Справа № 826/5034/18
Суддя: Колеснікова І.С.
Дата ухвалення: 2023-10-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 жовтня 2023 року № 826/5034/18

Київський окружний адміністративний суд у складі судді Колеснікової І.С., розглянувши у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доПрокуратури міста Києва
про скасування наказу, поновлення на посаді та зобов`язання виплатити середній заробіток,
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовною заявою до Прокуратури міста Києва, в якій просив суд:

- cкасувати наказ прокурора міста Києва від 15.02.2018 №285к, як незаконний та такий, що порушує конституційні права ОСОБА_1 ;

- зобов`язати Прокуратуру міста Києва виплатити ОСОБА_1 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 25.10.2018 у справі №826/5034/18 (суддя Смолій І.В.) в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 17.01.2019 №826/5034/18 апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 25.10.2018 - без змін.

Постановою Верховного Суду від 04.11.2020 №826/5034/18 рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 25.10.2018 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 17.01.2019 в справі №826/5034/18 скасовано, справу направлено на новий розгляд до Окружного адміністративного суду міста Києва.

Направляючи справу на новий розгляду до суду першої інстанції, Верховним Судом наголошено на тому, що зазначаючи про правомірність скасування наказів від 14.12.2015 №4156к та від 12.03.2017 №351к суди не дослідили, чи мав відповідач законні підстави для звільнення ОСОБА_1 з урахуванням умов та підстав прийняття його на роботу за результатами конкурсу та чи нова посада позивача має відношення до посади, з якої його було звільнено наказом Прокуратури міста Києва від 23.09.2014 №3254к. Також Верховний Суд не погодився з висновками судів першої та апеляційної інстанції про те, що спірний наказ прокурора міста Києва від 15.02.2018 №285к не підлягає оцінці відповідно до вимог КЗпП України, оскільки вказаним наказом позивач був фактично звільнений з роботи, тому судам необхідно було надати оцінку законності дій відповідача щодо прийняття цього наказу.

Листом Верховного Суду від 09.11.2020 №826/5034/18/67527/20 матеріали справи №826/5034/18 скеровано до Окружного адміністративного суду міста Києва.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 18.11.2020 (суддя Літвінова А.В.) прийнято до провадження адміністративну справу №826/5034/18 в порядку спрощеного позовного провадження, без проведення судового засідання та виклику осіб, які беруть участь у справі. Зобов`язано сторін у строк до 18.12.2020 із врахуванням постанови Верховного Суду від 04.11.2020 №826/5034/18 надати суду необхідні документи для повного та всебічного з`ясування всіх обставин справи та підготувати письмові пояснення з приводу спірних правовідносин.

У письмових поясненнях, які надійшли до суду 21.12.2020, позивач підтримав позовні вимоги, вказавши, що наявні в матеріалах справи документи є достатніми для вирішення справи, з урахуванням висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 04.11.2020 у справі №826/5034/18, а викладені у позовній заяві доводи, не змінились.

Відповідачем у поданих до суду 21.12.2020 письмових поясненнях наголошено на тому, що на виконання рішення суду у справі №826/15998/14 наказом від 28.01.2015 №304к позивача поновлено на посаді прокурора прокуратури Деснянського району міста Києва. У подальшому, постановою Верховного Суду від 31.01.2018 скасовано судові рішення судів попередніх інстанцій про поновлення позивача на посаді прокурора прокуратури Деснянського району міста Києва, внаслідок чого відповідачем скасовано наказ прокурора міста Києва від 28.01.2015 №304к, наказ виконувача обов`язків прокурора міста Києва від 14.12.2015 №4156к та наказ прокурора міста Києва від 17.03.2017 №351к. Вказано, що оскільки 23.09.2014 позивача було законно звільнено за скоєння дисциплінарного проступку, наказ прокурора міста Києва від 15.02.2018 №285к, яким скасовано накази від 28.01.2015 №304к, і фактично відновлено дію наказу від 23.09.2014 №3254к, не є власне наказом про звільнення ОСОБА_1 . На думку відповідача, оскільки 23.09.2014 ОСОБА_1 було законно звільнено, він не мав права брати участь у проходженні тестування, так як для чинних на той час прокурорів передбачалось першочергове право на участь у тестуванні та до нього не допускалися особи, що в органах прокуратури не працювали. Зауважено, що переміщення в межах прокуратури міста Києва ОСОБА_1 з 28.01.2015 по 15.02.2018 були похідними та стали можливими лише через його поновлення на посаді за рішенням суду, яке в подальшому було скасовано Верховним Судом. Таким чином, відповідач вважає, що позов ОСОБА_1 не підлягає задоволенню.

На виконання положень пункту 2 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду» від 13.12.2022 №2825-ІХ, адміністративну справу було передано до Київського окружного адміністративного суду за належністю.

Матеріали справи отримані Київським окружним адміністративним судом та протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями справа розподілена судді Колесніковій І.С.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 26.04.2023 прийнято до провадження адміністративну справу №826/5034/18. Запропоновано учасникам справи надати додаткові письмові пояснення та документи (докази) щодо обставин, які стали підставою для направлення справи на новий розгляд, викладені у постанові Верховного Суду від 11.05.2023

Розгляд справи здійснено із урахуванням частини п`ятої статті 353 Кодексу адміністративного судочинства України, на підставі наявних в матеріалах справи доказів.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено таке.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 наказом Прокуратури міста Києва від 20.09.2013 №2693к призначено на посаду прокурора прокуратури Солом`янського району міста Києва.

Наказом Прокуратури міста Києва від 11.07.2014 №2169к ОСОБА_1 переведено на посаду прокуратури Деснянського району міста Києва на час відпустки основного працівника по вагітності та пологах.

Прокуратурою міста Києва наказом від 23.09.2014 №3254к «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності» за порушення присяги працівника прокуратури і вчинення проступку, який порочить працівника прокуратури та є несумісним з перебуванням на роботі в органах прокуратури, ОСОБА_1 звільнено з посади прокурора прокуратури Деснянського району міста Києва.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 11.12.2014 у справі №826/15998/14, залишеною без змін Київським апеляційним адміністративним судом 06.08.2015, наказ від 23.09.2014 №3254к скасовано.

Наказом прокурора міста Києва від 28.01.2015 №304к ОСОБА_1 поновлено на посаді прокурора прокуратури Деснянського району міста Києва.

У зв`язку з набранням чинності Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 №1697-VII розпочато процес реформування органів прокуратури України, зокрема, передбачено і діяльність у системі прокуратури місцевих прокуратур, перелік яких визначався у додатку до цього Закону.

З метою забезпечення початку діяльності місцевих прокуратур, на виконання пункту 5-1 розділу XIII «Перехідні положення» Закону України «Про прокуратуру», наказом Генерального прокурора України від 20.07.2015 №98, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 31.07.2015 за №928/27373, затвержено: порядок проведення тестування для зайняття посади прокурора місцевої прокуратури; порядок проведення чотирирівневого відкритого конкурсу на зайняття посад керівників місцевих прокуратур, їх перших заступників та заступників.

За результатами проходження тестування, наказом В.о. прокурора міста Києва від 14.12.2015 №4156к позивача призначено на посаду прокурора Київської місцевої прокуратури №3 міста Києва.

В подальшому за завою ОСОБА_1 наказом прокурора міста Києва від 17.03.2017 №351к призначено на посаду прокурора Київської місцевої прокуратури №1 міста Києва.

Однак, постановою Верховного Суду від 31.01.2018 постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 11.12.2014 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 06.08.2015 у справі № 826/15998/14, на підставі яких позивача поновлено на посаді прокурора прокуратури Деснянського районі міста Києва, скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 .

У зв`язку з набранням законної сили постанови Верховного Суду від 31.01.2018, якою скасовано постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 11.12.2014 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 06.08.2015 у справі №826/15998/14, на підставі яких ОСОБА_1 поновлено на посаді прокурора прокуратури Деснянського району міста Києва:

1. cкасовано наказ прокурора міста Києва від 28.01.2015 №304к, наказ виконувача обов`язків прокурора міста Києва від 14.12.2015 №4156к та наказ прокурора міста Києва від 17.03.2017 №351к;

2. вважати звільненим ОСОБА_1 з 23.09.2014 відповідно до наказу прокурора міста Києва №3254к за порушення Присяги працівника прокуратури і вчинення проступку, який порочить працівника прокуратури та є несумісним з перебуванням на роботі в органах прокуратури.

Вважаючи наказ прокурора міста Києва від 15.02.2018 №285к протиправним, позивач звернувся до суду із цим позовом.

Вирішуючи спірні правовідносини, суд враховує такі приписи законодавства.

Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України визначено Законом України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 №1697-VII (далі Закон №1697-VII).

Статтею 28 Закону №1697-VII встановлено, що добір кандидатів на посаду прокурора здійснюється на конкурсних засадах із числа осіб, які відповідають вимогам, установленим частинами першою та п`ятою статті 27 цього Закону, за результатами кваліфікаційного іспиту, проведеного відповідно до вимог цього Закону.

Кожен, хто відповідає встановленим вимогам до кандидата на посаду прокурора, має право звернутися до Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів із заявою про участь у доборі кандидатів на посаду прокурора.

Відповідно до частин першої, шостої статті 235 Кодексу законів про працю України (далі - КзпП України) у редакції, чинній на час поновлення позивача на посаді, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Водночас, суд звертає увагу на те, що відповідно до пункту 9 частини другої статті 129 Конституції України основною конституційною засадою судочинства, серед іншого, є обов`язковість судового рішення, що є однією із важливих складових принципу правової визначеності, а також права на справедливий суд, закріпленого, зокрема, у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до гарантій статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України; судове рішення є обов`язковим до виконання; держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку; контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Отже, суд, ухвалюючи рішення та здійснюючи наступний судовий контроль, повинен враховувати, зокрема, принцип пріоритетності застосування норм Конституції України над іншими нормативно-правовими актами; принцип пріоритетності застосування та обов`язковості міжнародних договорів, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України; принцип верховенства права, з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Судом встановлено, що скасування наказу Прокуратури міста Києва від 23.09.2014 №3254к «Про притягнення дисциплінарної відповідальності» в частині звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора Прокуратури Деснянського району міста Києва та поновлення позивача на займаній посаді наказом прокурора міста Києва від 28.01.2015 №304к здійснено безпосередньо на виконання постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 11.12.2014 у справі №826/15998/14, залишеної без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 06.08.2015.

Отже, постанова Окружного адміністративного суду міста Києва від 11.12.2014 у справі №826/15998/14 стала підставою (правотворчим юридичним фактом) відновлення трудових правових відносин звільненого працівника ( ОСОБА_1 ) із роботодавцем (Прокуратурою Деснянського району міста Києва).

Однак, постановою Верховного Суду від 31.01.2018 постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 11.12.2014 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 06.08.2015 у справі № 826/15998/14 скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволені позову ОСОБА_1 до Прокуратури міста Києва, третя особа - Прокуратура Деснянського району міста Києва про скасування наказу, зобов`язання вчинити дії відмовлено.

Статтею 24 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що Верховний Суд переглядає судові рішення місцевих та апеляційних адміністративних судів у касаційному порядку як суд касаційної інстанції.

Частиною п`ятою статті 355 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що судові рішення суду касаційної інстанції є остаточними і оскарженню не підлягають.

Відповідно до частини першої статті 359 Кодексу адміністративного судочинства України постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття.

Відтак, постанова Верховного Суду від 31.01.2018 у справі №826/15998/14 стала іншим юридичним фактом, який припинив чинність юридичних наслідків постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 11.12.2014 у справі №826/15998/14 у вигляді поновлення на роботі позивача.

Тому, рішення суду касаційної інстанції у спорі, який виник, є правоскасувальним (правоприпиняючим) юридичним фактом, із настанням якого трудові правовідносини, що виникли між позивачем та відповідачем на підставі судового рішення, яке скасовано касаційним судом, припинилися.

Такі правові наслідки рішення Верховного Суду обумовлені конституційним приписом про обов`язковість судового рішення, встановленим статтею 129-1 Конституції України.

Крім цього, згідно із статтею 14 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення, яким закінчується розгляд справи в адміністративному суді, ухвалюється іменем України. Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом. Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки.

Статтею 370 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Відповідно до частини другої статті 372 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання.

Таким чином, постанова Верховного Суду від 31.01.2018 у справі №826/15998/14, якою у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено, є судовим рішенням суду найвищої касаційної інстанції, що набрало законної сили з моменту його прийняття, а отже підлягає обов`язковому виконанню.

Щодо відсутності в оскаржуваному наказі визначеної Законом 1697-VII чи КЗпП підстави для звільнення позивача, суд зазначає, що визначений цими законами перелік підстав для звільнення прокурорів є загальним, тоді як виконання судового рішення суду касаційної інстанції, що набрало законної сили з моменту його прийняття, є виключною, водночас об`єктивною обставиною для скасування суб`єктом владних повноважень попереднього наказу про поновлення прокурора на займаній посаді.

У постанові від 04.11.2020 у справі №826/5034/18 Верховним Судом здійснено посилання на статтю 28 Закону №1697-VII, відповідно до якої добір кандидатів на посаду прокурора здійснюється на конкурсних засадах із числа осіб, які відповідають вимогам, установленим частинами першою та п`ятою статті 27 цього Закону, за результатами кваліфікаційного іспиту, проведеного відповідно до вимог цього Закону.

При цьому, варто зауважити, що ОСОБА_1 участі у відкритому доборі на вакантні посади прокурорів відповідно до статті 28 Закону №1697-VII не брав, оскільки відповідно до абзацу 3 пункту 1 розділу XII «Прикінцевих положень» Закону №1697-VII cтатті 28-38 цього Закону набрали чинності лише 15.04.2017.

Разом з тим, направляючи справу №826/5034/18 на новий розгляд до суду першої інстанції, Верховним Судом було наголошено на тому, що зазначаючи про правомірність скасування наказів від 14.12.2015 №4156к та від 12.03.2017 №351к суди не дослідили, чи мав відповідач законні підстави для звільнення ОСОБА_1 з урахуванням умов та підстав прийняття його на роботу за результатами конкурсу та чи нова посада позивача має відношення до посади, з якої його було звільнено наказом Прокуратури міста Києва від 23.09.2014 №3254к.

Як встановлено судом, після поновлення позивача на посаді прокурора прокуратури Деснянського району міста Києва на підставі наказу прокурора міста Києва від 28.01.2015 №304к, за результатами проходження тестування наказом В.о. прокурора міста Києва від 14.12.2015 №4156к позивача призначено на посаду прокурора Київської місцевої прокуратури №3 міста Києва.

Так, порядок проведення тестування на посади прокурорів місцевих прокуратур в 2015 році, участь в якому брав ОСОБА_1 , був регламентований Порядком проведення тестування для зайняття посади прокурора місцевої прокуратури, затвердженим наказом Генерального прокурора України від 20.07.2015 №98, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 31.07.2015 за №928/27373 (далі Порядок №98, станом на момент розгляду справи втратив чинність).

За приписами підпункту «в» частини першої пункту 5-1 розділу XIII «Перехідних положень» Закону №1697-VII та до підпункту 1.2, 1.4 розділу І Порядку на посади прокурорів місцевих прокуратур призначалися особи за результатами успішного проходження ними тестування. Прокурори та стажисти на посадах прокурорів, які на день набрання чинності Законом України «Про прокуратуру» працювали у міських, районних, міжрайонних, районних у містах прокуратурах, претендували на зайняття посади прокурора місцевої прокуратури, яка утворювалася шляхом реорганізації прокуратури районного рівня, в якій вони працювали.

Водночас, згідно пункту 1.5 розділу І Порядку №98 прийом документів та тестування на зайняття посад прокурорів місцевих прокуратур для осіб, які не мали досвіду роботи в органах прокуратури, та осіб, які мають досвід прокурорської діяльності, проте на день набрання чинності Законом України «Про прокуратуру» не працювали в органах прокуратури, могли проводитись лише після закінчення тестування та призначення осіб, які на день набрання чинності Законом України «Про прокуратуру» працювали в міських, районних, міжрайонних, районних у містах прокуратурах на посадах прокурорів, у разі наявності вакансій.

Відтак, згідно з вимогами пункту 1 розділу І Порядку №98 взяти участь в цьому тестуванні першочергово мали можливість лише працівники прокуратур, які на день набрання чинності Законом України «Про прокуратуру» працювали у міських, районних, міжрайонних, районних у містах прокуратурах.

Пунктом 9.2 розділу IX Порядку №98 визначено, що рейтинговий список формується робочою групою окремо для кожної місцевої прокуратури за загальним для двох тестів підсумковим балом - від більшого до меншого.

Відповідно до пункту 9.5 розділу IX Порядку №98 керівник регіональної прокуратури після отримання рейтингового списку кандидатів на посади прокурорів конкретної місцевої прокуратури та рапорту працівника прокуратури (заяви для тих, хто не працює у прокуратурі), який успішно пройшов тестування, видає наказ про його призначення на посаду, враховуючи підсумковий бал кандидата (від вищого до нижчого) та кількість штатних одиниць у відповідній місцевій прокуратурі.

У своїх письмових поясненнях відповідачем зазначено, що позивач брав участь у тестуванні для зайняття посади прокурора місцевої прокуратури відповідно до підпункту «в» частини першої пункту 5-1 розділу XIII «Перехідних положень» Закону України «Про прокуратуру» як прокурор лише через те, що був поновлений на посаді відповідно до рішення суду (яке в подальшому постановою Верховного Суду було скасовано).

Тобто, існував прямий причинно-наслідковий зв?язок між зайняттям посади прокурора у зв?язку з поновленням на посаді на підставі рішення суду, яке скасовано, та можливістю брати участь у тестуванні відповідно до підпункту «в» частини першої пункту 5-1 розділу XIII «Перехідних положень» Закону України «Про прокуратуру».

Таким чином, суд вважає, що оскільки 23.09.2014 позивача було звільнено законно, про що свідчить постанова Верховного Суду від 31.01.2018 у справі №826/15998/14, суд приходить до висновку, що позивач не мав права брати участь у проходженні тестування, так як для чинних на той час прокурорів передбачалось першочергове право на участь у тестуванні, до якого не допускались особи, що в органах прокуратури не працювали.

Судом встановлено, що за завою позивача наказом прокурора міста Києва від 17.03.2017 №351к ОСОБА_1 призначено на посаду прокурора Київської місцевої прокуратури №1 міста Києва, однак у зв`язку з набранням законної сили постановою Верховного Суду від 31.01.2018 у справі №826/15998/14 cкасовано наказ прокурора міста Києва від 28.01.2015 №304к, наказ виконувача обов`язків прокурора міста Києва від 14.12.2015 №4156к та наказ прокурора міста Києва від 17.03.2017 №351к.

Як пояснив відповідач, прокуратура Деснянського району міста Києва, а з 15.12.2015 Київська місцева прокуратура №3 міста Києва входила до структури прокуратури міста Києва. У зв`язку з утворенням з 15.12.2020 місцевих прокуратур та припиненянм діяльності шляхом реорганізації міських, районних, районних у містах та міжорайонних прокуратур наказом Генерального прокурора України від 23.09.2015 №98ш з 15.12.2015 внесено зміни до структури та штатного розпису прокуратури міста Києва.

Як районні прокуратури, так і місцеві прокуратури міста Києва, не були і не є окремими юридичними особами та функціонували (функціонують) у складі прокуратури міста Києва (на сьогодні - Київської міської прокуратури). Тобто всі посади, які займав позивач, як прокурор прокуратури Деснянського району міста Києва, так і прокурор Київської місцевої прокуратури №3 міста Києва та прокурор Київської місцевої прокуратури №1 міста Києва є посадами, які він займав у зв?язку з переміщенням в межах однієї юридичної особи «Прокуратура міста Києва».

Наведене свідчить про те, що переміщення в межах прокуратури міста Києва ОСОБА_1 з 28.01.2015 по 15.02.2018 були похідними та стали можливими лише через його поновлення на посаді за рішенням суду, яке в подальшому було скасовано Верховним Судом.

Підсумовуючи викладене, суд зазначає, що звільнення позивача спірним у цій справі наказом відбулось безпосередньо на виконання судового рішення Верховного Суду у справі №826/15998/14, тоді як правова оцінка законності наказу від 23.09.2014 №3254к «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності» в частині ОСОБА_1 з посади прокурора прокуратури Деснянського району міста Києва була надана безпосередньо при розгляді адміністративної справи №826/15998/14.

Тобто, оскаржуваний наказ є лише процедурним питанням виконання постанови Верховного Суду, шляхом приведення спірних між позивачем та органом прокуратури правовідносин у первісний стан.

Згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від09.12.1994, серія A, N 303-A, п.29).

Відповідно до положень статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій та докази, надані позивачем, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення даного адміністративного позову.

Із урахуванням вимог статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України понесені позивачем судові витрати йому не присуджуються.

Керуючись статтями 241 - 246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, cуд,-

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Колеснікова І.С.