, порядок оскарження рішень з питань громадянства, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових і службових осіб, визначено Законом України "Про громадянство України" від 18 січня 2001 року №2235-III.

Відповідно до визначень, які містить частина 1 статті 1 Закону України "Про громадянство України", громадянство України - це правовий зв`язок між фізичною особою і Україною, що знаходить свій вияв у їх взаємних правах та обов`язках; громадянин України - це особа, яка набула громадянство України в порядку, передбаченому законами України та міжнародними договорами України.

Статтею 6 Закону України "Про громадянство України" встановлено підстави набуття громадянства України, зокрема, згідно з пунктом 2 частини 1 вказаної статті громадянство України набувається за територіальним походженням.

Відповідно до ч.1 ст.8 Закону України "Про громадянство України" особа (іноземець або особа без громадянства), яка сама чи хоча б один із її батьків або її дід чи баба, прадід чи прабаба, або її рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України "Про правонаступництво України", або яка сама чи хоча б один із її батьків або її дід чи баба, прадід чи прабаба, або її рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), а також її неповнолітні діти мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням.

Згідно з ч.5 ст.8 Закону України "Про громадянство України" іноземці, які подали зобов`язання припинити іноземне громадянство, повинні подати документ про це, виданий уповноваженим органом відповідної держави, до уповноваженого органу України протягом двох років з моменту реєстрації їх громадянами України. Якщо іноземці, маючи всі передбачені законодавством цієї держави підстави для отримання такого документа, з незалежних від них причин не можуть отримати його, вони подають декларацію про відмову від іноземного громадянства.

При цьому, зобов`язання припинити іноземне громадянство - це письмово оформлена заява іноземця про те, що в разі набуття громадянства України він припинить громадянство (підданство) іншої держави або громадянства (підданства) інших держав і протягом двох років з моменту набуття ним громадянства України подасть документ про припинення громадянства (підданства) іншої держави або громадянств (підданств) інших держав до органу, що видав йому тимчасове посвідчення громадянина України (ч.1 ст.1 Закону України "Про громадянство України").

Для оформлення набуття громадянства України в установленому порядку разом із заявою (клопотанням) про набуття громадянства України подається: особою без громадянства - декларація про відсутність іноземного громадянства; іноземцем - зобов`язання припинити іноземне громадянство.

Іноземці, які перебувають у громадянстві (підданстві) кількох держав, подають зобов`язання припинити громадянство (підданство) усіх цих держав.

Подання зобов`язання припинити іноземне громадянство (підданство) не вимагається від іноземців, які є громадянами (підданими) держав, законодавство яких передбачає автоматичне припинення особами громадянства (підданства) цих держав одночасно з набуттям громадянства іншої держави.

Іноземці, які подали зобов`язання припинити іноземне громадянство (підданство), повинні подати документ про це, виданий уповноваженим органом відповідної держави, до уповноваженого органу України протягом двох років з моменту реєстрації їх громадянами України. Іноземці, які мають усі передбачені законодавством цієї держави підстави для отримання документа про припинення громадянства (підданства), але з незалежних від них причин не можуть отримати його, подають декларацію про відмову від іноземного громадянства.

Відповідно до абз.12 ст.1 Закону №2235 зобов`язання припинити іноземне громадянство - письмово оформлена заява іноземця про те, що в разі набуття громадянства України він припинить громадянство (підданство) іншої держави або громадянства (підданства) інших держав і протягом двох років з моменту набуття ним громадянства України подасть документ про припинення громадянства (підданства) іншої держави або громадянств (підданств) інших держав до органу, що видав йому тимчасове посвідчення громадянина України.

Згідно з п.п. 117, 119 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27.03.2001 року №215, у разі прийняття щодо особи рішення про встановлення належності до громадянства України, прийняття до громадянства України або оформлення набуття громадянства України територіальний орган Державної міграційної служби України, дипломатичне представництво чи консульська установа України за місцем її проживання реєструють особу громадянином України. Такій особі видається довідка про реєстрацію особи громадянином України, яка подається нею для одержання документів, що підтверджують громадянство України.

Особам, які набули громадянство України та взяли зобов`язання припинити іноземне громадянство, видаються тимчасові посвідчення громадянина України. Після подання цими особами в установленому Законом порядку документа про припинення іноземного громадянства або декларації про відмову від іноземного громадянства їм замість тимчасових посвідчень громадянина України залежно від місця проживання видаються паспорти громадянина України або паспорти громадянина України для виїзду за кордон.

Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 02.03.2021 року набув громадянство України на підставі частини першої статті 8 Закону України "Про громадянство України".

Відповідачем оформлено тимчасове посвідчення громадянина України НОМЕР_2 .

Також, як самостійно вказано позивачем, ним до відповідача було подано зобов`язання припинити іноземне громадянство протягом двох років з моменту набуття громадянства України.

Слід зазначити, що порядок розгляду питань громадянства Російської Федерації регламентується Положенням про порядок розгляду питань громадянства Російської Федерації, затвердженим 14.11.2002 року №1325.

Цим Положенням, прийнятим відповідно до Закону, встановлюються порядок розгляду заяв з питань громадянства Російської Федерації, прийняття, виконання та скасування рішень із зазначених питань, а також форми заяв та перелік необхідних документів, відповідних конкретним підставам набуття чи припинення громадянства Російської Федерації.

Положення визначає певні особливості, за умови дотримання яких може бути прийнята заява про вихід з (припинення) громадянства РФ.

Вихід з громадянства Російської Федерації особи, яка проживає на території Російської Федерації або за її межами, здійснюється на підставі добровільного волевиявлення цієї особи. У випадках, передбачених статтею 20 Федерального закону, вихід із громадянства Російської Федерації не допускається.

Колегія суддів враховує той факт, що строк, до якого позивач мав би надати до відповідача документ на підтвердження припинення громадянства Російської Федерації, сплинув у березні 2023 року.

Однак, як встановлено під час розгляду справи, з 24 лютого 2022 року у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України Указом Президента України №64/2022 введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який діє по теперішній час.

Водночас, всі дипломатичні відносини з Російською Федерацією розірвано.

В матеріалах справи міститься лист відповідача, направлений у відповідь на супровідний лист позивача, яким було повідомлено про відсутність у позивача підстав для подання декларації про відмову від громадянства іноземної держави.

У позовній заяві вказано, що у зв`язку із призупиненням діяльності російських закордонних установ в Україні та зупинення усіх дипломатичних зв`язків з країною-агресором, позивач позбавлений можливості подати заяву до посольства вказаної країни про вихід з громадянства.

Крім того, матеріали справи свідчать, що листом Міністерства закордонних справ Російської Федерації у відповідь на звернення позивача, повідомлено про неможливість подання клопотання про припинення громадянства Російської Федерації позивача у інший спосіб, окрім як до дипломатичного представництва чи консульської установи Російської Федерації на території України.

Вказані обставини, як зазначає позивач, послугували підставою для подання ним до відповідача разом із супровідним листом, в якому наведено обставини наявності об`єктивних причин відсутності можливості звернення до уповноважених органів іноземної держави із клопотанням про припинення громадянства такої держави, декларації про відмову від іноземного громадянства.

Надаючи оцінку вказаному, колегія суддів зазначає, що приписами ч.4 ст.8 Закону України "Про громадянство" визначено, що іноземці, які подали зобов`язання припинити іноземне громадянство (підданство), повинні подати документ про це, виданий уповноваженим органом відповідної держави, до уповноваженого органу України протягом двох років з моменту реєстрації їх громадянами України. Іноземці, які мають усі передбачені законодавством цієї держави підстави для отримання документа про припинення громадянства (підданства), але з незалежних від них причин не можуть отримати його, подають декларацію про відмову від іноземного громадянства.

Проте, листом відповідача від 28.02.2023 року повернуто позивачу декларацію про відмову від іноземного громадянства із посиланням на відсутність підстав подання такої.

В апеляційній скарзі відповідач зазначає, що позивач проявив пасивну поведінку щодо виконання наданого ним 04.08.2020 зобов`язання припинити громадянство Російської Федерації, яким він зобов`язався протягом двох років з моменту набуття громадянства України (з 17.02.2021) припинити громадянство РФ і подати до органу, що видав йому тимчасове посвідчення громадянина України, документ про припинення громадянства РФ, виданий уповноваженим на те органом цієї держави.

Однак, позивач звертався до Міністерства закордонних справ Російської Федерації із заявою від 13.01.2023 року, у відповідь на яку отримав листа Міністерства закордонних справ Російської Федерації від 24.01.2023 року, яким позивача повідомлено про неможливість подання клопотання про припинення громадянства Російської Федерації позивача у інший спосіб, окрім як до дипломатичного представництва чи консульської установи Російської Федерації на території України.

Колегія суддів враховує, що консульські установи країни агресора, що розміщені на території України, станом на сьогодні закриті та не функціонують, що унеможливлюють отримання документа про припинення громадянства.

У той же час, зміни у зв`язку з військовою агресією російської федерації до законодавства щодо неотримання документа при припинення громадянства рф з незалежних причин не вносилися, що ставить позивача у невизначене становище.

У справі Рисовський проти України (п.70-71) Європейський Суд зазначив про особливу важливість принципу "належного урядування", який передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах "Беєлер проти Італії" [ВП], заява N 33202/96, п. 120, ECHR 2000-I, "Онер`їлдіз проти Туреччини" [ВП], заява N 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, "Megadat.com S.r.l. проти Молдови", заява N 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і "Москаль проти Польщі", заява N 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року). У справі Рисовський проти України також викладено окремі стандарти діяльності суб`єктів владних повноважень, зокрема, розкрито елементи змісту принципу "належного урядування". ЄСПЛ вказав на те, що принцип "належного урядування", зокрема передбачає, що державні органи повинні діяти в належний і якомога послідовніший спосіб. При цьому, на них покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах. Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість уникати виконання своїх обов`язків.

Принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (рішення у справі "Москаль проти Польщі". Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (див. там само). З іншого боку, потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки"). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі "Лелас проти Хорватії".

Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див., серед інших джерел, mutatis mutandis, зазначене вище рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки", п. 58, а також рішення у справі "Ґаші проти Хорватії", заява N 32457/05, п. 40, від 13 грудня 2007 року, та у справі "Трґо проти Хорватії", заява N 35298/04, п. 67, від 11 червня 2009 року).

Враховуючи вищевикладене, позивач мав повне право розраховувати на прийняття відповідачем декларації про відмову від іноземного громадянства, оскільки отримати документ про припинення громадянства російської федерації наразі не є можливим.

Відповідач, вирішуючи питання щодо прийняття/повернення декларації позивача обмежився лише роз`ясненнями норм законодавства щодо процедури припинення іноземного громадянства, не прийняв декларацію та не прийняв мотивованого рішення щодо прийняття такої декларації.

З урахуванням викладеного, колегія суддів зазначає, що відповідач не розглянув по суті звернення позивача, не надав жодної оцінки підставам подачі ним саме декларації та вказав про необхідність подати документ, неможливість отримання якого по суті і стала підставою для подачі такої декларації.

Колегія суддів зазначає, що спосіб захисту має враховувати суть порушення, допущеного суб`єктом владних повноважень - відповідачем, а тому суд має обрати спосіб захисту права, який би гарантував дотримання і захист прав, свобод, інтересів від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Так, відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).

Відповідно до ст.13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Салах Шейх проти проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Chahal проти Об`єднаного королівства» (заява №22414/93) зазначив, що ст.13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, її суть зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органу розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист (параграф 145).

Засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (параграф 75 рішення Європейського суду з прав людини від 05 квітня 2005 у справі «Афанасьєв проти України»).

З огляду на вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що ефективним та належним способом відновлення порушеного права позивача буде визнання протиправною відмови відповідача у прийнятті у позивача декларації про відмову від іноземного громадянства замість документа про припинення громадянства Російської Федерації, та зобов`язання відповідача повторно розглянути звернення позивача щодо прийому у нього декларації про відмову від іноземного громадянства замість документа про припинення громадянства Російської Федерації, із врахуванням висновків суду.

Таким чином, доводи апеляційної скарги відповідача в частині оскарження рішення Харківського окружного адміністративного суду від 08.06.2023 року не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи судом апеляційної інстанції, спростовані зібраними по справі доказами та встановленими обставинами, з наведених підстав висновків суду не спростовують.

Стосовно оскарження сторонами по справі додаткового рішення Харківського окружного адміністративного суду від 22.06.2023 року, яким стягнуто на користь ОСОБА_1 суму судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5000 (п`ять тисячі) грн. 00 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, то колегія суддів зазначає наступне.

Приймаючи рішення про часткове задоволення заяви представника позивача про ухвалення додаткового судового рішення по справі, суд першої інстанції, врахувавши складність справи та предмет позову, співмірність складності справи та обсягу виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), а також конкретні обставини справи, дійшов висновку, що заявлена позивачем до відшкодування сума у розмірі 10000,00 грн. є необґрунтованою, а отже остання частково підлягає стягненню на користь позивача, а саме у розмірі 5000,00 грн.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно з ч.1 ст.134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката (ч.2 ст.134 КАС України).

Згідно з п.п. 1, 2 ч.3 ст.134 КАС України для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч.4 ст.134 КАС України).

Згідно з п.п. 6, 7 ст.134 КАС України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

З аналізу положень статті 134 КАС України вбачається, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі - сторона, яка хоче компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо неспівмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором. При цьому, такі надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі.

Принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката запроваджено у частині п`ятій статті 134 КАС України. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При цьому розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт, здійснених адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Отже, питання розподілу судових витрат пов`язане із суддівським розсудом (дискреційні повноваження).

Згідно з п.4 ч.1 ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Статтею 19 цього Закону визначено такі види адвокатської діяльності як надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Таким чином, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо, а договір про надання правової допомоги укладається на такі види адвокатської діяльності як захист, представництво та інші види адвокатської діяльності.

Представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні (п.9 ч.1 ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п.6 ч.1 ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Відповідно до ст.30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до ч.7 ст.139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно з ч.9 ст.139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Як зазначив Верховний Суд у постанові від 04.02.2020 у справі № 280/1765/19, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, які входять до предмета доказування у справі, мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 07.05.2020 року у справі № 320/3271/19.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі Баришевський проти України (Заява № 71660/11), пункті 80 рішення у справі Двойних проти України (Заява № 72277/01), пункті 88 рішення у справі Меріт проти України (заява № 66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Крім того, у пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.

Колегія суддів зазначає, що з аналізу статті 134 КАС України випливає, що крім того, що зазначена стаття забезпечує право особи на правову допомогу, з іншого боку, вона запобігає зловживанню правом на компенсацію витрат на правову допомогу в т.ч. неоднаковій судовій практиці, встановлюючи критерії співмірності, які визначені в частині 5 цієї статті. Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат обґрунтовано у кожному конкретному випадку за критеріями співмірності необхідних і достатніх витрат.

Колегія суддів звертає увагу на те, що при визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.

При визначені відшкодування витрат на суму гонорару адвоката, суд виходить з реальності адвокатських витрат (чи мали місце ці витрати, чи була в них необхідність) а також розумності їх розміру. Такі критерії застосовує Європейській суд з прав людини. У справі "East/West Allianse Limited" суд зазначив, що заявник має право на компенсацію судових витрат, тільки якщо буде доведено, що такі витрати фактично мали місце, були неминучі, а їх розмір є обґрунтованим.

Верховний Суд в постанові від 05.06.2018 року у справі № 904/8308/17 зазначив, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява №19336/04).

У рішенні ЄСПЛ у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Зі змісту позовної заяви встановлено, що для захисту свого порушеного права позивач звернувся до адвоката Тарасенко Д.Ю., а отже 13.02.2023 року між позивачем та адвокатом був укладений договір № 13/02/23 про надання правової допомоги адвокатом, а також додаток 1 до договору, відповідно до якого клієнт доручає, а адвокат приймає на себе зобов`язання щодо представництва інтересів клієнта у спорі з Центральним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області щодо оскарження відмови прийняти декларацію про відмову від іноземного громадянства.

Сторони погодили, що гонорар адвоката за представництво інтересів клієнта в суді першої інстанції становить 10000,00 (десять тисяч) грн. Гонорар має бути сплачений в наступному порядку: 5000,00 грн. протягом 10 днів з дня підписання цього додатку; 5000,00 грн. протягом 10 днів після винесення судом першої інстанції рішення за результатом розгляду справи.

Згідно опису послуг, наданих адвокатом Тарасенко Д.Ю. клієнту Третяк В.В. станом на 12.06.2023 року надано наступні послуги: складання позовної заяви, в тому числі: аналіз наявних у позивача документів (1 година); аналіз законодавства з відповідних питань (2 години); аналіз судової практики з відповідних питань (1,5 години); написання безпосередньо тексту позовної заяви (1,5 години); складання пакету документів до суду (1 година); відправлення позову із додатками до суду (0,5 години); ознайомлення з ухвалою про відкриття провадження (0,1 години); складання письмових пояснень по справі (1 година); ознайомлення рішенням суду (0,5 година); складання заяви про винесення додаткового рішення (0,5 години).

Відповідно до рахунку-фактури №12/06/23 від 12.06.2023 року на адресу платника ОСОБА_1 було надано послугу остаточний розрахунок за послуги адвоката згідно додатку 1 до договору №13/02/23 про надання правової допомоги адвокатом вартістю 5000,00 грн.

Колегія суддів зазначає, що вищевказані документи є належними доказами, які підтверджують понесення позивачем витрат на правничу допомогу адвоката в суді першої інстанції.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що приписами ч.ч. 5-7 ст.134 КАС України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Тобто, саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц вказала про виключення ініціативи суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Отже, принцип співмірності розміру витрат на професійну правничу допомогу повинен застосовуватися відповідно до вимог частини шостої статті 134 КАС України за наявності клопотання іншої сторони.

Це означає, що відповідач, як особа, яка заперечує зазначений позивачем розмір витрат на оплату правничої допомоги, зобов`язаний навести обґрунтування та надати відповідні докази на підтвердження його доводів щодо неспівмірності заявлених судових витрат із заявленими позовними вимогами, подавши відповідне клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги, а суд, керуючись принципом співмірності, обґрунтованості та фактичності, вирішує питання розподілу судових витрат керуючись критеріями, закріпленими у статті 139 КАС України.

Наведений вище висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка була викладена в постановах Верховного Суду від 09.03.2021 року у справі №200/10535/19-а, від 05.08.2020 року у справі №640/15803/19.

В апеляційній скарзі відповідач вказав, що відповідно до закріпленого на законодавчому рівні принципу співмірності, розмір витрат на послуги адвоката при їхньому розподілі визначається з урахуванням складності справи, часу, витраченого адвокатом на надання правничої допомоги, обсягу наданих послуг та виконаних робіт, ціни позову, а також значення справи для сторони.

При цьому, зі змісту доводів апеляційної скарги не вбачається, у чому саме проявляється неспівмірність витрат позивача на професійну правничу допомогу в задоволеному судом першої інстанції розмірі, та не вказано на конкретні підстави для зменшення витрат позивача на професійну правничу допомогу.

Стосовно посилання відповідача на те, що справа, по якій адвокатом надано послуги, є справою незначної складності, тому складання адвокатом в рамках даної адміністративної страви документів, не потребує значного часу, такі послуги не є послугами значного обсягу, колегія суддів зазначає, що розгляд справи незначної складності дійсно не вимагає великого комплексу послуг з правничої допомоги та відповідно є фактором, який впливає при визначенні судом конкретної суми витрат на правничу допомогу, яка підлягає стягненню. Відповідно, суд першої інстанції під час визначення суми витрат на правничу допомогу обґрунтовано врахував те, що вона є справою незначної складності і розглянута в порядку спрощеного позовного провадження.

Окрім того, щодо посилання апеляційної скарги позивача на відсутність у суду повноважень на визначення конкретної суми стягнення витрат на професійну правничу допомогу за власною ініціативою, то колегія суддів вважає такі посилання хибними, оскільки з аналізу статті 134 КАС України випливає, що крім того, що зазначена стаття забезпечує право особи на правову допомогу, з іншого боку, вона запобігає зловживанню правом на компенсацію витрат на правову допомогу в т.ч. неоднаковій судовій практиці, встановлюючи критерії співмірності, які визначені в частині 5 цієї статті. Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат обґрунтовано у кожному конкретному випадку за критеріями співмірності необхідних і достатніх витрат.

З огляду на вищевикладене, переглядаючи висновки суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг позивача та відповідача, враховуючи складність справи, обсяг та якість виконаних адвокатом робіт, значення цієї справи для особи, яка є іншою стороною у справі, колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість та співмірність понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 5000,00 грн., що підтверджується належними доказами, а тому такі витрати на професійну правничу допомогу у вказаному розмірі підлягають стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Доводи апеляційних скарг позивача та відповідача спростовані приведеними вище обставинами та нормативно-правовим обґрунтуванням.

Згідно зі ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

При цьому, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain), серія A, 303-A, п. 29).

Доводи апеляційних скарг не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи судом апеляційної інстанції, спростовані зібраними по справі доказами та встановленими обставинами, з наведених підстав висновків суду не спростовують.

Частиною 1 ст. 315 КАС України визначено, що за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції було вірно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, прийнято законне та обґрунтоване рішення по суті позовних вимог та додаткове судове рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права. У зв`язку з цим, колегія суддів вважає необхідним апеляційні скарги залишити без задоволення, а рішення та додаткове рішення суду без змін.

Щодо заявлених позивачем вимог про відшкодування судових витрат, пов`язаних з правничою допомогою в загальній сумі 4000,00, понесених в суді апеляційної інстанції, то колегія суддів зазначає наступне.

Так, на підтвердження понесених витрат в суді апеляційної інстанції позивачем додатково надано наступні документи: копію додатку №2 до договору №13/02/23 про надання правової допомоги від 13.02.2023 року; копію опису наданих адвокатом послуг; копію рахунку-фактури №25/09/23 та квитанції про оплату послуг адвоката згідно рахунка №25/09/23.

Згідно з додатком №2 до договору №13/02/23 про надання правової допомоги від 13.02.2023 року, клієнт доручає, а адвокат приймає на себе зобов`язання щодо представництва інтересів клієнта під час розгляду апеляційної скарги Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київської області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 08.06.2023 року та додаткове рішення Харківського окружного адміністративного суду від 22.06.2023 року у справі №520/5583/23. Послуги включають вивчення апеляційної скарги, складання відзиву на апеляційну скаргу. Гонорар адвоката за надання зазначених послуг становить 4 000 (чотири тисячі) грн.

Отже, вищевказані документи є належними доказами, які підтверджують понесення позивачем витрат на правничу допомогу адвоката в суді апеляційної інстанції.

Дослідивши подані позивачем докази, враховуючи результат розгляду апеляційної скарги відповідача на рішення та додаткове рішення суду першої інстанції та вищенаведені висновки щодо складності справи, обсягу та якості виконаних адвокатом робіт, витраченого часу, значення цієї справи для особи, яка є іншою стороною у справі, колегія суддів доходить висновку про обґрунтованість та співмірність витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 2000,00 грн., понесених під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, що підтверджується належними доказами, а тому, такі витрати на професійну правничу допомогу у вказаному розмірі підлягають стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Враховуючи те, що ця справа була розглянута судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження, дане рішення (постанова) суду апеляційної інстанції відповідно до ч. 5 ст. 328 КАС України не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.

Керуючись ст.ст. 311, 315, 316, 321, 325, 327, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 08.06.2023 та додаткове рішення Харківського окружного адміністративного суду від 22.06.2023 по справі № 520/5583/23 залишити без змін.

Стягнути на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу, надану у суді апеляційної інстанції в сумі 2000,00 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби в м. Києві та Київській області.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)З.Г. Подобайло
Судді(підпис) (підпис) О.В. Присяжнюк Н.С. Бартош