Справа № 640/19051/22
Суддя: Панова Г. В.
Дата ухвалення: 2023-10-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 жовтня 2023 року м. Київ № 640/19051/22

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого-судді Панової Г.В., при секретарі судового засідання Полуботкіна О.Ю.,

за участю представників сторін:

позивача Курята Л.Л.,

представника позивача Батюсь Т.В.,

представника відповідача - Панченко Б.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Національної поліції у місті Києві

про визнання протиправним та скасування наказу,

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 з позовом до Головного управління Національної поліції у місті Києві, в якому позивач з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог просить суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Національної поліції у м.Києві від 27.10.2022 № 1699 о/с, підписаний начальником ГУНП у м.Києві Виговським;

- поновити ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) на службі в поліції на посаді згідно штатного розпису ГУ НП у м. Києві, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу та допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за один місяць;

- стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 невиплачену додаткову винагороду за три місяці у сумі 88 650 грн.

В обґрунтування позову позивач зазначив, що оспорюваним наказом було скасовано наказ про поновлення його на роботі, тобто фактично його звільнено з посади в органах поліції. На думку позивача, при виданні спірного наказу грубо порушено порядок притягнення до дисциплінарної відповідальності, оскільки дисциплінарне стягнення до позивача застосовано після спливу строку виконання дисциплінарного стягнення.

Як зазначив позивач, його було звільнено зі служби в поліції в порядку накладення дисциплінарного стягнення наказом від 17.01.2017 № 43 та наказу Головного управління Національної поліції у м. Києві від 27.01.2017 № 52 о/с шляхом скасування наказу про поновлення на роботі. Позивач зауважив, що в період з 14.11.2018 по 27.10.2022 ОСОБА_1 працював на різних посадах у поліції, а ГУ НП у місті Києві не виконувало щодо нього дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення, а прийняття оспорюваного наказу свідчить про застосування щодо нього дисциплінарного стягнення поза межами строків визначених чинним законодавством.

Крім того позивач зазначив, що оскаржуваний наказ не відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки хоча фактично на підставі даного наказу ОСОБА_1 звільнено зі служби в поліції, проте про саме звільнення в наказі не зазначено, як і не зазначено і стаж роботи в поліції і про вислугу років для призначення пенсії та інші обов`язкові вимоги.

Додатково, позивач вважає, що оскаржуваний наказ не відповідає принципу «законних очікувань», оскільки в проміжок часу поки тривали судові процеси щодо правомірності наказів про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення зі служби в поліції, ОСОБА_1 продовжував службу в органах поліції, відтак мав законні очікування щодо продовження несення служби.

Крім того, позивач зазначив про те, що після поновлення його на посаді він проходив службу в поліції на різних посадах, однак відповідачем не було внесено такої інформації до трудової книжки, чим порушено норми чинного законодавства.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 09.11.2022 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі Окружним адміністративним судом міста Києві. Ухвалено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами.

Законом України від 13.12.2022 № 2825-IX «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду», який набрав чинності 15.12.2022 (далі по тексту - Закон № 2825-IX) Окружний адміністративний суд міста Києва ліквідовано, утворено Київський міський окружний адміністративний суд із місцезнаходженням у місті Києві.

Відповідно до п. 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 2825-IX, з дня набрання чинності цим Законом Окружний адміністративний суд міста Києва припиняє здійснення правосуддя; до початку роботи Київського міського окружного адміністративного суду справи, підсудні окружному адміністративному суду, територіальна юрисдикція якого поширюється на місто Київ, розглядаються та вирішуються Київським окружним адміністративним судом.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 02.03.2023 суд прийняв до провадження адміністративну справу № 640/19051/22 та ухвалив здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, розпочато підготовку справи до судового розгляду та призначено підготовче засідання.

Відповідач позов не визнав та подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просить суд відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 . Зазначив, що до позивача на підставі наказу ГУНП в м. Києві від 17.01.2017 № 43 та від 27.01.2017 № 52 о/с застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення зі служби в поліції. Зауважив, що позивач не погоджуючись із звільненням зі служби в поліції оскаржив накази щодо застосування до нього дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби в поліції до суду.

Відповідач наголосив, що наказ ГУ НП в м. Києві від 14.11.2018 № 1149 о/с був прийнятий на виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва у справі 826/1765/17 від 20.12.2017, яким ОСОБА_1 поновлено на службі в Національній поліції України на посаді начальника управління карного розшуку ГУНП у м. Києві з 27.01.2017.

При цьому, за результатами розгляду адміністративної справи № 826/1765/17 Окружний адміністративний суд міста Києва рішенням від 24.10.2022 у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовив повністю. Відповідач наголосив, що суд прийшов до висновку, що наказ НПУ від 17.01.2017 № 43 та наказ Головного управління Національної поліції у м. Києві від 27.01.2017 № 52 о/с у частині звільнення ОСОБА_1 з роботи - зі служби в поліції і з посади начальника управління карного розшуку ГУНП у м. Києві прийняті на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, з використанням наданих повноважень.

На думку відповідача, у позивача відсутні підстави для задоволення інших позовних вимог у частині поновлення позивача на роботі - на службі в Національній поліції України і на посаді начальника управління карного розшуку ГУНП у м. Києві з дати звільнення з роботи та зобов`язання Головне управління Національної поліції у м. Києві виплатити ОСОБА_1 грошове утримання (заробіток) за період вимушеного прогулу згідно довідки про розмір грошового утримання на посаді, оскільки такі позовні вимоги є похідними від попередніх.

Відповідно до статей 14, 370 Кодексу адміністративного судочинства України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Отже, Головне управління Національної поліції у м. Києві, з урахуванням постанови Верховного Суду від 04.02.2021 у справі № 826/1765/17, яка набрала законної сили з дати її прийняття, є остаточною й оскарженню не підлягає та, дочекавшись ухваленого рішення першої інстанції від 24.10.2022 у справі № 826/1765/17 видало наказ 27.10.2022 № 1699 о/с «Про особовий склад», яким було скасовано наказ Головного управління Національної поліції у м. Києві від 14 листопада 2018 року № 1149 о/с «Щодо особового складу» про поновлення ОСОБА_1 на службі в поліції на посаді начальника управління карного розшуку ГУНП у м. Києві та в спеціальному званні «полковник поліції», без доступу до інформації з грифами секретності «цілком таємно» та «таємно», з 27 січня 2017 року.

Разом з тим, відповідач зазначив, що позивач неправильно тлумачить сутність оскаржуваного наказу ГУНП у м. Києві від 27.10.2022 № 1699 о/с «Про особовий склад», посилаючись на те, що вказаний наказ виданий з порушенням вимог Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України, затвердженого Законом України від 22.02.2006 року № 3460-ІV. Зауважив, що наказ ГУНП у м. Києві від 27.10.2022 № 1699 о/с «Про особовий склад» не є реалізацією дисциплінарного стягнення - звільнення зі служби в поліції, накладеного на позивача згідно наказу Національної поліції України від 17 січня 2017 року № 43, а видавався у зв`язку з обов`язковістю виконання судового рішення, яке набрало законної сили, що привело до приведення наказу Головного управління Національної поліції у м. Києві від 27.01.2017 № 52 о/с до первинного стану.

Щодо доводів позивача про проходження позивачем служби в поліції після поновлення його на різних посадах та незанесення даної інформації до трудової книжки, відповідач зазначив, що дані обставини не стосуються предмету спору у даній справі, відтак не підлягають встановленню.

Позивач не погоджуючись з доводами відповідача, викладеними у відзиві на позов подав до суду відповідь на відзив, в якій зазначив, що станом на час повернення справи № 826/1765/17 на новий розгляд з Верховного Суду кардинально змінились обставини, а саме: оскаржувані у позові порушення фактично були виправлені суб`єктом владних повноважень самостійно, оскаржувані рішення суб`єкта владних повноважень вичерпали свою управлінську владну функцію, а правовідносини трансформувалися та набули іншої природи у зв`язку зі зміною обставин.

Позивач стверджував, що своїми діями, перебуванням позивача на різних посадах, просуванням його по службі відповідач фактично підтверджував, що відносини, які існували станом на час видання наказів про його звільнення, вичерпались та позивач продовжує працювати. З часу ухвалення Верховним Судом постанови про скасування рішень про поновлення ОСОБА_1 на роботі у справі № 826/1765/17, тобто з 04.02.2021 до дня фактичного звільнення 27.10.2022 пройшло майже два роки, відтак своїми діями відповідач підтверджував наявність достатніх як правових, так і фактичних підстав для перебування позивача на службі в поліції.

Додатково позивач наголосив, що постанова Верховного Суду від 04.02.2021 не є кінцевим рішенням у справі № 826/1765/17, а на момент видання оскаржуваного наказу від 27.10.2022 кінцевого рішення, яке б набрало законної сили не існувало. Виданням оскаржуваного наказу було порушено конституційне право ОСОБА_1 на працю, а ігнорування строків, встановлених ст.ст. 16, 18 Дисциплінарного Статуту органів внутрішніх справ України та ст. 22 Дисциплінарного Статуту Національної поліції України фактично знівельовано принцип правової визначеності, оскільки якщо керуватись логікою відповідача, то він міг в будь-який час звільнити ОСОБА_1 з поліції, мотивуючи свої дії нескасованим Наказом Національної поліції України від 17.01.2017 № 43 та постановою Верховного Суду та поза межами будь-яких строків, встановлених для виконання дисциплінарних стягнень за умов, що з моменту видання наказу № 43 від 17.01.2017 до дня звільнення пройшло майже 6 років.

Відповідач подав до суду заперечення на відповідь на відзив.

Протокольною ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 04.04.2023 суд прийняв до розгляду заяву про збільшення розміру позовних ОСОБА_1 . Також суд оголосив перерву в підготовчому засіданні до 24.04.2023.

Протокольною ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 24.04.2023 суд закрив підготовче провадження та призначив справу до розгляду по суті на 16.05.2023.

Протокольною ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 16.05.2023 суд відклав судове засідання у справі на 06.07.2023.

Судове засідання, призначене у справі на 06.07.2023 суд зняв з розгляду. Наступне судове засідання призначене у справі на 08.08.2023.

Протокольною ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 08.08.2023 суд оголосив перерву в судовому засіданні до 09.10.2023.

У судове засідання, призначене у справі на 09.10.2023 з`явилися позивач, представник позивача та представник відповідача.

Позивач та його представник позовні вимоги підтримали з підстав викладених у позовній заяві та просили позов задовольнити.

Присутній у судовому засіданні представник відповідача заперечував щодо задоволення позову.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 у період із 14.07.2016 по 27.01.2017 проходив службу в поліції на посаді начальника управління карного розшуку Головного управління Національної поліції у м. Києві та мав спеціальне звання «полковник поліції».

Наказом Головного управління національної поліції у м. Києві від 17.01.2017 № 43 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності працівників ДКР Національної поліції України, Головного управління Національної поліції у м. Києві та Управління поліції охорони в Київській області», в частині позивача було застосовано дисциплінарне стягнення у виді звільнення зі служби в поліції.

Відповідно до ст. 18 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ зазначений наказ Головного управління національної поліції у м. Києві був реалізований наказом Головного управління національної поліції у м. Києві від 27.01.2017 № 52 о/с, яким ОСОБА_1 було звільнено зі служби в поліції за пунктом 6 ч. 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» 27.01.2017.

Згідно частин 2 та 3 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» днем звільнення зі служби в поліції вважається день видання наказу про звільнення або дата, зазначена в наказі про звільнення. День звільнення вважається останнім днем служби.

Отже, останнім днем проходження позивачем служби в поліції було 27.01.2017, день, вказаний у наказі.

Не погоджуючись зі своїм звільненням, позивач оскаржив до Окружного адміністративного суду міста Києва наказ Головного управління національної поліції у м. Києві від 04.12.2016 № 1261 «Про призначення та проведення службового розслідування», наказ Головного управління національної поліції у м. Києві від 17.01.2017 № 43 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності працівників ДКР Національної поліції України, Головного управління Національної поліції у м. Києві та Управління поліції охорони в Київській області» та наказ Головного управління національної поліції у м. Києві від 27.01.2017 № 52 о/с.

За адміністративним позовом ОСОБА_1 було відкрите провадження у справі № 826/1765/17.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва у справі № 826/1765/17 від 20.12.2017 позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано протиправними дії Національної поліції України щодо порядку та процедури проведення службового розслідування, яке було проведено на підставі наказу Національної поліції України від 04.12.2016 № 1261 «Про призначення та проведення службового розслідування» в частині, що стосується позивача, визнано протиправним та скасовано пункт 1 наказу Національної поліції України від 17.01.2017 № 43, визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Національної поліції у м. Києві від 27.01.2017 № 52 о/с у частині звільнення позивача зі служби в поліції згідно з п. 6 ч. 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» з посади начальника управління карного розшуку ГУНП України у м. Києві, поновлено на службі в Національній поліції України на посаді начальника УКР ГУНП у м. Києві з 27.01.2017, стягнуто з ГУНП у м. Києві на користь позивача суму середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу з 27.01.2017 по 20.12.2017 у розмірі 104 701, 28 грн.

У порядку виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 20.12.2017 у справі 3 826/1765/17 наказом Головного управління Національної поліції у м. Києві від 14.11.2018 № 1149 о/с «Щодо особового складу» поновлено ОСОБА_1 ( НОМЕР_2 ) на службі в поліції на посаді начальника управління карного розшуку Головного управління та в спеціальному званні «полковник поліції», без доступу до інформації з грифами секретності «цілком таємно» та «таємно», з 27 січня 2017 року.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 09.10.2019 змінено мотивувальну частину рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 20.12.2017. Змінено пункти п`ять, шість рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 20.12.2017 шляхом викладення їх в такій редакції: «Поновити ОСОБА_1 на службі в Національній поліції на посаді начальника УКР ГУНП в м. Києві з 30.01.2017. Стягнуто з ГУНП у м. Києві на користь позивача суму грошового забезпечення за час вимушеного прогулу з 30.01.2017 по 20.12.2017 в розмірі 150566,00 (сто п`ятдесят тисяч п`ятсот шістдесят шість) гривень без урахування податків та обов`язкових платежів. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 04.02.2021 рішення Окружного адміністративного суду міста Києва у справі № 826/1765/17 від 20.12.2017 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 09.10.2019 скасовано, справу направлено на новий розгляд до Окружного адміністративного суду Києва.

За результатами розгляду адміністративної справи № 826/1765/17 Окружний адміністративний суд міста Києва рішенням від 24.10.2022 у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовлено повністю.

Головне управління Національної поліції у м. Києві видало наказ 27.10.2022 № 1699 о/с «Про особовий склад», яким було скасовано наказ Головного управління Національної поліції у м. Києві від 14 листопада 2018 року № 1149 о/с «Щодо особового складу» про поновлення ОСОБА_1 (0017743) на службі в поліції на посаді начальника управління карного розшуку ГУНП у м. Києві та в спеціальному званні «полковник поліції», без доступу до інформації з грифами секретності «цілком таємно» та «таємно», з 27 січня 2017 року.

Згідно відомостей зазначеного наказу підстава: постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 04 лютого 2021 року по справі № 826/1765/17.

Не погоджуючись із наказом № 1699 о/с від 27.10.2022, вважаючи його протиправним, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами суд виходить з наступного.

Статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

За приписами частини другої статті 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

В силу вимог частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до положень частини другої ст.235 Кодексу законів про працю України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Згідно з частиною п`ятою ст.235 КЗпП України рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняття органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Частиною 1 статті 370 Кодексу адміністративного судочинства України обумовлено, що судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Відповідно до ч.1 ст. 371 Кодексу адміністративного судочинства України негайно виконуються постанови суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби та присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби у межах суми стягнення за один місяць.

Частиною 2 ст. 372 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання.

Як було встановлено судом раніше, наказом Головного управління національної поліції у м. Києві від 27.01.2017 № 52 о/с ОСОБА_1 було звільнено зі служби в поліції за пунктом 6 ч. 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» 27.01.2017.

Не погоджуючись з вказаним наказом ОСОБА_1 оскаржив до Окружного адміністративного суду міста Києва наказ Головного управління національної поліції у м. Києві від 04.12.2016 № 1261 «Про призначення та проведення службового розслідування», наказ Головного управління національної поліції у м. Києві від 17.01.2017 № 43 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності працівників ДКР Національної поліції України, Головного управління Національної поліції у м. Києві та Управління поліції охорони в Київській області» та наказ Головного управління національної поліції у м. Києві від 27.01.2017 № 52 о/с.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва у справі № 826/1765/17 від 20.12.2017 позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано протиправними дії Національної поліції України щодо порядку та процедури проведення службового розслідування, яке було проведено на підставі наказу Національної поліції України № 1261 від 04 грудня 2016 року «Про призначення та проведення службового розслідування» в частині, що стосується ОСОБА_1 .

Визнано протиправним та скасовано пункт 1 наказу Національної поліції України від 17 січня 2017 року № 43.

Визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Національної поліції України в м. Києві від 27 січня 2017 року № 52 о/с в частині звільнення зі служби в поліції згідно з п. 6 ч. 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» (у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби) полковника поліції ОСОБА_1 з посади начальника управління карного розшуку Головного управління Національної поліції України в м. Києві.

Поновлено ОСОБА_1 на службі в Національній поліції України на посаді начальника управління карного розшуку Головного управління Національної поліції України в м. Києві з 27 січня 2017 року.

Стягнуто з Головного управління Національної поліції України в м. Києві на користь ОСОБА_1 суму середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу з 27 січня 2017 року по 20 грудня 2017 року у розмірі 104 701,28 грн. без вирахування податків та обов`язкових платежів.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Відповідно до ст.129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання.

Принцип обов`язковості судових рішень закріплений також і в ст.14 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до змісту якої судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Згідно з ч.1 ст.370 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Відповідно до ч.1 ст.371 Кодексу адміністративного судочинства України негайно виконуються постанови суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби та присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби у межах суми стягнення за один місяць.

Крім того, відповідно до частини другої ст.235 Кодексу законів про працю України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Згідно з частиною п`ятою ст.235 Кодексу законів про працю України рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняття органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Відповідно до ч.2 ст.372 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання.

Як передбачено статтею 65 Закону України «Про виконавче провадження» від 2 червня 2016 року № 1404-VIII, рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника виконується невідкладно в порядку, визначеному статтею 63 цього Закону.

Рішення вважається виконаним боржником з дня видання відповідно до законодавства про працю наказу або розпорядження про поновлення стягувача на роботі та внесення відповідного запису до трудової книжки стягувача, після чого виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

Відтак, рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника є юридичним фактом, із настанням якого у працівника виникає право на відновлення його трудових правовідносин із роботодавцем, а роботодавець, у свою чергу, зобов`язаний прийняти на виконання рішення суду про поновлення на роботі, яке у цій частині підлягає негайному виконанню, відповідний наказ та внести запис у трудову книжку працівника.

Як було встановлено судом, рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 20.12.2017 у справі № 826/1765/17 було допущено до негайного виконання в частині поновлення позивача на посаді.

Суд наголошує, що негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей обов`язковості і підлягає виконанню не з моменту набрання ним законної сили, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні.

Як вбачається з матеріалів справи, Головне управління Національної поліції у м. Києві виконало рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 20.12.2017 у справі № 826/1756/17 до набрання ним законної сили в частині його негайного виконання шляхом прийняття наказу № 1149 о/с від 14.11.2018 про поновлення на посаді позивача з 27.01.2017.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 09.10.2019 змінено мотивувальну частину рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 20.12.2017. Змінено пункти п`ять, шість рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 20.12.2017 шляхом викладення їх в такій редакції: «Поновити ОСОБА_1 на службі в Національній поліції на посаді начальника УКР ГУНП в м. Києві з 30.01.2017. Стягнуто з ГУНП у м. Києві на користь позивача суму грошового забезпечення за час вимушеного прогулу з 30.01.2017 по 20.12.2017 в розмірі 150566,00 (сто п`ятдесят тисяч п`ятсот шістдесят шість) гривень без урахування податків та обов`язкових платежів. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 04.02.2021 рішення Окружного адміністративного суду міста Києва у справі № 826/1765/17 від 20.12.2017 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 09.10.2019 скасовано, справу направлено на новий розгляд до Окружного адміністративного суду Києва.

За результатами нового розгляду адміністративної справи № 826/1765/17 Окружний адміністративний суд міста Києва рішенням від 24.10.2022, яке залишене без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 23.02.2023 року, у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовлено повністю.

Відповідно до приписів частини першої, другої статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суд звертає увагу, що позивача було звільнено з посади та органів поліції відповідно до наказу Головного управління Національної поліції в м. Києві від 27.01.2017 № 52 о/с і правомірність даного наказу досліджувалась в ході розгляду справи №826/11765/17, де і встановлювались обставини звільнення позивача із займаної посади, дотримання процедури звільнення, а за результатами її розгляду судом першої інстанції ухвалено рішення, яке залишене без змін постановою апеляційної інстанції й набрало законної сили та є обов`язковим до виконання.

Суд зазначає, що у разі незгоди із висновками суду, викладеними у рішенні Окружного адміністративного суду міста Києва від 24.10.2022 у справі № 826/1765/17 та постанові Шостого апеляційного адміністративного суду від 23.02.2023, позивач може скористатись правом на її касаційне оскарження, водночас у даній справі суд не може повторно досліджувати обставини звільнення позивача із займаної посади та здійснювати переоцінку доказів, оскільки оспорюваний наказ прийнято саме на виконання вказаного судового рішення.

Варто зазначити, що із прийняттям судом першої інстанції рішення про відмову у скасуванні наказу про звільнення позивача, яке залишене без змін постановою апеляційної інстанції, правовідносини між сторонами спору повернулись до моменту звернення позивача із позовом до суду, а оспорюваний наказ лише відновив правове становище, яке існувало до звернення позивача до суду, а саме - звільнення позивача відбулось відповідно до наказу Головного управління Національної поліції у м. Києві від 17.01.2017 № 43 т від 27.01.2017 № 52 о/с, які у судовому порядку визнано правомірними.

Наказ Головного управління Національної поліції у місті Києві від 21.07.2022 № 1699 о/с, який оспорюється в межах цієї справи, лише відновив правове становище, яке існувало до звернення позивача до суду, оскільки правова підстава, відповідно до якої він підлягав поновленню на посаді, - судове рішення у справі № 826/1765/17 - скасована судом, тобто перестала існувати.

За цих обставин твердження позивача про те, що на підставі наказу №1699 о/с від 27.10.2022 до нього застосували дисциплінарне стягнення та його фактично звільнили зі служби, є помилковим, оскільки цей наказ прийнято на виконання судового рішення у справі № 826/1765/17, яким вирішено по суті спір щодо звільнення зі служби, зокрема встановлено правомірність звільнення на підставі наказу ГУ НП в м. Києві від 17.01.2017 № 43 та від 27.01.2017 № 52 о/с, відповідно усі доводи щодо порушення процедури реалізації щодо позивача дисциплінарного стягнення відхиляються судом.

Крім того, суд відхиляє твердження позивача про порушення відповідачем вимог Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України, затвердженого Законом України від 22.02.2006 року № 3460-ІV при прийнятті оспорюваного наказу, оскільки наказ Головного управління Національної поліції у м. Києві від 27.10.2022 № 1699 о/с «Про особовий склад» не є реалізацією дисциплінарного стягнення - звільнення зі служби в поліції, накладеного на позивача згідно наказу Національної поліції України від 17 січня 2017 року № 43, а видавався у зв`язку з обов`язковістю виконання судового рішення, для приведення наказу Головного управління Національної поліції у м. Києві від 27.01.2017 № 52 о/с до первинного стану.

Отже, суд дійшов висновку про те, що після скасування рішення Окружного адміністративного суду від 20.12.2017 у справі № 826/1765/17 та прийняття нового рішення у справі № 826/1765/17, яким позивачу відмовлено у задоволенні позову, відпали правові підстави для поновлення позивача на підставі цього судового рішення, а тому на виконання рішення суду у справі № 826/1765/17 Головним управлінням Національної поліції у місті Києві правомірно та в межах наданих йому повноважень прийнято наказ №1699 о/с від 27.10.2022.

Відтак, у даному випадку відсутні підстави для задоволення позову та визнання протиправним і скасування наказу Головного управління Національної поліції у м.Києві від 27.10.2022 № 1699 о/с.

Разом з тим, суд зазначає, що відсутні підстави для задоволення вимог позивача про поновлення ОСОБА_1 на службі в поліції на посаді згідно штатного розпису ГУ НП у м. Києві, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 невиплаченої додаткової винагороди за три місяці у сумі 88 650 грн., оскільки зазначені вимоги є похідними від вимоги про визнання протиправним і скасування наказу Головного управління Національної поліції у м. Києві від 27.10.2022 № 1699 о/с, у задоволенні якої було відмовлено судом.

Відповідно до пункту 23 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України похідна вимога - вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги).

З огляду на відмову у задоволенні вимоги про визнання протиправним і скасування наказу Головного управління Національної поліції у м.Києві від 27.10.2022 № 1699 о/с, відсутні підстави для задоволення похідних вимог.

Щодо доводів позивача про проходження позивачем служби в поліції після поновлення його на різних посадах та невнесення даної інформації Головним управлінням Національної поліції у м. Києві до трудової книжки, суд зазначає, що дані обставини не стосуються предмету спору у даній справі, відтак не підлягають дослідженню в межах даного адміністративного спору, а може бути предметом оскарження в окремому провадженні.

Щодо посилань позивача на порушення відповідачем при прийнятті оспорюваного наказу принципу «законних очікувань» позивача на продовження проходження служби в органах поліції суд зауважує, що відповідно до правових висновків викладених у постанові Верховного Суду від 18.01.2023 у справі № 580/1300/22 Верховний Суд сформулював правовий висновок стосовно застосування принципу «легітимних очікувань» «..що поняття «легітимні очікування», головним чином походять від англійського терміну «legitimate expectations» як розумні, небезпідставні або обґрунтовані очікування. У юридичній практиці зазначений термін також має такі альтернативні назви як правомірні, законні, розумні або виправдані сподівання.

76. Принцип легітимних очікувань широко застосовується у судовій практиці та ґрунтується на низці конституційних положень, які гарантують захист права власності (стаття 41 Конституції України) та передбачуваність (прогнозованість) законодавства, яким визначаються обмежувальні заходи (статті 22, 57, 58, 94 та 152 Конституції України). Реалізація принципу легітимних очікувань полягає у досягненні бажаного результату шляхом вчинення правомірних дій з огляду на заздалегідь передбачені ймовірні наслідки; втілення легітимних очікувань унеможливлюється, зокрема, у випадку, коли особа не може досягнути прогнозованого результату внаслідок зміни правової основи у такі строки, що не є розумними та обґрунтованими.

77. Принцип легітимних очікувань властивий, головним чином, для публічно-правових спорів, що вирішуються адміністративними судами, оскільки у сукупності з принципами правової визначеності та належного урядування створює надійну основу для гарантування реалізації в Україні основної ідеї/мети системи адміністративних судів, а саме, захисти «малої людини» від «великої держави», в особі її багаточисленних суб`єктів владних повноважень, які наділені множинністю повноважень та низкою механізмів владного примусу.

78. Легітимні очікування не можна ототожнювати із сподіваннями, що виникають на підставі особистого сприйняття або помилкової оцінки певних обставин чи правових норм; не можуть виникати легітимні очікування, якщо існує спір щодо правильного тлумачення та застосування національного законодавства; обов`язковою умовою, за наявності якої певне сподівання (вимога) особи набуває ознак легітимного очікування є те, що таке очікування (вимога) має належне правове підґрунтя, тобто наявне достатнє джерело для відповідного очікування (вимоги).

79. Правовим підґрунтям для виникнення в особи легітимного очікування можуть бути: норми права (законодавство), судова практика, акт індивідуальної дії, конкретне судове рішення, що набуло законної сили, або умови договору; відсутність у законі приписів щодо певного права, яке однак, слідує із загальних конституційних принципів або природного права, або відсутність закону, який визначає механізм реалізації такого права, не може свідчити про відсутність правового підґрунтя для виникнення в особи легітимного очікування щодо реалізації такого права.».

З огляду на викладені Верховним Судом правові висновки суд зауважує, що легітимні очікування не можна ототожнювати із сподіваннями, що виникають на підставі особистого сприйняття або помилкової оцінки певних обставин чи норм права (законодавства); не можуть виникати легітимні очікування, якщо існує реальний спір щодо правильного тлумачення та застосування національного законодавства.

У даному випадку, враховуючи розгляд судами судової справи № 826/1765/17 в межах якої надавалась правова оцінка наказу про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності та звільнення його зі служби та ухвалення рішення, яке допущене до негайного виконання в частині поновлення позивача на посаді, у позивача було відсутнє правове підґрунтя щодо законних очікувань про продовження несення служби до моменту прийняття судом остаточного рішення в межах якого була надана правова оцінка підставам звільнення позивача.

Згідно зі ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною 1 ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 і 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи та надані докази, суд дійшов до висновку про відповідність спірного рішення критеріям, які встановлені частиною 2 статті 2 КАС України, що, в свою чергу, зумовлює відсутність підстав для задоволення адміністративного позову.

Оскільки адміністративний позов не підлягає до задоволення, відсутні підстави для вирішення питання щодо розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 9, 14, 73 - 78, 90, 139, 143, 242 - 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення .

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Панова Г. В.

Дата виготовлення і підписання повного тексту рішення- 19 жовтня 2023 р.