Справа № 420/8356/23
Суддя: Кравченко К.В.
Дата ухвалення: 2023-10-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 жовтня 2023 р.м. ОдесаСправа № 420/8356/23

Перша інстанція: суддя Попов В.Ф.,

повний текст судового рішення

складено 20.06.2023, м. Одеса

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Кравченка К.В.,
судді Джабурія О.В.,
судді Вербицької Н.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 та військової частини НОМЕР_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 20 червня 2023 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2023 року ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 (далі відповідач, ВЧ НОМЕР_1 ), в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність ВЧ НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 31.10.2020 року по 22.03.2023 року включно;

- зобов`язати ВЧ НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 31.10.2020 року по 22.03.2023 року включно відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08.02.1995 року №100.

В обґрунтування позовних вимог було зазначено, що рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 30.04.2021 року у справі 420/3762/21 позовні вимоги ОСОБА_1 в частині нарахування та виплати індексації були задоволені. На виконання вказаного рішення суду 23.03.2023 року позивачу виплачено 204127,90 грн.. Водночас, всупереч ст.117 КЗпП відповідач не нарахував та не виплатив середній заробіток за весь час затримки належних виплат при звільненні - за період з 31.10.2020 року по 22.03.2023 року включно.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 20.06.2023 року позов задоволено частково наступним чином: стягнуто з ВЧ НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 21117,97 грн..

Справу було розглянуто в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін по справі.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, вказуючи на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції змінити шляхом зміни суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з « 21117,97 грн.» на « 218821,14 грн.».

Також не погоджуючись з вказаним рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, вказуючи на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти по справі нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла наступного.

З матеріалів справи вбачається та судом першої інстанції встановлено, що позивач у період з 15.11.2001 року по 30.10.2020 року проходив службу у ВЧ НОМЕР_1 .

30.10.2020 року наказом командира ВЧ НОМЕР_1 №211 позивач виключений зі списків особового складу частини у зв`язку зі звільненням зі служби.

23.11.2020 року позивачем направлено до ВЧ НОМЕР_1 заяву з проханням, зокрема, нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 року по 30.11.2020 року.

Відповідь на заяву позивачеві не надано.

Позивач, вважаючи таку бездіяльність ВЧ НОМЕР_1 щодо виплати йому індексації грошового забезпечення протиправною, звернувся до суду з позовом.

30.04.2021 року рішенням Одеського окружного адміністративного суду у справі 420/3762/21 визнано протиправними дії ВЧ НОМЕР_1 щодо виплати ОСОБА_1 не в повному обсязі індексації грошового забезпечення позивачу за період з 01.12.2015 року по 30.10.2020 року. Зобов`язано ВЧ НОМЕР_1 нарахувати і виплатити на користь ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 року по 30.10.2020 року включно із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення (базового місяця) в період з 01.12.2015 року по 28.02.2018 року - січень 2008 року, а в період з 01.03.2018 року по 30.10.2020 року - березень 2018 року з урахуванням абз.4 п.5 постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року №1078.

23.03.2023 року на виконання рішення суду, ВЧ НОМЕР_1 виплачено на користь позивача 204127,90 грн..

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать, а у разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена ст.117 КЗпП України відповідальність.

Також суд першої інстанції виходив з того, що встановлений ст.117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця, а тому суд дійшов висновку про необхідність здійснення судом розрахунку та встановлення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Крім цього суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність застосування до спірних правовідносин останньої редакції ст.117 КЗпП України, якою передбачені обмеження стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку - не більш як за шість місяців.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.116 КЗпП України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, не виплати відповідачем середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно ст.117 КЗпП України, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

З наведеного вбачається, що підприємства, установа, організації зобов`язані провести зі звільненим працівником повний розрахунок, тобто виплатити всі належні йому суми при звільненні. Однак, у разі невиконання такого обов`язку для підприємств, установ, організацій наступає передбачена ст.117 КЗпП України відповідальність у вигляді виплати звільненому працівнику середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум, якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за шість місяців.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26.06.2019 року у справі №761/9584/15-ц дійшла висновку, що встановлений ст.117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

На думку Великої Палати Верховного Суду, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Велика Палата Верховного Суду заначила, що з однієї сторони працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. З іншої сторони, якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

Також Велика Палата Верховного Суду заначила, що метою, яка закладена законодавцем у зміст процедури відшкодування, передбаченої ст.117 КЗпП, є компенсація працівникові майнових витрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Саме виходячи із природи такого відшкодування, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

Стаття 116 КЗпП України оперує поняттям «всі суми, що належать працівнику», отже, ненарахована індексація належить до складу належних звільненому працівникові сум у розумінні статті 116 КЗпП України.

Таким чином, застосування передбаченої ст.117 КЗпП України відповідальності здійснюється у разі невиплати військовослужбовцю індексації на день виключення зі списків особового складу військової частини.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції порівнюючи між нарахованою і виплаченою ВЧ НОМЕР_1 позивачу сумою індексації 204127,90 грн. за період з 01.12.2015 року по 30.10.2020 року (1796 днів) та сумою, що ОСОБА_1 позивач просить стягнути за затримку виплати за період з 31.10.2020 року по 22.03.2023 року (873 днів), що становить 545144,85 грн., дійшов висновку, з яким погоджується колегія суддів, що сума позовних вимог у двічі більше від суми індексації, що є явно нерозумним, непропорційним та несправедливим по відношенню до відповідача і дає суду право на зменшення розміру його відповідальності.

Розраховуючи суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд першої інстанції виходив з того, що позивачу на виконання рішення суду виплачено індексацію в сумі 204127,90 грн. за повних 58 місяців, що в середньому становить 3519,45 грн. за місяць (204127,90 грн. : 58 міс.) та що складає 18,48% від середнього заробітку 19045,79 грн., а тому виходячи з такого: 19045,79 грн. (сер. зарплата) х 18,48% х 6 (місяців), сума що підлягає стягненню на користь позивача становить 21117,97 грн..

Колегія суддів не може погодитись з таким розрахунком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

В постанові Верховного Суду від 09.03.2023 року у справі №520/899/21, суд дійшов висновку, що чітка формула застосування критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до ст.117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні міститься у постанові Верховного Суду від 30.11.2020 року у справі №480/3105/19.

З висновків суду викладених у вказаних вище постанов Верховного Суду вбачається, що зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до ст.117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, розраховується наступним чином.

З матеріалів справи вбачається, що 30.10.2020 року наказом командира ВЧ НОМЕР_1 №211 позивач виключений зі списків особового складу частини у зв`язку зі звільненням зі служби, отже двома попередніми місяцями перед звільненням є вересень 2020 року (30 календарних днів) та жовтень 2020 року (31 календарний день), разом 61 календарний день.

Згідно довідки наданої ВЧ НОМЕР_1 , заробітна плата позивача за вересень 2020 року склала 19045,79 грн., за жовтень 2020 року 19045,79 грн., а тому середній заробіток позивача становить 19045,79 грн. ((19045,79 грн. + 19045,79 грн.) / 2 місяці), а середньоденний 624,45 грн. ((19045,79 грн. + 19045,79 грн.) / 61 календарний день).

Враховуючи дату звільнення позивача зі служби (30.10.2020 року) та дату виплати заборгованості (23.03.2023 року), кількість днів затримки розрахунку при звільненні становить 873 днів.

Таким чином, сума компенсації за затримку розрахунку при звільненні за період з 31.10.2020 року (наступний день після звільнення) по 22.03.2023 року (день до дня виплати заборгованості) становить 545144,85 грн. (624,45 грн. - середньоденний заробіток позивача * 873 дня).

Загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат складав 508578,84 грн. (100%), з яких: грошове забезпечення за жовтень 2020 року 18212,42 грн. (3,58%); грошова компенсація за невикористану додаткову відпустку 50994,77 грн. (10,03%); одноразова допомога при звільненні 235243,75 грн. (46,26%); індексація грошового забезпечення виплачена на рішення суду 204127,90 грн. (40,14%).

Таким чином, враховуючи вище зазначені розрахунки, колегія суддів вважає, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 31.10.2020 року (наступний день після звільнення) по 22.03.2023 року (день до дня виплати заборгованості), тобто за 873 календарних дня, складає 218821,14 грн. (40,14% від 545144,85 грн.).

Однак, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що відповідно до ст.117 КЗпП України (у редакції, викладеній відповідно до Закону України від 01.07.2022 року №2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин») у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Вказана редакція ст.117 КЗпП України дії з 19.07.2022 року, позивач звернувся до суду з позовною заявою 17.04.2023 року, тобто вже на дату звернення позивача до суду з цим позовом ст.117 КЗпП України діяла в редакції, викладеній згідно із Законом України від 01.07.2022 року №2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», і підлягала застосуванню.

Такий висновок колегії суддів узгоджується з висновком Верховного Суду викладеного в постанові від 28.06.2023 року у справі №560/11489/22.

Такий висновок Верховного Суду також спростовує доводи позивача в апеляційній скарзі про застосування внесених до ст.117 КЗпП України змін лише у випадку коли спірні правовідносини щодо середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні виникли після внесення вказаних змін у ст.117 КЗпП України.

Враховуючи наведене, колегія суддів зазначає, що середній заробіток за шість місяців, який підлягає відшкодуванню позивачу складає 45618,30 грн. ((218821,14 грн. / 873 календарних дня) * 182 дня (6 місяців)).

За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, однак не вірно розрахував суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що є підставою для зміни оскаржуваного рішення на підставі ст.317 КАС України.

За таких обставин апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, а апеляційна скарга військової частини НОМЕР_1 задоволенню не підлягає, оскільки ґрунтується на помилковому розумінні норм права.

Керуючись ст.311, ст.315, ст.317, ст.321, ст.322, ст.325, ст.328 КАС України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 20 червня 2023 року змінити в мотивувальній та резолютивній частинах з мотивів, викладених у цій постанові.

Змінити 2 абзац резолютивної частини рішення Одеського окружного адміністративного суду від 20 червня 2023 року, виклавши його в наступній редакції:

«Стягнути з військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_1 ) 45618,30 грн. (сорок п`ять тисяч шістсот вісімнадцять гривень тридцять копійок).».

В іншій частині рішення Одеського окружного адміністративного суду від 20 червня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення з підстав, передбачених ст.328 КАС України.

Головуючий суддя К.В. Кравченко
Судді О.В. Джабурія Н.В. Вербицька