Справа № 640/8818/22
Суддя: Мельник-Томенко Ж.М.
Дата ухвалення: 2023-10-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

20 жовтня 2023 року

м. Київ

справа № 640/8818/22

адміністративне провадження № К/990/32977/23

Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду

Мельник-Томенко Ж.М., перевіривши касаційну скаргу Головного управління Національної поліції у м. Києві (далі - ГУ НП у м. Києві) на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 жовтня 2022 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 05 вересня 2023 року у справі №640/8818/22 за позовом ОСОБА_1 до ГУ НП у м. Києві про визнання протиправним і скасування наказів в частині про застосування дисциплінарного стягнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до ГУ НП у м. Києві, в якому просив визнати протиправним і скасувати пункт 4 наказу начальника ГУ НП у м. Києві від 23 травня 2022 року №356 про застосування до заступника начальника управління - начальника кримінальної поліції Дніпровського управління поліції полковника поліції ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення у виді попередження про неповну службову відповідальність.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 червня 2022 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

14 липня 2022 року до суду надійшла заява про збільшення позовних вимог, у якій позивач просив визнати протиправним і скасувати пункт 1 наказу ГУ НП у м. Києві від 07 липня 2022 року №546 про застосування до заступника начальника управління - начальника кримінальної поліції Дніпровського управління поліції полковника поліції ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення у виді звільнення з посади;

26 липня 2022 року до суду надійшла заява про збільшення позовних вимог, у якій позивач просив:

- визнати протиправним і скасувати наказ ГУ НП у м. Києві від 21 липня 2022 року №1150 о/с про призначення ОСОБА_1 начальником сектора розкриття злочинів у сфері незаконного обігу зброї, вибухівки та пов`язаних із пожежами, відділу кримінальної поліції Голосіївського управління поліції та звільнення його з посади заступника начальника управління- начальника кримінальної поліції Дніпровського управління поліції;

- поновити ОСОБА_1 на посаді заступника начальника управління - начальника кримінальної поліції Дніпровського управління поліції;

- стягнути з ГУ НП у м. Києві на користь позивача різницю в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи з 23 липня 2022 року по день прийняття судом рішення у справі.

- допустити негайне виконання рішення згідно статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 вересня 2022 року прийнято заяву позивача про збільшення позовних вимог від 14 та 26 липня 2022 року.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 жовтня 2022 року, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 05 вересня 2023 року, позов задоволено.

02 жовтня 2023 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ГУ НП у м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 жовтня 2022 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 05 вересня 2023 року у справі №640/8818/22.

Перевіривши матеріали касаційної скарги Суд зазначає таке.

За правилами частини першої статті 334 КАС України за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.

Статтею 330 КАС України визначено обов`язкові вимоги щодо форми і змісту касаційної скарги, серед яких відповідно до пункту 4 частини другої статті 330 КАС України у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).

Відповідно до частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.

Перевіркою змісту касаційної скарги встановлено, що скаржник, на виконання вимог статті 330 КАС України, як на підставу звернення до Суду посилається на пункт 1 частини четвертої статті 328 цього Кодексу.

Так, у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, у якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні (абзац другий пункту 4 частини другої статті 330 КАС України).

Обґрунтовуючи посилання на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України, скаржник указує, що судами попередніх інстанцій не враховані висновки щодо правильного правозастосування норм процесуального права, а саме частин першої та восьмої статті 47 КАС України, викладені у постановах Верховного Суду від 04 серпня 2022 року у справі №824/3161/14-а, від 22 січня 2020 року у справі №826/19197/16, від 08 лютого 2021 року у справі №460/3525/20, від 30 серпня 2021 року у справі №520/11672/19, від 17 лютого 2022 року у справі №360/746/19, від 31 липня 2020 року у справі №826/11947/18.

За висновками Великої Палати Верховного Суду подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи (постанови від 27 березня 2018 року у справі №910/17999/16, від 25 квітня 2018 року у справі №910/24257/16).

Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду судовими рішеннями в подібних правовідносинах є такі, де подібними (тотожними, аналогічними) є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (постанови від 16 травня 2018 року у справі №910/5394/15-г, від 19 червня 2018 року у справі №922/2383/16, від 12 грудня 2018 року у справі №2-3007/11, від 16 січня 2019 року у справі №757/31606/15-ц, від 19 травня 2020 року у справі №910/719/19).

Так, при встановленні доцільності посилання скаржником у касаційній скарзі на постанови Верховного Суду як підставу для перегляду оскаржуваного рішення за пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України кожен правовий висновок Верховного Суду потребує оцінки на релевантність у двох аспектах: чи є правовідносини подібними та чи зберігає ця правова позиція юридичну силу до спірних правовідносин, зважаючи на редакцію відповідних законодавчих актів.

У такому випадку правовий висновок розглядається «не відірвано» від самого рішення, а через призму конкретних спірних правовідносин та відповідних застосовуваних редакцій нормативно-правових актів.

Так, у справі №824/3161/14-а касаційний суд, залишаючи без змін рішення судів першої та апеляційної інстанцій про часткове задоволення позовних вимог, окрім іншого, надав правову оцінку правильності повернення судом першої інстанції заяви позивача про уточнення позовних вимог без розгляду, зазначивши, що в контексті обставин вказаної справи та спірних правовідносин фактично мало місце одночасна зміна і предмета, і підстав позову щодо частини позовних вимог; позивачем змінено одну з вимог про обрання способу захисту порушеного права, а саме із поновлення на посаді першого заступника начальника Управління МВС України в Чернівецькій області - начальника слідчого управління або на рівнозначній посаді в МВС України на поновлення на посаді заступника начальника Головного управління Національної поліції в Чернівецькій області - начальника слідчого управління; водночас «уточнена» позовна вимога вказує на заявлення інших, нових вимог до інших, нових відповідачів, та мають інше обґрунтування й інші підстави тощо. При цьому Верховний Суд висновував, що суд першої інстанції дійшов правильних висновків щодо наявності підстав для повернення без розгляду заяви позивача про уточнення позовних вимог.

У справі №826/19197/16 Верховний Суд, скасовуючи постанову апеляційного суду, залишив без змін ухвалу суду першої інстанції про повернення заяви позивача про збільшення позовних вимог, погоджуючись з висновком суду першої інстанції про те, що їхній зміст свідчить про одночасну зміну предмету та підстави позову та стосується інших спірних правовідносин. При цьому Суд керувався таким:

- звернувшись до суду з позовом у грудні 2016 року, позивач просив визнати протиправними дії Голови Верховної Ради України щодо делегування окремим особам повноважень представляти інтереси Верховної Ради України у судах, зобов`язати Голову Верховної Ради України скасувати усі видані цим особам довіреності та у подальшому утриматись від вчинення таких дій. Отже, предметом позову є дії відповідача щодо видачі ним документів, які підтверджують повноваження певних осіб як представників Верховної Ради України. Підставою позову визначено відсутність рішень Верховної Ради України про надання таким особам права представляти інтереси Верховної Ради України у судах;

- у заяві про збільшення позовних вимог від 08 серпня 2017 року позивач просив визнати протиправними дії відповідача щодо затвердження ним Положення про Апарат Верховної Ради України, скасувати підпункт 10 пункту 6 цього Положення щодо представництва інтересів Верховної Ради України у судах та відшкодувати моральну шкоду. Ці вимоги позивач обґрунтував тим, що відповідач не мав права затверджувати такий документ і такими діями позивачу завдано моральну шкоду. Отже, зміст цих позовних вимог полягає у визнанні протиправними інших дій відповідача, які мають інше, ніж попереднє, обґрунтування.

Таким чином, Верховний Суд висновував, що визначені у зазначених заявах позовні вимоги та їхнє обґрунтування стосуються інших, ніж у первісному позові, спірних правовідносин, а саме: відповідності акту вищої юридичної сили оскаржуваного нормативного акту та правомірності його затвердження Головою Верховної Ради України. Крім того, вимоги про скасування окремих пунктів Положення про Апарат Верховної Ради України є вимогами щодо скасування нормативно-правового акту, для вирішення яких статтею 264 КАС України встановлені особливості, що, у свою чергу, унеможливлює розгляд цих вимог одночасно з первісними вимогами.

У справі №460/3525/20 касаційний суд, скасовуючи судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині задоволення заяви позивача про забезпечення позову, відхилив доводи касаційних скарг відповідача, зокрема, про те, що позивач, збільшивши розмір позовних вимог, фактично змінив предмет і підстави цього позову. При цьому Верховний Суд висновував, що не вважаються зміною підстав позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права.

У справі №520/11672/19 суд першої інстанції постановив ухвалу про залишення без розгляду заяви позивача про зміну предмету позову та повернув її заявнику в зв`язку з тим, що провадження в справі відкрито в порядку статті 287 КАС України у спрощеному проваджені, а підготовче судове засідання в порядку спрощеного провадження не проводиться, то підстав для прийняття до розгляду уточненого адміністративного позову немає.

Апеляційний суд, скасовуючи ухвалу суду першої інстанції та направляючи матеріали справи до суду першої інстанції для продовження розгляду, керувався таким: частиною третьою статті 166 КАС України передбачено, що заяви, клопотання і заперечення подаються та розглядаються в порядку, встановленому цим Кодексом. У випадках, коли цим Кодексом такий порядок не встановлений, він встановлюється судом; ураховуючи, що позивач подав заяву про зміну позову 27 квітня 2020 року та суд установив кінцеву дату подання документів - 12 травня 2020 року, а також дію процесуального закону про продовження дії строку, встановленого статті 47 КАС України, то позивач правомірно скористався своїм правом на подання заяви про зміну позову.

У свою чергу, Верховний Суд змінив постанову апеляційного суду, виклавши її мотивувальну частину у редакції своєї постанови. При цьому суд касаційної інстанції констатував, що суд апеляційної інстанції зробив правильний висновок про дотримання позивачем процесуального строку щодо подання до суду першої інстанції заяви про зміну (уточнення) предмета позову, але не застосував положення частини третьої статті 262 КАС України, відповідно до якої підготовче засідання при розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження не проводиться. Якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів, а у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу, - протягом п`ятнадцяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Справа №360/746/19 розглядалася судами неодноразово. Суд першої інстанції при новому розгляді справи розглянув уточнений позов та постановив рішення про його задоволення, яке було залишено без змін апеляційним судом. Верховний Суд, скасовуючи рішення судів попередніх інстанцій та направляючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції, дійшов висновку про те, що рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам щодо обґрунтованості судового рішення, оскільки при новому розгляду справи отримавши заяву про зміну предмету або підстав позову, збільшення (зменшення) позовних вимог, з урахуванням заяви про уточнення та зменшення позовних вимог, повинен був визначити дотримання позивачем строків подання такої заяви, та визначити чи відбулися такі зміни фактичних обставин справи, що сталися після закінчення підготовчого засідання, або, якщо справа розглядалася за правилами спрощеного позовного провадження - початку першого судового засідання при первісному розгляді справи, що надавали можливість позивачу для подання зміненого позову. Отже, вирішення судом першої інстанції після направлення справи на новий розгляд заявлених нових позовних вимог прийнято передчасно, без надання належної їм правової оцінки з урахуванням вимог частин другої та третьої статті 47 КАС України, на що суд апеляційної інстанції уваги не звернув.

У справі №826/11947/18 суд першої інстанції ухвалою, залишеною без змін постановою апеляційного суду, повернув без розгляду заяву позивача про зміну предмету позову, оскільки позивач одночасно змінив у поданій заяві предмет та підстави позову. Суд касаційної інстанції, погоджуючись з рішеннями судів попередніх інстанцій, керувався, зокрема, таким:

- звернувшись до суду з позовом 30 липня 2018 року Громадська організація «Міжрегіональне бюро екологічного захисту» просила (предмет позову): визнати протиправним та нечинним пункт 1 розпорядження відповідача - 1 від 17 січня 2018 року за № 23-р; визнати протиправними дії відповідача-2, якими почато Процедуру оцінки впливу на довкілля у повідомленні ДП «Кривбасшахтозакриття» від 02 липня 2018 року планованої діяльності; зобов`язати відповідача - 2 утриматися від видачі висновку;

- водночас визначені у заяві від 18 березня 2019 року позовні вимоги та їхнє обґрунтування стосуються інших, ніж у первісному позові, спірних правовідносин. Так, поставивши питання про визнання протиправним і скасування розпорядження Кабінету Міністрів України від 27 грудня 2018 року №1096 «Про скидання надлишків зворотних вод у р. Інгулець», позивач змінює предмет позову та його підстави оскільки наголошує на певних обставинах порушення порядку прийняття оскаржуваного розпорядження Кабінету Міністрів України від 27 грудня 2018 року № 1096 «Про скидання надлишків зворотних вод у р. Інгулець»;

- оскаржене розпорядження відповідача-1 від 27 грудня 2018 року №1096 не є похідними від розпорядження від 17 січня 2018 року за № 23-р, водночас визнання в судовому порядку правомірним або протиправним одного з них не тягне за собою автоматичних наслідків для іншого;

- доповнюючи позовні вимоги позивач обирає інший спосіб захисту порушеного права - шляхом зобов`язання позивача-1 вчинити певні дії, а саме: прийняти акт, яким забезпечити виконання пункту 5.6 плану заходів щодо поетапного зменшення обсягів скидання надлишків зворотних вод у р. Інгулець, поліпшення якості води у басейні зазначеної річки, Карачуновському водосховищі, водозаборі Інгулецької зрошувальної системи до 2025 року, затвердженого спільним наказом Міністерства економічного розвитку і торгівлі України та Міністерства екології та природних ресурсів України від 08 листопада 2017 року №1622/405 (далі - План) і визначити критерієм (показником), за якими оцінюватиметься ефективність його реалізації, відселення людей з місцевості, оголошеній зоною надзвичайної екологічної ситуації згідно Постанови Верховної Ради України від 12 липня 2001 року № 2661-ІІІ.

Верховний Суд наголосив на тому, що зміна позову повинна стосуватися тих спірних правовідносин, які вже винесені на розгляд і вирішення суду. Позивачем не повинно ототожнюватися можливість подання заяви про зміну предмету або підстав позову із поданням нового адміністративного позову, що не пов`язаний з первісним позовом. Оскільки вказана зміна позовних вимог виходить за межі спірних правовідносин, остання не є зміною заявлених позовних вимог в розумінні статті 47 КАС України, а є поданням до суду нового позову, що унеможливлює його розгляд у рамках даної справи.

Натомість у цій справі ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 вересня 2022 року прийнято заяву позивача про збільшення позовних вимог від 14 та 26 липня 2022 року. При цьому суд першої інстанції керувався тим, що розгляд справи №640/8818/22 ухвалою суду від 28 червня 2022 року вирішено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами, а заяву про збільшення позовних вимог позивачем подано 14 та 26 липня 2022 року, тобто в межах строків, установлених частиною першою статті 47 КАС України. До того ж суди попередніх інстанцій не установили, що позивач, збільшивши позовні вимоги, фактично змінив предмет і підстави цього позову.

З огляду на викладене Суд констатує, що правовідносини у цій справі та у справах №824/3161/14-а, 826/19197/16, 460/3525/20, 520/11672/19, 360/746/19, 826/11947/18 не є подібними.

Отже, касаційна скарга не містить належних доводів та обґрунтувань щодо підстав оскарження судових рішень у цій справі на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України.

Скаржник, серед іншого, у касаційній скарзі посилається на підпункт «а» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.

Суд звертає увагу скаржника, що пункт 2 частини п`ятої статті 328 КАС України містить перелік виключних випадків, які допускають можливість касаційного перегляду судових рішень, ухвалених у справах незначної складності та/або таких, які розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження. Посилання на кожен з підпунктів пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України повинно бути належним чином обґрунтовано.

Верховний Суд звертає увагу, що на стадії відкриття касаційного провадження касаційний суд не перевіряє законність і обґрунтованість судових рішень, а перевіряє касаційну скаргу на предмет дотримання особою, яка її подає, вимог щодо форми і змісту касаційної скарги, а також дотримання строків реалізації права на касаційне оскарження.

Ураховуючи межі перегляду судом касаційної інстанції, визначені статтею 341 КАС України, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

У контексті наведеного слід зауважити, що з урахуванням внесених до КАС України змін, які набрали чинності 08 лютого 2020 року, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, а тому відсутність у касаційній скарзі визначених законом підстав касаційного оскарження унеможливлює її прийняття та відкриття касаційного провадження.

При цьому такий недолік касаційної скарги зумовлює її повернення одноособово суддею, без аналізу колегією суддів дотримання решти вимог, визначених статтею 330 КАС України.

Згідно з пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

За викладених обставин касаційна скарга підлягає поверненню, як така, що не містить підстав касаційного оскарження з обґрунтуванням того, в чому саме полягає неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного рішення (рішень).

Одночасно Суд роз`яснює, що повернення касаційної скарги не перешкоджає повторному зверненню зі скаргою до суду, якщо буде усунуто обставини, які зумовили її повернення.

Керуючись статтями 248, 328, 330, 332, 341, 355, 359 КАС України, Суд

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Головного управління Національної поліції у м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 жовтня 2022 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 05 вересня 2023 року у справі №640/8818/22 - повернути особі, яка її подала.

Копію ухвали про повернення касаційної скарги надіслати учасникам справи. Скаржнику надіслати копію ухвали про повернення касаційної скарги разом з касаційною скаргою та доданими матеріалами.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

СуддяЖ.М. Мельник-Томенко