Справа № 420/8366/23
Суддя: Танасогло Т.М.
Дата ухвалення: 2023-10-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 жовтня 2023 р.м. ОдесаСправа № 420/8366/23

Перша інстанція: суддя Бойко О.Я.,

повний текст судового рішення

складено 16.06.2023, м. Одеса

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача: Танасогло Т.М.,

суддів: Димерлія О.О., Крусяна А.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 16 червня 2023 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання здійснити нарахування та виплату середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні,-

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2023 року ОСОБА_1 (позивач) звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до відповідача Військової частини НОМЕР_1 , в якому позивач просив: - визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 15.07.2017 по 03.04.2023 включно; зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 15.07.2017 року по 03.04.2023 року включно відповідно до вимог Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08 лютого 1995 року №100.

Обґрунтовуючи свої вимоги позивач вказав, що відповідач не здійснив своєчасний розрахунок при звільненні позивача зі служби, а тому повинен нарахувати та виплатити середнє грошове забезпечення (середній заробіток) за період затримки розрахунку. Позивач вказує, що оскільки його виключено зі списків особового складу 14.07.2017р., а крайню виплату відповідач здійснив лише 04.04.2023р., затримки розрахунку при звільненні становить 2089 днів, за які і просить стягнути суд з військової частини НОМЕР_2 середній заробіток.

Відповідач проти задоволення позову заперечував, мотивуючи тим, що підстави для нарахування та виплати середнього заробітку військовослужбовцям Держприкордонслужби за весь час затримки розрахунку при звільненні з військової служби по день фактичного розрахунку чинними нормативно-правовими актами не передбачені. Крім того, відповідач зазначав, що на момент звільнення позивача з частини НОМЕР_1 , ОСОБА_1 були сплачені належні йому грошові кошти та будь-яких спорів щодо розміру цих нарахувань не було. Здійснення відповідних виплат позивачу за рішеннями суду не входять до переліку грошових доходів громадян, визначених ч.2 ст.2 Закону №2050-ІІІ, мають характер одноразової виплати на підставі рішень суду, та не може розцінюватись як невиплата з вини роботодавця належних працівнику сум в день його звільнення.

Рішенням Одеського кружного адміністративного суду від 16 червня 2023 року, адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 15.07.2017 по 03.04.2023 включно.

Стягнуто з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні у сумі 45 151,11 грн. (сорок п`ять тисяч сто п`ятдесят одну грн. 11 коп.).

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, відповідачем подано на зазначене судове рішення апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апелянт просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити повністю.

В обґрунтування скарги вказує, що після звільнення 14 липня 2017р. з військової служби, ОСОБА_1 були виплачені всі належні йому грошові кошти, будь-якого спору про розмір сум виплачених коштів між позивачем та військовою частиною НОМЕР_1 не було, з заявами для проведення нарахування та виплати індексації грошового забезпечення він не звертався. Лише після спливу майже 4 років, у 2021р. позивач звернувся до суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 щодо виплати індексації грошового забезпечення за період служби з 01.12.2015 по 14.07.2017, який було остаточно вирішено постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 23.05.2022р. по справі №200/11546/21 шляхом часткового задоволення позовних вимог. Та лише після отримання копії зазначеного судового рішення та банківських реквізитів позивача у березні 2023 року протягом 10 днів відповідач виконав зазначене судове рішення та здійснив відповідну виплату індексації грошового забезпечення позивача. Скаржник наголошує, що про наявність відповідної постанови апеляційного суду від 23.05.2022р. по справі №200/11546/21 військова частина НОМЕР_1 дізналась лише 23.03.2023р. коли надійшло відповідне звернення представника позивача про добровільне виконання рішення суду. До цього часу (до березня 2023р.) апелянт, як вказано у апеляційній скарзі не знав про таке судове рішення, яке повинен був виконати. Окрім того, апелянт також вважає, що судом першої інстанції здійснено розрахунки суми середнього заробітку без врахування справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого ОСОБА_1 та військовою частиною НОМЕР_1 , не визначено співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат позивача та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Згідно з ч.ч. 1,3 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Справу розглянуто судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами на підставі ст.311 КАС України, з огляду на відсутність від сторін клопотань про розгляд справи за їх участі, наявність в матеріалах справи достатніх доказів для вирішення справи та те, що оскаржуване судове рішення ухвалено за правилами спрощеного позовного провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги та відзиву, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Як встановив суд першої інстанції та підтверджується наявними в матеріалах справи письмовими доказами, Відповідно до витягу з Наказу командира 23 загону морської охорони Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України від 30.04.2015 за № 91-ос позивача зараховано до списків частини, всіх видів забезпечення.

Відповідно до витягу з Наказу командира НОМЕР_3 загону морської охорони Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України від 14.07.2017 за № 167-ос позивача виключено зі списків особового складу загону та всіх видів забезпечення.

19.05.2021 позивач звернувся з заявою до відповідача та просив виплатити йому індексацію грошового забезпечення.

На підставі вказаної заяви відповідач виплатив позивачу індексацію його грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 14.07.2017 у сумі 1415,85грн. із застосуванням базових місяців квітень 2015 року, квітень 2016 року, грудень 2016 року.

Виплата вказаної суми індексації підтверджується наданим позивачем до суду скріншотом.

Не погоджуючись із застосованими відповідачем базовими місяцями для розрахунку індексації грошового забезпечення позивач звернувся до суду.

На виконання постанови Першого апеляційного адміністративного суду від 23.05.2022 у справі № 200/11546/21 відповідач 04.04.2023 виплатив на користь позивача індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 14.07.2017 із застосуванням базового місяця січень 2008 року в сумі 43736,25 грн.

Вважаючи, що відповідач протиправно несвоєчасно провів розрахунок при звільненні, чим порушив права позивача, останній звернувся до суду з даним позовом за захистом своїх прав та інтересів.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, врахувавши, що не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу, розрахунку з працівником у визначені законодавством строки, яке було встановлено у даному випадку, є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, а також здійснивши відповідні обрахунки на підставі Порядку №100, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995р., дійшов висновку про обґрунтованість та доведеність позовних вимог, наявність у позивача права на отримання відшкодування за затримку виплати грошового забезпечення, у зв`язку із не здійсненням відповідачем нарахування та виплати усіх належних позивачу коштів при його звільненні, а відтак наявність підстав для задоволення позову, стягнення з військової частини НОМЕР_1 середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період затримки у сумі 45151,11 грн.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам та обґрунтованості висновків суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи відповідають вони встановленим ч.2 ст.2 КАС України вимогам.

Згідно з ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Як визначено п.242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України № 1153/2008 від 10 грудня 2008 року, після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання.

Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 7 травня 2002 року №8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

Таким чином, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Аналогічний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду України від 06.11.2013 у справі № 21-352а13 та постанові Верховного Суду України від 17.02.2015 у справі №21-8а15.

Крім того, така правова позиція була підтримана у подальшому Верховним Судом, зокрема, у постановах від 20.09.2018 у справі №810/1549/17, від 17.10.2018 у справі № 805/2948/17-а, від 08.11.2018 у справі №821/1333/16, від 18.04.2019 у справі № 806/889/17.

За наведених обставин, суд приходить до висновку про необхідність застосування до спірних правовідносин приписів Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).

В силу приписів ст.43 Конституції України, право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до ч.1 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення провести з ним розрахунок у строки, зазначені ст.116 цього Кодексу.

Як встановлено колегією суддів з матеріалів справи, позивач виключений зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення з 14.07.2017р. при цьому, станом на момент звільнення, відповідач не здійснив з позивачем повного розрахунку за період його служби.

Так, індексацію грошового забезпечення позивача за період служби з 01.12.2015р. по 14.07.2017р. військова частина НОМЕР_1 остаточно виплатила позивачу у повному обсязі лише 04.04.2023р., здійснивши відповідну виплату на користь позивача на підставі постанови Першого апеляційного адміністративного суду від 23.05.2022р. по справі №420/11546/21, у сумі 43736,25 грн.

Попередньо, на підставі заяви позивача від 19.05.2021р., військова частина НОМЕР_1 виплатила позивачу індексацію його грошового забезпечення за період служби з 01.12.2015 по 14.07.2017р. у розмірі 1415,85 грн.

Згідно із приписами ч.ч.1, 2 ст.116 КЗпП України (в редакції, станом на час виключення позивача зі списків особового складу) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Згідно із ст.117 КЗпП України (в редакції, на час виключення позивача зі списків особового складу), у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Отже, передбачений ч.1 ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця з виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст.116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Наведені норми станом на час виключення позивача зі списків особового складу передбачали, що після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати належних працівникові при звільненні сум.

Таким чином, не має значення чи роботодавець добровільно виплатив заборгованість із заробітної плати чи на виконання рішення суду, у випадку затримки розрахунку при звільненні працівника до роботодавця застосовуються санкції, передбачені ст.117 КЗпП України.

Оскільки, як свідчать матеріали справи та було вірно встановлено судом першої інстанції, індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 14.07.2017 позивачу не виплачено в день його виключення зі списків особового складу та всіх видів забезпечення, вказане свідчить про те, що при звільненні відповідач не провів повного розрахунку. Тому відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України позивач має право на отримання середнього заробітку за весь період затримки такого розрахунку.

Виходячи з встановлених обставин справи, оскільки позивача виключено зі списків особового складу відповідача 14.07.2017, остаточний розрахунок з ним проведений 04.04.2023 на виконання постанови Першого апеляційного адміністративного суду від 23.05.2022 у № 200/11546/21, суд першої інстанції дійшов ґрунтовного висновку про те, що відповідач допустив протиправну бездіяльність, яка полягає у не проведенні повного та належного остаточного розрахунку при звільненні позивача зі служби - в день виключення зі списків особового складу та всіх видів забезпечення 14.07.2017.

Колегія суддів також враховує, що закріплені у статтях 116, 117 Кодексу законів про працю України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Виходячи із системного тлумачення положень ст.ст. 233, 116, 117 КЗпП України, згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року в справі № 4-рп/2012, можна дійти висновку, що з моменту звільнення у роботодавця виникає обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити працівникові всі суми, що йому належать. Якщо роботодавець не виконує цей обов`язок, він вчиняє триваюче правопорушення, відповідальність за яке визначена ст. 117 КЗпП України. Припиненням такого правопорушення є проведення фактичного розрахунку, тобто, реальне виконання цього обов`язку (виплата всіх сум, що належать звільненому працівникові).

Отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

При цьому, колегія суддів наголошує, що стаття 116 КЗпП оперує поняттям «всі суми, що належать працівнику», а стаття 117 цього Кодексу передбачає санкцію за невиплату відповідних сум при звільненні.

За вказаного, є недоцільними доводи апеляційної скарги про правомірність дій відповідача у спірних правовідносинах.

Відповідно до ст.117 КЗпП України, з відповідача на користь позивача слід стягнути середній заробіток за весь період затримки розрахунку при звільненні.

Твердження апелянта про те, що позивачу при звільненні були виплачені всі види грошового забезпечення, визначені законодавством, а тому, відповідно, відсутні підстави для стягнення середнього заробітку за час розрахунку при звільненні, суд вважає безпідставними.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Подібні правові висновки щодо застосування статті 117 КЗпП України викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2020 по справі №821/1083/17.

Враховуючи викладене вище, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що позивач ОСОБА_1 має право на виплату йому середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, згідно зі ст.117 КЗпП України.

Посилання апелянта на необізнаність про ухвалення постанови Першим апеляційним адміністративним судом від 23.05.2022р. по справі №200/11546/21 не є ґрунтовними у даному випадку, а так само і посилання на введення воєнного стану в Україні, оскільки такі не звільняють роботодавця від його обов`язку провести з працівником у день його звільнення остаточного та повного розрахунку. Стаття 117 КЗпП України не містить застережень щодо застосування передбаченої цієї нормою відповідальності до роботодавця, яким не проведено зі звільненим працівником у день його звільнення повного розрахунку та виплати усіх належних звільненому працівнику сум.

Суд першої інстанції також вірно обрахував, що у даному спірному випадку строк затримки по виплаті грошового забезпечення позивачу під час звільнення становить з 15.07.2017р. по 03.04.2023р.

Визначаючись щодо розміру компенсації за вказаний період, колегія суддів враховує, що обчислення середнього заробітку за період затримки розрахунку проводиться із застосуванням Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 (далі - Порядок №100).

Відповідно до п.2 Порядку №100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Відповідно до п.8 вказаного Порядку №100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Отже, згідно з чинним законодавством нарахування середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовцям проводиться шляхом множення середньоденного грошового забезпечення на число календарних днів, які мають бути оплачені за середнім грошовим забезпеченням. Середньоденне грошове забезпечення військовослужбовця обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують звільненню, та визначається діленням грошового забезпечення за фактично відпрацьовані протягом цих двох місяців календарні дні на число календарних днів за цей період.

Суд першої інстанції також вірно врахував під час вирішення справи, що з 19.07.2022 року набрав чинності Закон України від 01.07.2021р. №2352-IX Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин, яким внесено зміни зокрема до ст. 117 КЗпП України.

Так, стаття 117 КЗпП України станом на час здійснення повного фактичного розрахунку з позивачем, на час звернення позивача до суду з цим позовом та ухвалення судового рішення передбачає, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Враховуючи дату звільнення позивача зі служби (з 14.07.2017), а також застосовуючи чинну норму ст. 117 КЗпП України у редакції станом на час фактичного розрахунку з позивачем (в частині обмеження строку за яким може бути нарахована відповідальність за несвоєчасний розрахунок при звільненні - 6 місяців), кількість днів затримки розрахунку при звільненні за який позивач має право на отримання компенсації за несвоєчасний розрахунок при звільненні, в даному випадку становить 184 днів (з 15.07.2017 по 15.01.2018).

Також, колегія суддів враховує, що Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, спеціальним у спірних правовідносинах в частині особливостей обчислення грошового забезпечення військовослужбовців, затверджений наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 року №260.

З наявної в матеріалах справи довідки-розрахунку від 05.06.2023р. №1 про розміри середньомісячного та середньоденного грошового забезпечення позивача за останні 2 календарні місяці служби, що передують місяцю його звільнення з військової служби позивачу нараховано за травень та червень 2017 року 20143,50 грн. (10071,75 грн. + 10071,75 грн.). Кількість календарних днів за цей період складає 61 день.

Таким чином середньоденне грошове забезпечення позивача складає 330,22 грн. (20143,50 грн : 61 календарний день).

За вказаного, середній заробіток, який підлягає відшкодуванню позивачу, з урахуванням положень статті 117 КЗпП України, в редакції Закону від 01.07.2022 року №2352-IX, становить: 330,22 грн (середньоденна заробітна плата позивача) *184 (кількість днів затримки розрахунку) = 60 760,48 грн.

Разом з цим, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця.

Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Наведена вище правова позиція відповідає висновкам Великої Палати Верховного Суду, наведеним зокрема у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц.

Також, у зазначені вище постанові Велика Палата Верховного Суду зауважила, що з огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

При вирішенні цього питання колегія суддів враховує такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, дії відповідача щодо її виплати.

Вказаний підхід застосований Касаційним адміністративним судом під час вирішення справи № 806/2473/18 і наведений в постанові від 30.10.2019р.

Вирішуючи даний спір, встановлюючи право позивача для виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд першої інстанції, як слідує з матеріалів справи, здійснив обрахунок розміру такого відшкодування, із дотриманням вищенаведених приписів здійснив обрахунки відповідно до вимог Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 (далі - Порядок №100), з врахуванням при цьому принципу співмірності, компенсаційний характер такої відповідальності роботодавця, розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати тощо.

Колегія суддів погоджується з таким підходом суду першої інстанції та перевіривши здійснені судом першої інстанції розрахунки, вважає вірним визначений судом першої інстанції розмір відшкодування, який повністю відповідає принципам розумності і справедливості, визначений з урахуванням істотності частки невиплачених сум порівняно із середнім заробітком працівника.

Колегія суддів при цьому також враховує, що за обставинами цієї справи, істотність частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає: 74,31% (45 152,10 грн. (розмір несвоєчасно виплачених сум)/ 60760,48 грн. (середній заробіток за час затримки розрахунку)) х 100).

Отже сума, яка підлягає відшкодуванню в порядку ст. 117 КЗпП України, з урахуванням істотності частки 74,31% невиплаченої суми грошового забезпечення становить 45 151,11 грн. ((60760,48 грн. грн. х 74,31 %) : 100 %) або ((330,22 грн. х 74,31 %) : 100 % х 184 календарних днів).

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку згідно ст.117 КЗпП України за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 45 151,11 грн.

Зазначений розмір є об`єктивно справедливим за конкретних обставин цієї справи, враховує вимушеність позивача звертатись до суду за захистом своїх прав щодо належних виплат під час виключення зі списків особового складу та проведення відповідачем повного розрахунку із позивачем лише на виконання судових рішень, з урахуванням встановленого обмеження строку за який нараховується така виплата -6 місяців; відповідає принципу співмірності, відтак доводи апеляційної скарги в частині суми стягнення є необґрунтованими та спростовуються вищенаведеним.

Апеляційна скарга не містить належних спростувань в частині обчислення судом першої інстанції розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку, що належить до виплати позивачу з урахуванням принципу справедливості та співмірності.

Згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції і зводяться до переоцінки встановлених судом обставин справи.

Підсумовуючи усе викладене вище, доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, яке регулює спірні правовідносини, та повністю спростовуються встановленими у справі обставинами.

Установлені під час розгляду даної справи фактичні обставини та зроблені судом апеляційної інстанції висновки у повному обсязі спростовують наведені відповідачем в апеляційній скарзі доводи.

Колегія суддів підтверджує, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та ухвалено рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, відповідно до ст.316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає вказану апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст. ст. 241-243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 16 червня 2023 року у справі №420/8366/23 - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Суддя-доповідач Т.М. Танасогло
Судді О.О. Димерлій А.В. Крусян