Справа № 340/449/23
Суддя: Дурасова Ю.В.
Дата ухвалення: 2023-10-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

18 жовтня 2023 року м. Дніпросправа № 340/449/23

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Дурасової Ю.В. (доповідач),

суддів: Лукманової О.М., Юрко І.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Дніпрі апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1

на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 12.04.2023 року (головуючий суддя Жук Р.В.)

в адміністративній справі №340/449/23 за позовом ОСОБА_1 до відповідача Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , 07.02.2023 звернувся до суду з позовом до відповідача Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив:

- визнати бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 протиправною щодо ненарахування та невиплати додаткової винагороди, збільшеної до 100000 гривень, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України № 168 від 28.02.2022 р. за жовтень 2022 року ОСОБА_1 ;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити додаткову винагороду, збільшену до 100 000 гривень, передбачену постановою Кабінету Міністрів України № 168 від 28.02.2022 р. за жовтень 2022 року ОСОБА_1 .

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач проходив військову службу за мобілізацією у військовій частині НОМЕР_1 на посаді с водія автомобільного взводу підвозу продовольства, речового та військово-технічного майна роти забезпечення продовольством, речовим та військово-технічним майном батальйону матеріального забезпечення військової частини. 07 жовтня 2022 року внаслідок обстрілу збройними силами російської федерації отримав мінно-вибухову травму, закриту черепно-мозкову травму, відкритий перелом проксимальної фаланги І пальця правої кисті. У свою чергу відповідачем, всупереч вимог законодавства України, внаслідок поранення, отриманого при захисті Батьківщини, не виплачено у належному розмірі додаткової винагороди. Невиплата військовою частиною НОМЕР_2 додаткової винагороди внаслідок поранення, отриманого при захисті Батьківщини вважає незаконною та безпідставною.

Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 12.04.2023 року позов задоволено.

Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування і не виплатити збільшеної до 100 000 грн. додаткової винагороди в розрахунку на місяць пропорційно дням перебування на лікуванні ОСОБА_1 в закладах охорони здоров`я з 08.10.2022р. по 11.10.2022р., з 14.10.2022р. по 31.10.2022р. та відпустці для лікування після поранення з 01.11.2022р. по 28.11.2022р.

Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати і виплатити ОСОБА_1 збільшену до 100 000 грн. додаткову винагороду в розрахунку на місяць пропорційно дням перебування на лікуванні ОСОБА_1 в закладах охорони здоров`я з 08.10.2022р. по 11.10.2022р., з 14.10.2022р. по 31.10.2022р. та відпустці для лікування після поранення з 01.11.2022р. по 28.11.2022р.

Рішення суду першої інстанції обґрунтоване тим, що нормами Постанови №168 вбачається встановлення лише двох умов, необхідних для виплати збільшеної до 100 000 гривень винагороди, за час перебування на лікуванні в закладах охорони здоров`я, а саме: пов`язаність поранення (контузії, травми, каліцтва), із захистом Батьківщини, а також факт перебування на стаціонарному лікуванні внаслідок такого поранення. При цьому, Постанова №168 не містить жодних обмежень щодо періоду та/або кількості перебувань на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я, пов`язаних із пораненням, одержаним при захистом Батьківщини, за які виплачується збільшена до 100 000 гривень винагорода. Зауважив, що у даних спірних правовідносинах дотримані та підтверджуються медичною характеристикою та медичними документами виписаних на солдата ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме: первинною медичною карткою невідкладної допомоги №6269, випискою історії хвороби хворого №2973, випискою з медичної карти від 28.11.2022р. КП «ЦМЛ м. Олександри» ОМР та довідкою військово-лікарської комісії КП «Рожищенська багатопрофільна лікарня» №1098/18-2.22 від 31.10.2022.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Вказує, що для виплати у розмірі 100000 грн. у довідці військово-лікарської комісії має чітко прописуватись ступінь тяжкості травми: тяжка. У той час як у довідці позивача прописано ступінь тяжкості: легка. Отже, виплата додаткової винагороди у розмірі 100 000 грн. за період перебування у відпустці за станом здоров`я позивача є незаконною та не підлягає виконанню.

Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає про наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 10.08.2022 р. № 447 солдата ОСОБА_1 було призначено на посаду водія автомобільного взводу підвозу продовольства, речового та військово-технічного майна роти забезпечення продовольством, речовим та військово-технічним майном батальйону матеріального забезпечення військової частини НОМЕР_1 .

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 29.02.2022 р. № 547 солдат ОСОБА_1 вибув у відрядження до військової частини НОМЕР_3 до окремого розпорядження з метою виконання службових (бойових) завдань у районах проведення Операції об`єднаних сил.

Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 08.10.2022 р. №565 солдат ОСОБА_1 прибув з відрядження: з військової частини НОМЕР_3 з 08 жовтня 2022 року.

Згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 08.10.2022 р. №565 солдат ОСОБА_1 вибув до військової частини НОМЕР_4 , АДРЕСА_1 з 08 жовтня 2022 року на лікування.

07.10.2022 року приймаючи безпосередню участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України отримав мінно-вибухову травму, закриту черепно-мозкову травму, відкритий перелом проксимальної фаланги і пальця правої кисті.

З первинної медичної картки невідкладної допомоги №6269 вбачається, що ОСОБА_1 07.10.2022 року о 16 год. 40 хв. був поранений, надана медична допомога та підлягає першочерговій евакуації (а.с.16).

Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 13.11.2022 р. № 637 солдат ОСОБА_1 прибув та приступив до виконання службових обов`язків з військової частини НОМЕР_4 , АДРЕСА_1 з 01 листопада 2022 року.

З виписки історії хвороби хворого №2973 судом встановлено, що позивач з 14.10.2022 р. по 31.10.2022 р. перебував на стаціонарному лікуванні у хірургічному відділенні Комунального підприємства «Рожищенська багатопрофільна лікарня». Діагноз основний: Мінно-вибухова травма (07.10.22р.) Відкритий перелом проксимальної фаланги І пальця правої кисті фіксований спицями Кіршнера в стадії слабкої консолідації. Анамнез хвороби: під час виконання бойового завдання (07.10,22р) отримав бойову травму праної кисті та інших частин тіла, ЗЧМТ. Етапне лікування: Перша допомога в мед.роті в/ч НОМЕР_5 , лікарська допомога в КП Дніпропетровська обласна клінічна лікарня І.Л.Мечнікова ДОР з 08.10.22 по 11.10.22р, 12.10.2022 евакуйований в ВОКЛ м.Луцьк. Для подальшого лікування направлений по КП «Рожищенська багатопрофільна лікарня».

Згідно довідки №1098/18-2.22 від 31.10.2022, яка видана ВЛК КП «Рожищенська багатопрофільна лікарня», травма ОСОБА_1 , ТАК, пов`язана з захистом Батьківщини; на підставі статті 81 графи ІІІ Розкладу хвороб, графи ТДВ потребує відпустки за станом здоров`я на 30 календарних днів (а.с.14).

Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 13.11.2022 р. №637 солдат ОСОБА_1 з 01 листопада 2022 року вибув у відпустку за станом здоров`я.

Згідно виписки з медичної карти від 28.11.2022р. КП «ЦМЛ м. Олександри» ОМР ОСОБА_1 перебував на лікуванні з 01.11.2022р. по 28.11.2022р. Підчас виконання бойового завдання (07.10.2022) отримав бойову травму правої кисті та інших частин тіла, ЗЧМТ. Для подальшого лікування направлений до КП «Рожищенська багатопрофільна лікарня». Де знаходився з 14.10.2022 по 31.10.2022р. Переведений для подальшого лікування до КП «Центральна Міська Лікарня» м.Олександрії ОМР, де знаходився під наглядом лікаря ортопеда-травматолога поліклініки з 01.11.2022 по 28.11.2022р.

Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 30.11.2022 р. №671 солдат ОСОБА_1 прибув з відпустки та приступив до виконання службових обов`язків з 30 листопада 2022 року.

Оскільки за вказані періоди ВЧ НОМЕР_1 позивачу не нараховано та не виплачено у належному розмірі додаткової винагороди у зв`язку з перебуванням на стаціонарному лікуванні та у відпустках за станом здоров`я внаслідок поранення, отриманого при захисті Батьківщини, позивач вважає протиправною таку бездіяльність відповідача.

Суд першої інстанції позов задовольнив.

Досліджуючи правильність прийняття судом першої інстанції рішення, колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне дослідити ряд норм законодавства, що регулюють дані правовідносини та обставини справи.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що до даних правовідносин слід застосовувати норми Конституції України, Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» №2011-XII, норми постанови Кабінету Міністрів України «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» від 28.02.2022 №168, норми Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, затверджене наказом Міністерства оборони України від 14.08.2022 №402.

Так, стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Отже, суб`єкти владних повноважень (до яких відноситься відповідач) мають діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином межі дій відповідача чітко визначені Конституцією та законами України.

Згідно з ст.1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» №2011-XII, соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації (ч.2 ст.1-2 ЗУ №2011-ХІІ),

При цьому, грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України (ч.4 ст.9 ЗУ №2011-ХІІ).

Слід взяти до уваги, що пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» (Постанова №168), встановлено, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил виплачується додаткова винагорода в розмірі до 30000 гривень пропорційно в розрахунку на місяць, а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), - розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах.

Виплата такої додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників).

При цьому, абзацом 4 п.1 Постанови №168 встановлено, що відповідно до наказів про виплату додаткової винагороди, збільшеної до 100 000 гривень, включаються особи, зазначені у цьому пункті, у тому числі ті, які:

у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, а для поліцейських та осіб рядового і начальницького складу служби цивільного захисту - із участю у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів, перебувають на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), включаючи час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого, або перебувають у відпустці для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної, медичної) комісії.

На думку колегії суддів апеляційної інстанції аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що Постановою №168 встановлюються лише дві умови, що необхідні для виплати збільшеної до 100 000 гривень винагороди, за час перебування на лікуванні в закладах охорони здоров`я, а саме: пов`язаність поранення (контузії, травми, каліцтва), із захистом Батьківщини, а також факт перебування на стаціонарному лікуванні внаслідок такого поранення.

При цьому, суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що Постанова №168 не містить жодних обмежень щодо періоду та/або кількості перебувань на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я, пов`язаних із пораненням, одержаним при захистом Батьківщини, за які виплачується збільшена до 100 000 гривень винагорода.

Зокрема, обидві вищевказані умови у даних спірних правовідносинах дотримані та підтверджуються медичною характеристикою та медичними документами виписаних на солдата ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме:

первинною медичною карткою невідкладної допомоги №6269, випискою історії хвороби хворого №2973, випискою з медичної карти від 28.11.2022р. КП «ЦМЛ м. Олександри» ОМР та довідкою військово-лікарської комісії КП «Рожищенська багатопрофільна лікарня» №1098/18-2.22 від 31.10.2022.

Отже, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач має право на отримання збільшеної до 100 000 гривень винагороди протягом строку перебування на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я.

Водночас, матеріалами справи підтверджується, ОСОБА_1 не нараховано та не виплачено додаткову винагороду, збільшену до 100 000 гривень, що є грубим порушенням його прав.

Поряд з цим щодо виплати позивачу винагороди за період перебування у відпустці для лікування після тяжкого поранення, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає наступне.

Згідно з абз.4 п.1 Постанови №168 умовою для виплати додаткової винагороди є перебування у відпустці для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної, медичної) комісії.

Так, нормативно-правовим актом, який визначає порядок організації та проведення військово-лікарської експертизи у Збройних силах України є Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, затверджене наказом Міністерства оборони України від 14.08.2022 №402 (Положення №402).

Згідно з п.2.1. Положення №402, для проведення військово-лікарської експертизи створюються військово-лікарські комісії (далі - ВЛК), штатні та позаштатні (постійно і тимчасово діючі). Штатні та позаштатні (постійно і тимчасово діючі) ВЛК (лікарсько-льотні комісії (далі - ЛЛК)) приймають постанови. Постанови ВЛК (ЛЛК) оформлюються свідоцтвом про хворобу, довідкою військово-лікарської комісії, протоколом засідання військово-лікарської комісії з визначення причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв у колишнього військовослужбовця.

Згідно з п.6.11. Положення №402, постанова ВЛК про потребу військовослужбовця у відпустці за станом здоров`я приймається після закінчення стаціонарного лікування в разі, коли для повного відновлення функції і працездатності необхідний термін - не менше 30 календарних днів. Постанова про потребу у відпустці за станом здоров`я оформлюється довідкою ВЛК, яка підлягає контролю штатною ВЛК (без затвердження).

При цьому форма та зміст згаданої довідки ВЛК встановлені додатком 4 до Положення №402.

Водночас, встановленою законодавством формою довідки ВЛК не передбачено вказання у ній відомостей про потребу військовослужбовця в лікуванні та про ступінь тяжкості отриманої травми.

При цьому, підпунктом «в» п.20.3 Положення №402 встановлено виключний перелік повноважень ВЛК при винесенні постанови в частині визначення, чого потребує військовослужбовець за результатами медичного огляду.

Даним підпунктом не передбачено винесення ВЛК постанови про потребу у «відпустці для лікування після тяжкого поранення».

Крім того, ВЛК наділена повноваженням визначати потребу військовослужбовця у «відпустці за станом здоров`я на визначену нею кількість календарних днів».

На думку колегії суддів апеляційної інстанції аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що наявне протиріччя у юридичних формулюваннях між Постановою №168, яка передбачає «відпустку для лікування після тяжкого поранення» за висновком ВЛК та Положенням №402, яке передбачає можливість ВЛК виключно визначити потребу у відпустці лише «за станом здоров`я».

В той же час, потреба у лікуванні під час відпустки встановлюється лікувальним закладом, в якому проходило стаціонарне лікування.

Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги, що всі надані позивачем до військової частини НОМЕР_2 виписки та довідки щодо лікування протягом вказаних періодів містять розділ щодо лікувальних рекомендації, в якому перераховано конкретні види лікування, необхідні для застосування після закінчення стаціонарного лікування, а тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що всі надані за станом здоров`я відпустки фактично були відпустками для лікування, оскільки рекомендації щодо лікування передбачалися після кожної виписки з медичних закладів, які передували таким відпусткам.

Окрім того, відповідно до п.11 ст.10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» №2011-XII, у зв`язку з хворобою військовослужбовця йому надається відпустка для лікування із збереженням грошового та матеріального забезпечення на підставі висновку військово-лікарської комісії. Тривалість такої відпустки визначається характером захворювання.

Закон є нормативно-правовим актом вищої юридичної сили у порівнянні з Постановами та Положеннями.

Постанова №168, так і Положення №402, містить формулювання «відпустка для лікування із збереженням грошового та матеріального забезпечення на підставі висновку військово-лікарської комісії», в той час як ВЛК формально позбавлена права виносити постанови про потребу військовослужбовця саме у такій відпустці.

Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» №2011-ХІІ, Постанова №168 та Положення містять різні юридичні формулювання одного й того самого терміну - відпустки за станом здоров`я для лікування поза умовами стаціонару, а всі заперечення відповідача зводяться виключно до формалізованого підходу у визначенні зазначених понять.

Слід також звернути увагу, що згідно п.9 Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 №260, грошове забезпечення за останніми займаними посадами виплачується за період звільнення від виконання службових обов`язків у зв`язку з хворобою та перебуванням на лікуванні в лікарняних закладах та у відпустці для лікування у зв`язку з хворобою (відпустці за станом здоров`я), але не більше чотирьох місяців із дня вибуття з військової частини (крім випадків, передбачених чинним законодавством України, більш тривалих строків перебування на лікуванні).

Тобто, у вищенаведеному випадку законодавство ототожнює поняття «відпустка для лікування у зв`язку з хворобою» та «відпустка за станом здоров`я».

Також слід вказати, що Постанова № 168 за своєю правовою природою не є спеціальним нормативно-правовим актом, що регулює правові відносини у сфері охорони здоров`я, оскільки предметом правового регулювання даної постанови є фінансове забезпечення військовослужбовців та деяких інших категорій осіб.

Як наслідок, вжите у Постанові №168 формулювання «відпустка для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії» має бути трактовано установою (військовою частиною), що приймає рішення про таку відпустку лише з урахуванням спеціального законодавства у сфері охорони здоров`я, яке, в свою чергу такого виду відпустки не передбачає.

Отже, єдиний вид відпустки, рішення про потребу в якій може прийняти ВЛК - «відпустка за станом здоров`я», передбачена Положенням, є тотожним за своїм юридичним змістом «відпустці для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії», передбаченій Постановою №168.

Відповідно, перебування особи у відпустці за станом здоров`я за постановою ВЛК, якщо такій відпустці передувало лікування у стаціонарному закладі у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини із визначенням лікувальним закладом подальших лікувальних рекомендації на час перебування у відпустці, є підставою для включення такої особи до наказів про виплату додаткової винагороди, збільшеної до 100 000 гривень, на підставі абз.4 п.1 Постанови №168.

Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що військовою частиною НОМЕР_1 не виплачено позивачу додаткової винагороди, збільшеної до 100 000 гривень, за весь період його відпустки для лікування після поранення.

В свою чергу, відповідач належними та допустимими доказами не довів правомірності вчинення своїх дій.

Відтак, обираючи спосіб захисту прав позивача, суду слід зважати на ефективність такого захисту.

Ця мета визначена в статті 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, відповідно до якої кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При вирішенні даної справи, суд першої інстанції обґрунтовано врахувавє позицію Європейського суду з прав людини сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (№65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (№ 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04; пункт 58):

принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд першої інстанції з метою логічності та зрозумілості рішення суду виклав резолютивну частину рішення дещо в іншому формулюванні ніж заявлені позовні вимоги, водночас, позивачем не оскаржується рішення суду першої інстанції.

Згідно із ч.1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановленихст.78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На думку колегії суддів апеляційної інстанції матеріали справи дають підстави для висновку, шо позивачем доведені обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги.

При цьому, відповідачем не доведено обставини, на яких ґрунтуються заперечення проти позовних вимог, не доведено правомірність дій/рішень відповідача як суб`єкта владних повноважень.

Як наслідок, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову.

Вищезазначене є мотивом для відхилення судом апеляційної інстанції аргументів, викладених в апеляційній скарзі, оскільки аргументи позивача та нормами законодавства України, що регулює дані правовідносини, спростовують доводи, викладені відповідачем.

Доводи апеляційної скарги щодо суті спору не спростовують правове обґрунтування, покладене в основу рішення суду першої інстанції, тому не можуть бути підставою для його скасування.

Виходячи з результатів апеляційного перегляду розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись 241-245, 250, 311, 316, 321, 322, 327, 328, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 - залишити без задоволення.

Рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 12.04.2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття 18.10.2023 та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, зазначених в підпунктах: «а», «б», «в», «г» пункту 2 ч. 5 статті 328 КАС України.

В силу п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України постанова може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів згідно ст. 329 КАС України з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Повне судове рішення виготовлено 18.10.2023.

Головуючий - суддя Ю. В. Дурасова

суддя О.М. Лукманова

суддя І.В. Юрко