Справа № 420/17428/23
Суддя: Стефанов С.О.
Дата ухвалення: 2023-10-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2023 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді - Стефанова С.О., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС в Одеській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень рішень,-

В С Т А Н О В И В:

До Одеського окружного адміністративного суду 12 липня 2023 року надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління ДПС в Одеській області, в якому позивач просить:

- визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління ДПС в Одеській області форми «Ф» №2-1553-11А0027628 від 13.06.2023 року про нарахування грошового зобов`язання у сумі 61 278,75 грн.; №2-1553-11А0027628 від 13.06.2023 року про нарахування грошового зобов`язання у сумі 56 565,00 грн.; №2-1553-ІІА0027628 від 13.06.2023 року про нарахування грошового зобов`язання у сумі 19 047,27 грн.;

- присудити ОСОБА_1 сплачений судовий збір у загальному розмірі 1 368,91 грн. (одна тисяча триста шістдесят вісім гривень 91 копійка) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС в Одеській області.

Позиція позивача обґрунтовується наступним

Позивач зазначає, що 13 червня 2023 року Головним управлінням ДПС в Одеській області згідно з п.п. 54.3.3 п.54.3 ст.54 Податкового кодексу України та відповідно до пп. 266.7.2 п.266.7 ст.266 Податкового кодексу України ОСОБА_1 було визначено суму податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2020, 2021, 2022 роки.

27 червня 2023 року позивачем засобами поштового зв`язку було отримано поштовий лист із податковими повідомленнями-рішеннями форми «Ф», а саме: №2-1553-UА0027628 від 13.06.2023 року на суму 61 278,75 грн., №2-1553-UА0027628 від 13.06.2023 року на суму 56 565,00 грн., №2-1553-UА0027628 від 13.06.2023 року на суму 19 047,27 грн.

Позивач зазначає, що з метою здійснення своєї підприємницької діяльності, позивач у 2017 році придбав виробничо-складський комплекс з адміністративними приміщеннями за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 1257 кв.м. (право власності зареєстроване 22.02.2017 року за фізичною особою ОСОБА_1 ), який в цілому складається із: склад загальною площею 53,6кв.м., склад загальною площею 56,7 кв.м., склад загальною площею 32кв.м., цех №1 загальною площею 216,9 кв.м., цех №2 загальною площею 219,7 кв.м., цех №3 загальною площею 295,8 кв.м., цех №4 загальною площею 219,1 кв.м., битовка загальною площею 13,3 кв.м., компресорна загальною площею 8,6кв.м., бойлерна загальною площею 16,5 кв.м., що підтверджується витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 24.02.2017 р. ідентифікаційний номер витягу 81186914. Цей об`єкт є нежитловим та призначений для здійснення промислової діяльності, тобто, є будівлями промисловості.

У той же час, п.п. 266.2.2 п.266.2 ст.266 Податкового кодексу України визначено перелік об`єктів нерухомості, які не є об`єктом оподаткування податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Відповідно до п.п. «є» п.п. 266.2.2 Податкового кодексу України, не є об`єктом оподаткування будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств.

Встановлення законодавцем певних податкових пільг зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, як в даному випадку підпункт «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України, за своєю сутністю спрямоване на збалансування суспільних відносин у сфері справляння податків та мало на меті створити умови для стимулювання та зменшення податкового навантаження на тих платників податків фізичних та юридичних осіб, які є власниками певних об`єктів нерухомості, що використовуються за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва.

Позивач вважає, що відповідачем було безпідставно визначено позивачу зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2020, 2021, 2022 роки та було протиправно та необґрунтовано винесені вищезазначені податкові повідомлення-рішення, оскільки вказані приміщення є будівлею промисловості, належать позивачу на праві власності та позивач використовує таку будівлю для здійснення ним у промисловій діяльності (промисловості) за одним із видів його діяльності (Код КВЕД 45.20 Технічне обслуговування та ремонт автотранспортних засобів), та цей клас включає технічне обслуговування та ремонт автотранспортних засобів, ремонт шин і камер, їх установлення або заміну, антикорозійне оброблення, установлення деталей і приладдя, яке не є складовою процесу виробництва автотранспортних засобів: разом з тим, ця будівля використовуються як склад та майстерня, що в свою чергу відповідає визначенню «Будівлі промислові та склади» (код 125) зазначеного в Державному класифікаторі будівель та споруд ДК 018-2000.

Позиція відповідача обґрунтовується наступним

Головне управління ДПС в Одеській області не погоджуються з позовними вимогами ОСОБА_1 та в цілому зазначає, що як свідчать фактичні обставини справи, а також зазначає сам позивач, ОСОБА_1 , зареєстрований як фізична особа-підприємець з 01.08.2008 року, вид діяльності: 45.20 Технічне обслуговування та ремонт автотранспортних засобів (секція G); 45.32 Роздрібна торгівля деталями та приладдям для автотранспортних засобів. У податковій декларації за 2020 рік позивач визначив основний КВЕД 45.20 Технічне обслуговування та ремонт автотранспортних засобів (секція G); у податковій декларації за 2021 рік - 45.20 Технічне обслуговування та ремонт автотранспортних засобів (секція G) та 45.32 Роздрібна торгівля деталями та приладдям для автотранспортних засобів; у податковій декларації за 2022 рік - 45.20 Технічне обслуговування та ремонт автотранспортних засобів (секція G) та 45.32 Роздрібна торгівля деталями та приладдям для автотранспортних засобів.

Отже, враховуючи те, що самостійно визначені позивачем КВЕД відносяться до секції G, тобто вже не відповідають вимогам підпункту "є" пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України, а також, позивачем не надано жодних доказів використання вказаного об`єкту в промислових цілях, або документів які б підтверджували належність вказаного об`єкту до «Будівель промисловості», позивачем не подавались до контролюючого органу Повідомлення про об`єкти оподаткування або об`єкти, пов`язані з оподаткуванням або через які провадиться діяльність за формою 20-ОПП, відповідач вважає, що Головним управлінням ДПС в Одеській області у законний спосіб та з дотриманням усіх норм винесено оскаржувані податкові повідомлення-рішення, а позов ОСОБА_1 не підлягає задоволенню.

Процесуальні дії та клопотання учасників справи

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 17 липня 2023 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі.

Справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін на підставі ст.262 КАС України.

15 серпня 2023 року до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву з доданими документами (вхід. № 27918/23).

22 серпня 2023 року до суду від позивача надійшла відповідь на відзив (вхід. № ЕП/33131/23).

24 серпня 2023 року позивачем подано до суду клопотання про розподіл судових витрат (вхід. № ЕП/33413/23).

Станом на 19 жовтня 2023 року будь-яких інших заяв, клопотань з боку сторін на адресу суду не надходило.

Відповідно до ч.2 ст.262 КАС України розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання. Якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів, а у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу, - через п`ятнадцять днів з дня відкриття провадження у справі.

Вивчивши матеріали справи, а також дослідивши обставини, якими обґрунтовувалися позиції позивача та відповідача, перевіривши їх доказами, суд встановив наступні факти та обставини.

Обставини справи встановлені судом

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 01.08.2008 року зареєстрований фізичною особою-підприємцем номер запису реєстрації 0072461 (місцезнаходження: АДРЕСА_2 ) з наступними видами діяльності:

45.20 Технічне обслуговування та ремонт автотранспортних засобів (основний) 45.32 Роздрібна торгівля деталями та приладдям для автотранспортних засобів, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

З метою здійснення своєї підприємницької діяльності, позивач у 2017 році придбав виробничо-складський комплекс з адміністративними приміщеннями за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 1257 кв.м. (право власності зареєстроване 22.02.2017 року за фізичною особою ОСОБА_1 ), який в цілому складається із: склад загальною площею 53,6 кв.м., склад загальною площею 56,7 кв.м., склад загальною площею 32 кв.м., цех №1 загальною площею 216,9 кв.м., цех №2 загальною площею 219,7 кв.м., цех №3 загальною площею 295,8 кв.м., цех №4 загальною площею 219,1 кв.м., битовка загальною площею 13,3кв.м., компресорна загальною площею 8,6кв.м., бойлерна загальною площею 16,5 кв.м., що підтверджується витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 24.02.2017 р. ідентифікаційний номер витягу 81186914.

Зазначений об`єкт є нежитловим та призначений для здійснення промислової діяльності, тобто, є будівлями промисловості.

13 червня 2023 року Головним управлінням ДПС в Одеській області згідно з п.п. 54.3.3 п.54.3 ст.54 Податкового кодексу України та відповідно до пп. 266.7.2 п. 266.7 ст. 266 Податкового кодексу України ОСОБА_1 було визначено суму податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2020, 2021, 2022 роки.

27 червня 2023 року позивачем засобами поштового зв`язку було отримано поштовий лист із податковими повідомленнями-рішеннями форми «Ф», а саме: №2-1553-UА0027628 від 13.06.2023 року на суму 61 278,75 грн., №2-1553-UА0027628 від 13.06.2023 року на суму 56 565,00 грн., №2-1553-UА0027628 від 13.06.2023 року на суму 19 047,27 грн.

Вважаючи вищезазначені податкові повідомлення-рішення протиправними та такими, що підлягають скасуванню, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Джерела права та висновки суду

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема щодо порядку їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулюються Податковим кодексом України від 02.12.2010 року №2755-VI (далі - ПК України).

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.67 Конституції України, кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах передбачених законом. Правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством (ч.1 ст.19 Конституції України).

Податковий кодекс України регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків та зборів, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

01.01.2015 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» від 28.12.2014 року №71-УІІІ, яким було внесено зміни до Податкового кодексу України в частині справляння податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, у тому числі його було поширено й на нежитлову нерухомість.

Відповідно до п.п. 266.1.1 п. 266.1 ст. 266 Податкового кодексу України, платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Згідно з п.п. 266.2.1 п. 266.2 ст. 266 Податкового кодексу України, об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.

У той же час, п.п. 266.2.2 п. 266.2 ст.266 Податкового кодексу України визначено перелік об`єктів нерухомості, які не є об`єктом оподаткування податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Відповідно до п.п. «є» п.п.266.2.2 Податкового кодексу України, не є об`єктом оподаткування будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств.

Встановлення законодавцем певних податкових пільг зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, як в даному випадку підпункт «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України, за своєю сутністю спрямоване на збалансування суспільних відносин у сфері справляння податків та мало на меті створити умови для стимулювання та зменшення податкового навантаження на тих платників податків фізичних та юридичних осіб, які є власниками певних об`єктів нерухомості, що використовуються за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва.

Відповідно до пункту 30.1 статті 30 Податкового кодексу України податкова пільга передбачене податковим та митним законодавством звільнення платника податків від обов`язку щодо нарахування та сплати податку та збору, сплата ним податку та збору в меншому розмірі за наявності підстав, визначених пунктом 30.2 цієї статті.

За приписами пункту 30.2 статті 30 Податкового кодексу України підставами для надання податкових пільг є особливості, що характеризують певну групу платників податків, вид їх діяльності, об`єкт оподаткування або характер та суспільне значення здійснюваних ними витрат.

Отже, підставою для звільнення платника податків від обов`язку щодо нарахування та сплати податків за правилами підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України є особливість, що характеризує об`єкт оподаткування.

Застосовуючи об`єктно-функціональний підхід до визначення податкової пільги у підпункті «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України законодавець ключовим критерієм обрав функціональне призначення будівлі, а не належність конкретному суб`єкту-платнику.

Верховний Суд у постанові від 18 лютого 2021 року у справі №812/1800/18 дійшов висновку, що обмежувальне тлумачення за рахунок введення додаткової ознаки надання пільги по сплаті податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, - звільнення від оподаткування за критерієм «будівлі промисловості», лише об`єктів нежитлової нерухомості промислових підприємств (юридичних осіб), по суб`єктному складу, не може бути застосовано, оскільки положеннями підпункту 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 Податкового кодексу України визначено, що платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

При цьому, сама по собі наявність спеціального статусу будівлі, а саме: будівлі промисловості не може бути достатньою підставою для звільнення від оподаткування, оскільки законодавець пов`язує звільнення від сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, не тільки і не стільки із його статусом (придатністю його до застосування у виробничому промисловому циклі господарської діяльності без конкретизації видів промислового виробництва та організаційних форм у яких воно здійснюється), а й з використанням будівлі з метою провадження виробничої діяльності, тобто з використанням такої за цільовим призначенням для виготовлення промислової продукції.

З врахуванням наведеного вбачається, що вказане приміщення є будівлею промисловості, належать позивачу на праві власності та позивач використовує таку будівлю для здійснення ним у промисловій діяльності (промисловості) за одним із видів його діяльності (Код КВЕД 45.20 Технічне обслуговування та ремонт автотранспортних засобів), та цей клас включає технічне обслуговування та ремонт автотранспортних засобів, ремонт шин і камер, їх установлення або заміну, антикорозійне оброблення, установлення деталей і приладдя, яке не є складовою процесу виробництва автотранспортних засобів: разом з тим, ця будівля використовуються як склад та майстерня, що в свою чергу відповідає визначенню «Будівлі промислові та склади» (код 125) зазначеного в Державному класифікаторі будівель та споруд ДК 018-2000.

Крім того, слід зазначити, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 10.04.2018 року в справі №813/3803/16 зазначила, що «... колегія суддів також погоджується з судами попередніх інстанцій, що з огляду на наявні матеріали справи належне позивачу нерухоме майно відноситься до будівель промисловості, а тому в силу пункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки». Позивачем у цій справі (та власником нерухомого майна) була фізична особа.

Аналогічний висновок був викладений і в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 31.01.2018 року в справі №822/2624/16, за позовом фізичної особи до податкового органу з приводу оскарження податкового повідомлення-рішення про визначення зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. Таким чином, Верховний Суд вважає обґрунтованим виключення з об`єктів оподаткування податком на нерухоме майно будівель промисловості, що належать фізичним особам.

У зв`язку з чим, ураховуючи дані висновки Верховного Суду, аналізуючи норми чинного законодавства України, слід зазначити, що норми п.п. «є» п.п.266.2.2 Податкового кодексу України поширюють свою дію на будь-які об`єкти нерухомості, які за своїми ознаками та цільовим призначенням кваліфікуються як «будівлі промисловості». При цьому, їх належність певним суб`єктам (фізичним чи юридичним особам) не впливає на застосування даної норми, позаяк такої імперативної й однозначної вимоги вона не містить.

Так, п.п. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 Податкового кодексу України містить перелік об`єктів, які не є об`єктом оподаткування податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. При цьому, юридична техніка даного підпункту по різному визначає такі об`єкти.

Зокрема, законодавець у певних випадах надає вказівку на тип нерухомості з додатковим урахуванням інших ознак (наприклад: «об`єкти житлової нерухомості, в тому числі їх частки, що належать дітям-сиротам, дітям, позбавленим батьківського піклування, та особам з їх числа, визнаним такими відповідно до закону, дітям-інвалідам, які виховуються одинокими матерями (батьками), але не більше одного такого об`єкта на дитину» (п.п. «д»), «об`єкти нежитлової нерухомості, які використовуються суб`єктами господарювання малого та середнього бізнесу, що провадять свою діяльність в малих архітектурних формах та на ринках» (п.п. «е»), «будівлі дошкільних та загальноосвітніх навчальних закладів незалежно від форми власності та джерел фінансування, що використовуються для надання освітніх послуг» (п.п. «і»).

У такому разі сама по собі кваліфікація нерухомості (наприклад, як будівлі дошкільного навчального закладу) є недостатньою умовою для виключення її з кола об`єктів оподаткування, оскільки це повинно обумовлюватися ще іншою спеціальною обставиною (у наведеному прикладі використанням нерухомості для надання освітніх послуг).

Окрім того, у інших випадках законодавець надає конкретну вказівку на тип нерухомості наприклад: «будівлі дитячих будинків сімейного типу» (пп.«в»), «гуртожитки» (п.п. «г»).

У такому разі сама по собі кваліфікація нерухомості (наприклад як гуртожитку) є достатньою умовою для виключення її з кола об`єктів оподаткування.

Щодо п.п. «є» п.п.266.2.2 п.266.2 ст.266 Податкового кодексу України, то слід відмітити, що дана норма не містить формулювання, яке би давало можливість зробити однозначний висновок про те, що не є об`єктом оподаткування лише ті будівлі промисловості, які належать промисловим підприємствам.

Виходячи з граматичної конструкції цього підпункту, можна зробити висновок, що він виключає з об`єктів оподаткування множину об`єктів, які відносяться до будівель промисловості.

Окрім цього, даний підпункт містить приклади такого роду об`єктів, які наведені після слова «зокрема», при цьому, такий перелік не має значення вичерпності, а припускає можливість його продовження й розширення в рамках категорії будівель промисловості (а прислівник «зокрема» є тотожним серед іншого», «наприклад»). Тобто, не відносяться до об`єктів оподаткування не лише «виробничі корпуси, цехи, складські приміщення», а й інші будівлі промисловості, та не лише об`єкти «промислових підприємств», а й об`єкти інших суб`єктів.

Таким чином, словосполучення з п.п. «є» п.п.266.2.2 Податкового кодексу України «промислових підприємств» відноситься лише до наведеного законодавцем невичерпного переліку прикладів будівель промисловості, який допускає його розширення в рамках категорії «будівель промисловості».

У цьому контексті, необхідно зауважити, що маючи намір виключити з кола об`єктів оподаткування будівлі промисловості виключно промислових підприємств законодавець, ураховуючи юридичну техніку п.п. 266.2.2 Податкового кодексу України, скористався би зворотами, вживаними в інших підпунктах п.п.266.2.2 кодексу (наприклад: «які належать промисловим підприємствам», «які використовуються промисловими підприємствами» тощо), чого в цьому випадку не зробив.

Окрім цього, таке тлумачення п.п. «є» п.п.266.2.2 Податкового кодексу України могло би мати місце в разі виділення комами або дужками вставки «зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення», у зв`язку з чим словосполучення «промислових підприємств» відносилося би до словосполучення «будівлі промисловості». Проте, слова «зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення» у п.п. «є» п.п.266.2.2 Податкового кодексу України комами чи дужками не виділені, отже, словосполучення «промислових підприємств» відноситься лише до цього невичерпного переліку примірних будівель промисловості й не обумовлює загального поняття «будівлі промисловості» вимогою щодо їх належності саме промисловим підприємствам.

Потрібно також узяти до уваги, що Податковий кодекс України містить аналогічні за своєю граматичною структурою формулювання (з використанням прислівника «зокрема»), метою яких є відображення певних конкретних понять із-поміж загальних як певного прикладу, але вони не встановлюють вичерпних множин чи переліків, а мають розширене трактування (наприклад пп. 14.1.36. 14.1.56, 14.1.185, 19-1.1.27,39.4.6, 175.1,252.9.1,266.3.2, 339.1 Податкового кодексу України та ін.).

Окремо, слід зазначити, що податкове законодавство України ґрунтується, в тому числі, на презумпції правомірності рішень платника податку в разі, якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов`язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу (пп.4.1.4 Податкового кодексу України). А згідно з п.п. 56.21 Податкового кодексу України, у разі коли норма цього Кодексу чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі цього Кодексу, або коли норми різних законів чи різних нормативно-правових актів, або коли норми одного і того ж нормативно-правового акта суперечать між собою та припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов`язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу, рішення приймається на користь платника податків.

Відповідно до ч. 1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди при розгляді справ застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У зв`язку з чим, у цьому контексті потрібно взяти до уваги й відому позицію Європейського суду з прав людини щодо застосування такого підходу, який був би найбільш сприятливим для заявника-платника податку, коли в його справі національне законодавство припускає неоднозначне трактування (пар.43 рішення в справі «Серков проти України», пар.57 рішення в справі «Щокін проти України»), Відтак, ураховуючи засади національного податкового законодавства щодо презумпції правомірності рішень платника податку та щодо тлумачення норми закону в найбільш сприятливий спосіб для платника податку й відповідну практику Європейського суду з прав людини, обґрунтованим є трактування чинних приписів Податкового кодексу України без дискримінації за суб`єктним складом у частині обов`язку зі сплати податку на нерухоме майно за будівлі промисловості.

Таким чином, суд вважає, що для виключення певного об`єкта з кола об`єктів оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за нормами п.п. «є» п.п.266.2.2 п.266.2 ст.266 Податкового кодексу України достатнім є віднесення відповідного нерухомого майна до категорії будівель промисловості, позаяк, це в очевидний спосіб випливає з конструкції даної правової норми, підтверджується аналогічними положеннями Податкового кодексу України та відповідає юридичній техніці цього нормативного акта, а припущення щодо двоякого трактування цієї норми не може погіршувати становище платника податків у силу відповідного принципу.

Державним комітетом України по стандартизації, метрології та сертифікації наказом від 17.08.2000 року №507 затверджено і введено в дію Державний класифікатор будівель та споруд ДК 018-2000, призначений для використання органами центральної та місцевої виконавчої та законодавчої влади, фінансовими службами, органами статистики та всіма суб`єктами господарювання (юридичними та фізичними особами) України. Об`єктами класифікації в Державному класифікаторі будівель та споруд ДК 018-2000 є будівлі виробничого та невиробничого призначення та інженерні споруди різного функціонального призначення.

Відтак, визначення приналежності будівлі до того чи іншого класу проводиться на підставі документів, що підтверджують право власності, з урахуванням класифікаційних ознак та функціонального призначення об`єкта нерухомості згідно з Державним класифікатором України будівель та споруд ДК 018-2000.

Згідно з Державним класифікатором будівель та споруд ДК 018-2000 до групи 125 «Будівлі промислові та склади» (розділ 1 «Будівлі», підрозділ 12 «Будівлі нежитлові») належить клас 1251 «Будівлі промислові», який включає будівлі промислового призначення, наприклад, фабрики, майстерні, бойні, пивоварні заводи, складальні підприємства тощо. До класу 1252 «Резервуари, силоси та склади» належать, зокрема, спеціальні склади, складські майданчики.

Позивачеві належать на праві приватної власності об`єкти нерухомого майна: нерухомість виробничо-складського комплексу.

Відтак, такі об`єкти складають комплекс промислового призначення, придатний для промислового виробництва, та за своїми ознаками дані об`єкти відповідають класу будівель промисловості.

У зв`язку з чим, виходячи з викладеного, суд доходить висновку, що належні позивачеві об`єкти нерухомості за адресою: Одеська область, Біляївський район, с/рада Усатівська, масив 4, будинок 1 відносяться до будівель промисловості, а отже, вони не є об`єктом оподаткування податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, в силу припису п.п. «є» п.п. 266.2.2 Податкового кодексу України.

Окремо суд зазначає, що за приписами п.п. 266.7.2 п. 266.7 ст. 267 ПК України податкове/податкові повідомлення-рішення про сплату суми/сум податку, обчисленого згідно з підпунктом 266.7.1 пункту 266.7 цієї статті, разом з детальним розрахунком суми/сум податку, та відповідні платіжні реквізити, зокрема, органів місцевого самоврядування за місцезнаходженням кожного з об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, надсилаються платнику податку контролюючим органом у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу, до 1 липня року, що настає за базовим податковим (звітним) періодом (роком).

Податкове/податкові повідомлення-рішення про сплату суми/сум податку та відповідні платіжні реквізити, визначені в абзаці першому цього підпункту, що надсилаються платнику податку, повинні містити щодо кожного з об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, зокрема, але не виключно, інформацію про адресу місцезнаходження об`єкта житлової та/або нежитлової нерухомості, його площу, ставки та надані фізичним особам пільги зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Однак, всупереч підпункту 266.7.2. пункту 266.7 статті 266 ПК України контролюючий орган у 2023 році виніс та надіслав три податкові повідомлення-рішення про нарахування податку на нерухоме майно за 2020-2022 роки, тобто пізніше 1 липня року, що настає за базовим податковим (звітним) періодом роком.

Відповідно до положень ст.9 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч. 1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.78 Кодексу адміністративного судочинства України.

В свою чергу, відповідач не довів правомірність і обґрунтованість прийнятих ним рішень щодо визначення позивачеві відповідного грошового зобов`язання. Зокрема, відповідачем не було належним чином доведено того, що чинне податкове законодавство України в очевидний спосіб установлює позивачеві обов`язок для сплати відповідного податкового зобов`язання, яке було визначене контролюючим органом позивачу. Податковий орган також не врахував того, що відповідно до приписів податкового

законодавства та позиції Європейського суду з прав людини, висловленій, зокрема у пар.43 рішення в справі «Серков проти України», пар.57 рішення в справі «Щокін проти України», при можливості неоднозначного трактування національного законодавства застосуванню підлягає той підхід, який є найбільш сприятливим для платника податку.

Відповідно до позиції Європейського суду з прав людини, висловленій, зокрема у пар.45 рішення в справі «Бочаров проти України», пар. 53 рішення в справі «Федорченко та Лозенко проти України», пар.43 рішення в справі «Кобець проти України», при оцінці доказів і вирішенні спору суду слід керуватися критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Тобто, встановлюючи істину в справі слід базуватися передусім на доказах, які належно, достовірно й достатньо підтверджують ті чи інші обставини таким чином, щоби не залишалося щодо них жодного обґрунтованого сумніву.

З позиції ЄСПЛ важливою вимогою до доказування є належна якість доказів, якими суд обґрунтовує своє рішення. Стаття 6 Конвенції не встановлює якихось вимог до порядку оцінки доказів національним судом, а залишає вирішення цього питання «на поталу» національному законодавству і національним судам.

Разом з тим у питаннях використання національними судами доказів ЄСПЛ застосовує широку палітру термінів на позначення якісних характеристик доказів, акцентуючи особливу увагу на їх належності, тобто на змістовому логічному зв`язку між доказом та обставинами справи, а також на дотриманні належного процесуального порядку отримання, подання та дослідження доказів, від чого залежить їх допустимість (рішення у справах: «Георгіос Папагеоргіу проти Греції», «Перна проти Італії», «Жуковський проти України»). При цьому береться до уваги такий процесуальний порядок, який визначений національним законодавством.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З урахуванням викладеного, суд, на підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України, дійшов висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню.

Розподіл судових витрат

Позивач 24 серпня 2023 року подав до суду клопотання в якому просить присудити ОСОБА_1 сплачені витрати на правову допомогу у загальному розмірі 12000,00 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС в Одеській області.

При вирішенні питання щодо розподілу витрат на професійну (правничу) допомогу суд, відповідно до положень ч.5, ч.6 ст.13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», ч.5 ст.242 КАС України враховує висновки Верховного Суду щодо застосування норм права.

Так, у відповідності до висновків Верховного Суду, які викладені у постанові від 15 травня 2018 року у справі №821/1594/17, вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд виходить з того, що компенсація таких витрат здійснюється у порядку, передбаченому статтею 134 КАС України, яка не обмежує розмір таких витрат.

За змістом статті 134 КАС України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Як вбачається з аналізу наведених правових норм, документально підтверджені судові витрати підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень. При цьому, склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату обґрунтованого гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку.

Цей висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 21 березня 2018 року у справі №815/4300/17, від 11 квітня 2018 року у справі №814/698/16.

Судом встановлено, що між ОСОБА_1 та Адвокатом Тучковою Л.Л. було укладено Договір про надання правової допомоги №04/07 від 04.07.2023 р., за умовами якого Адвокат взяв на себе зобов`язання представляти у встановленому порядку інтереси клієнта, зокрема, в Одеському окружному адміністративному суді по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС в Одеській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень форми «Ф»: №2-1553-UА0027628 від 13.06.2023 року, №2-1553-UА0027628 від 13.06.2023 року, №2-1553-UА0027628 від 13.06.2023 року.

04.07.2023 року до вказаного вище Договору про надання правової допомоги сторонами підписано Додаткову угоду №1, якою врегульовано порядок здійснення розрахунків та вказано, що Адвокат представляє у встановленому порядку інтереси клієнта в Одеському окружному адміністративному суді, на виконання умов Договору про надання правової допомоги №04/07 від 04.07.2023 р. Адвокат надав клієнту правову допомогу на загальну суму 12 000,00 грн.

В свою чергу, 06.07.2023 р. ОСОБА_2 перерахував Адвокату 12 000,00 грн. за надання правової допомоги адвоката згідно Договору №04/07 від 04.07.2023р. про надання правової допомоги.

На підтвердження витрат на надання правової допомоги позивачем до клопотання додано: копії додаткової угоди №1 від 04.07.2023 р. до договору про надання правової допомоги №04/07 від 04.07.2023 р., акту про надання правової допомоги від 22.08.2023 р. та платіжної інструкції №2314 від 06.07.2023 р.

Однак, слід зазначити, що згідно з ч. 9 ст. 139 КАС України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», від 30 березня 2004 року у справі «Меріт проти України», заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

При визначенні суми відшкодування судових витрат суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг.

У застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, тим не менш, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у частині п`ятій статті 134 КАС України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка вказує на неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності заявлених витрат цим критеріям.

З огляду на викладене, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката.

У постанові Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі № 640/2076/19 зазначено, що КАС України у редакції, чинній з 15.12.2017 року, імплементував нову процедуру відшкодування витрат на професійну правову допомогу, однією з особливостей якої є те, що відшкодуванню підлягають витрати, незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною чи тільки має бути сплачено, безвідносно до наявності в матеріалах справи відповідних платіжних документів. Подібний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 21 січня 2021 року у справі № 280/2635/20 і постанові Верховного Суду від 15 квітня 2021 року у справі № 160/6899/20.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі «Баришевський проти України» (Заява № 71660/11), пункті 80 рішення у справі «Двойних проти України» (Заява № 72277/01), пункті 88 рішення у справі «Меріт проти України» (заява № 66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Крім того, у пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.

У справі «East/West Alliance Limited» проти України» Європейський суд з прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо компенсації витрат у розмірі 10% від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір був обґрунтованим. Суд зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд, не може бути обов`язковою для суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також чи була їх сума обґрунтованою.

Суд звертає увагу на те, що суд під час вирішення питання щодо розподілу судових витрат зобов`язаний оцінити рівень витрат на правничу допомогу обґрунтовано у кожному конкретному випадку, тому, суд вважає, що заявлений представником позивача до відшкодування розмір правничої допомоги є завищеним та таким, що підлягає зменшенню.

Суд вважає, що визначений представником позивача розмір понесених судових витрат на правничу допомогу не співмірний із складністю справи, яка розглядалась в порядку спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та виклику учасників справи. При цьому, на момент відкриття провадження по справі, судом встановлено можливість розгляду справи на підставі наявних матеріалів справи, які були достатніми для прийняття рішення по даній справі та не потребували надання учасниками справи додаткових обґрунтувань, пояснень та доказів по справі.

Відтак, суд доходить висновку, що на користь позивача необхідно стягнути витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000,00 грн., які підлягають компенсації позивачеві за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Відповідно до ч.1 ст.143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Як вбачається з наявних у матеріалах справи платіжного доручення № 2320 від 11.07.2023 року, позивачем під час звернення з даним позовом до суду сплачено судовий збір у загальному розмірі 1 368, 91 грн. Відтак, враховуючи розмір задоволених позовних вимог, суд присуджує на користь позивача судові витрати у загальному розмірі 1 368, 91 грн. за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись ст.ст.2, 6, 8, 9, 12, 14, 44, 139, 242-246 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління ДПС в Одеській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень рішень задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління ДПС в Одеській області форми «Ф»: №2-1553-UА0027628 від 13.06.2023 року, №2-1553-UА0027628 від 13.06.2023 року та №2-1553-UА0027628 від 13.06.2023 року.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС в Одеській області на користь ОСОБА_1 суму сплаченого судового збору в розмірі 1368 грн. 91 коп. (одна тисяча триста шістдесят вісім гривень дев`яносто одна копійка).

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС в Одеській області на користь ОСОБА_1 суму судових витрат на професійну правничу допомогу у загальному розмірі 5000 грн. 00 коп. (п`ять тисяч гривень нуль копійок).

Рішення набирає законної сили згідно ст.255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст.ст.293, 295 та п.15-5 розділу VII Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржено, згідно ст.295 КАС України, протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, або розгляд справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 ).

Відповідач: Головне управління ДПС в Одеській області (вул. Семінарська, 5, м. Одеса, 65044, код ЄДРПОУ ВП 44069166).

Суддя С.О. Cтефанов