Справа № 520/3088/23
Суддя: Подобайло З.Г.
Дата ухвалення: 2023-10-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2023 р. Справа № 520/3088/23
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Подобайло З.Г.,

Суддів: Присяжнюк О.В. , Бартош Н.С. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 28.06.2023, головуючий суддя І інстанції: Бідонько А.В., м. Харків, повний текст складено 28.06.23 по справі № 520/3088/23

за позовом ОСОБА_1

до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській області

про стягнення заробітної плати,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській області, в якому просить суд стягнути на користь ОСОБА_1 заробітну плату шляхом зобов`язання Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за період з 09.09.2016 року по день фактичного розрахунку за результатами виконання рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 03.02.2022 року у адміністративній справі №520/11901/21 згідно з частиною першою статті 117 КЗпП України.

В обґрунтування позову зазначено, що належна позивачу заробітна плата у вигляді необґрунтовано утриманого військового збору за період з серпня 2004 року по серпень 2014 року очікується в примусовому порядку, утім така виплата буде здійснена з порушенням строків, оскільки відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а тому, на його думку, відповідач зобов`язаний нарахувати та виплатити середній заробіток за весь час затримки розрахунку, а саме з 09.09.2016 року по день фактичного розрахунку.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 28.06.2023 року адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково. Зобов`язано Регіональне відділення Фонду державного майна України по Харківській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, в частині виплати утриманого військового збору за період з серпня 2004 року по серпень 2014 року у сумі 959,63 грн. (дев`ятсот п`ятдесят дев`ять гривень 64 коп.). У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 28.06.2023 року в частині відмови у задоволенні позову та прийняти у відповідній частині нове рішення, яким зобов`язати Регіональне відділення Фонду державного майна України по Харківській області нарахувати та виплатити позивачу решту середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні у сумі 374001,67 грн., що в загальному разом з постановленими до нарахування та виплати 959,63 грн. складає 374961,30 грн. В обґрунтування вимог апеляційної скарги посилається на те, що стаття 117 КЗпП України не передбачає передумови для коректування (зменшення) розміру середнього заробітку за весь час затримки розрахунку у вигляді наявності інших затримок розрахунку, що позбавляє правового обґрунтування для висновку адміністративного суду першої інстанції щодо існування судових рішень у інших справах, якими було постановлено стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, як на підставу корегування (зменшення) розміру середнього заробітку. Зазначає, що згідно постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 29.03.2023 року у адміністративній справі №520/11901/21 на виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 16.01.2019 року у адміністративній справі №820/3284/18 відповідачем нараховано позивачу 26075,16 грн., на виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 13.08.2019 року у адміністративній справі №520/5991/19 відповідачем нараховано позивачу 28271,11 грн., на виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 10.06.2020 року у адміністративній справі №520/11618/19 відповідачем нараховано позивачу 4474,80 грн. та на виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19.10.2020 року у адміністративній справі №520/10631/2020 відповідачем нараховано позивачу 5153,98 грн., що в загальному складає 63975,05 грн. Вказує, що затримка розрахунку при звільненні згідно постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 29.03.2023 року у справі №520/11901/21 відбулася на суму 63975,05 грн., що з донарахуванням на суму 953,63 за вказаним судовим рішенням адміністративного суду апеляційної інстанції складає 64928,68 грн. Стверджує, що суд першої інстанції достовірно визнав набуття позивачем права на отримання середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку згідно частини першої статті 117 КЗпП України у сумі 374 961,30 грн., проте безпідставно зменшив його до 959,63 грн.

Регіональне відділення Фонду державного майна України по Харківській області подало до суду відзив на апеляційну скаргу позивача, вважає доводи та обґрунтування апеляційної скарги помилковими та безпідставними, рішення суду першої інстанції вважає законним та обґрунтованим, просить суд апеляційної інстанції апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Харківського окружного адміністративного суду від 28.06.2023 року без змін. Зазначає, що приймаючи до уваги зміст позовних вимог про стягнення на користь позивача заробітної плати шляхом зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за період з 09.09.2016 по день фактичного розрахунку за результатами виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 03.02.2022 року у справі №520/11901/21 згідно з ч.1 ст.117 КЗпП України, позивач в апеляційній скарзі змінює свої позовні вимоги і просить зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу решту середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні у сумі 374001,67 грн., що в загальному разом з постановленими до нарахування та виплати 959,63 грн. складає 374961,30 грн. Вказує, що суд апеляційної інстанції не може розглядати позовні вимоги та підстави позову, що не були заявлені в суді першої інстанції.

ОСОБА_1 подав до суду відповідь на відзив на апеляційну скаргу. Зауважує, що відповідач зобов`язаний був видати позивачу належним чином оформлену трудову книжку та провести грошовий розрахунок в день звільнення, з попередній повідомленням позивача про нараховані суми, утім внаслідок здійснення відповідачем протиправних дій зі звільнення позивача з роботи під час його відсутності на робочі через тимчасову непрацездатність та оформлення всіх документів щодо звільнення 09.09.2016 року минулою датою з позначенням їх 08.09.2016 року, відбулися порушення зазначених імперативних норм статей 47 та 116 КЗпП України щодо обов`язку власника або уповноваженого ним органу видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 КЗпП, з попереднім повідомленням про належні нараховані суми в день звільнення.

Щодо заявленого ОСОБА_1 клопотання про розгляд справи за участю позивача, суд зазначає наступне.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Відповідно до ч.2 ст.12 КАС України спрощене позовне провадження призначене для розгляду справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Статтею 257 КАС України встановлено, що за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності. При вирішенні питання про розгляд справи за правилами спрощеного або загального позовного провадження суд враховує, у тому числі значення справи для сторін, категорію та складність справи, кількість сторін та інших учасників справи та чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес.

Враховуючи характер спірних відносин, склад учасників, предмет доказування та той факт, що розгляд справи не становить значний суспільний інтерес, дана справа відноситься до справ незначної складності.

З огляду на те, що справа відноситься до категорії незначних, не підпадає під перелік справ, які розглядаються виключно за правилами загального позовного провадження, суд першої інстанції розглянув справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (тобто в порядку письмового провадження у відповідності до п.10 ч.1 ст.4 КАС України), характер спірних відносин і предмет доказування не є складними і не вимагають проведення судового засідання, колегія суддів вирішила розглядати справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, тому клопотання позивача не підлягає задоволенню.

Учасникам по даній справі було направлено судом апеляційної інстанції та отримано останніми копії ухвал Другого апеляційного адміністративного суду про відкриття апеляційного провадження та про призначення даної справи до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження, у т.ч. копію апеляційної скарги.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що позивач з 16.08.2004 року працював у Регіональному відділенні Фонду державного майна України по Харківській області.

Наказом Регіонального відділення Фонду державного майна України №120 від 08.09.2016 позивача звільнено з посади державної служби на підставі п.4 ч.1 ст.87 Закону України "Про державну службу".

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 03.02.2022 року у справі №520/11901/21 зобов`язано нарахувати та виплатити Регіональне відділення Фонду державного майна України по Харківській області на користь ОСОБА_1 необґрунтовано утриманий військовий збір за період з серпня 2004 року по серпень 2014 року.

Вказані обставини слугували підставою для звернення позивача до суду із даним позовом про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку з 09.09.2016 року по день фактичного розрахунку.

Під час розгляду справи у суді першої інстанції, постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 29.03.2023 року рішення Харківського окружного адміністративного суду від 03.02.2022 року у справі № 520/11901/21 скасовано. Прийнято постанову, якою позов ОСОБА_1 до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській області про стягнення заробітної плати задоволено частково. Зобов`язано Регіональне відділення Фонду державного майна України по Харківській області нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 необґрунтовано утриманий військовий збір за період з квітня 2006 року до 03 серпня 2014 року.

06.04.2023 Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Харківській області на виконання вказаної постанови виплачено ОСОБА_1 утриманий військовий збір за період з квітня 2006 року до 03.08.2014 року у розмірі 953,63 грн., що підтверджується копією платіжної інструкції №74 від 05.04.2023 року.

У зв`язку з тим, що відповідачем не було здійснено нарахування та виплату позивачу середнього заробітку за час затримки повного розрахунку при звільненні, позивач ініціював даний спір.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач протиправно не нарахував та не виплатив позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. У зв`язку з чим, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, в частині виплати утриманого військового збору за період з серпня 2004 року по серпень 2014 року у сумі 959,63 грн. (дев`ятсот п`ятдесят дев`ять гривень 64 коп.).

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо часткового задоволення позову, з огляду на наступне.

Згідно зі ст.43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Статтею 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Приписами ч.2 ст.116 КЗпП України передбачено, що у разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Отже, на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Відповідно до правової позиції, сформованої у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16, за змістом приписів статей 94, 116, 117 КЗпП України і статей 1, 2 Закону України від 24 березня 1995 року №108/95-ВР «Про оплату праці», середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.

Наведені вище висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, наведеною в постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17, згідно з якою під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012р. № 4-рп/2012 у справі № 1-5/2012 за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

За обставинами справи, наказом Регіонального відділення Фонду державного майна України №120 від 08.09.2016 позивача звільнено з посади державної служби на підставі п.4 ч.1 ст.87 Закону України "Про державну службу".

В рамках справи №520/11901/21 встановлено, що:

- згідно листа Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській області від 31.05.2019 року №36-3547 та доданого до нього розрахункового листка за травень 2019 року позивачу відповідно до рішення Харківського окружного адміністративного суду від 16.01.2019 року у справі №820/3284/18 нараховано за період з квітня 2006 року заробітну плату на суму 26075,16 грн., з яких утримано 391,13 грн. військового збору;

- згідно листа Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській області від 10.10.2019 року №36-4427 та доданого до нього розрахункового листка за жовтень 2019 року позивачу відповідно до рішення Харківського окружного адміністративного суду від 13.08.2019 року у справі №520/5991/19 нараховано за період з квітня 2006 року заробітну плату на суму 28271,11 грн., з яких утримано 424,07 грн. військового збору;

- згідно листа Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській, Донецькій, Луганській областях від 21.07.2020 року №20-02-ПІ-80 та доданого до нього розрахункового листка за червень 2020 року позивачу відповідно до рішення Харківського окружного адміністративного суду від 10.06.2020 року у справі №520/11618/19 нараховано за період з вересня 2006 року заробітну плату на суму 4474,80 грн., з яких утримано 67,12 грн. військового збору;

- згідно листа Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській, Донецькій, Луганській областях від 09.11.2020 року №20-02-ПІ-113 та доданого до нього розрахункового листка за листопад 2020 року позивачу відповідно до рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19.10.2020 року у справі №520/10631/2020 нараховано за період з вересня 2006 року заробітну плату на суму 5153,98 грн., з яких утримано 77,31 грн. військового збору.

Відповідно до ч.4 ст.78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Вважаючи, що відповідач незаконно утримав військовий збір з його заробітної плати, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 29.03.2023 року у справі №520/11901/21 скасовано рішення Харківського окружного адміністративного суду від 03.02.2022 року та прийнято постанову, якою позов ОСОБА_1 до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській області про стягнення заробітної плати задоволено частково. Зобов`язано Регіональне відділення Фонду державного майна України по Харківській області нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 необґрунтовано утриманий військовий збір за період з квітня 2006 року до 03 серпня 2014 року.

06.04.2023 року, на виконання рішення суду у справі №520/11901/21, військовий збір за період з квітня 2006 року до 03 серпня 2014 року був виплачений позивачу в розмірі 959,63 грн., що підтверджується платіжним дорученням від 05.04.2023 року №74 (а.с. 171).

Таким чином, відповідачем було порушено вимоги ст.116 КЗпП України, якою передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

З огляду на те, що відповідачем по справі не було здійснено повного розрахунку з позивачем у визначені ст.116 КЗпП України строки з вини останнього, зазначене є правовою підставою для його відповідальності згідно зі ст.117 КЗпП України.

Відповідно, з огляду на наведене вище, колегія суддів вважає, що відповідач протиправно не нарахував та не виплатив ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Надаючи правову оцінку визначеному судом першої інстанції розміру середнього заробітку у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні позивача, колегія суддів зазначає наступне.

Порядок обчислення середньої заробітної плати затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 (далі по тексту Порядок №100).

Згідно з п.2 Порядку №100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Відповідно до п.8 Порядку №100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

В свою чергу, колегія суддів зауважує, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений ст.117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (п. 71 постанови від 26.06.2019 року у справі №761/9584/15-ц).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 року у справі №821/1083/17 вказала, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Також вказано, що виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Аналогічні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 року у справі №761/9584/15-ц.

Крім того, у вищевказаній постанові зазначено, що Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком Верховного Суду України у постанові від 27.04.2016 року у справі № 6-113цс16 у тому, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Водночас, виходячи з мети відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, яка полягає у компенсації працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, і які розумно можна було б передбачити, Велика Палата Верховного Суду вважає, що, з одного боку, не всі чинники, сформульовані у зазначеному висновку, відповідають такій меті. Так, сама лише наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум; момент виникнення такого спору, прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника, істотність розміру недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника не впливають на розмір майнових втрат, яких зазнає працівник у зв`язку з простроченням розрахунку. З іншого боку, істотним є період такого прострочення, хоча такий чинник у згаданій постанові Верховного Суду України не сформульований.

З огляду на викладене, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27.04.2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16, і вважає, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

1. розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

2. період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

3. ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

4. інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

З урахуванням приписів ч.5 ст.242 КАС України, колегія суддів вважає за необхідне врахувати наведені вище правові позиції Верховного Суду (Великої Палати Верховного Суду) та застосувати в даній справі критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до ст.117 КЗпП України, виходячи з середнього заробітку за час затримки виплати належного військового збору за період з квітня 2006 року до 03 серпня 2014 року, з огляду на таке.

Судом встановлено, що згідно розрахункових листів за 2 останні місця перед звільненням (липень та серпень 2016 року) позивачу нараховано заробітну плату у розмірі 9345,34 грн. (4750 грн. 86 коп. - за липень 2016 року та 4594 грн. 48 коп. - за серпень 2016 року), а відтак середньоденна заробітна плата, з урахуванням кількості робочих днів (41 день), визначених у розрахункових листах, становить 227 грн. 94 коп.

Як зазначалося, у день звільнення позивача з Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській області, відповідачем не було виплачено всі суми, що підлягали виплаті при звільненні, та на виконання рішень Харківського окружного адміністративного суду у справах №820/3284/18, №520/5991/19, №520/11618/19 та №520/10631/2020 позивачу нараховано заробітну плату на суму 26075,16 грн., 28271,11 грн., 4474,80 грн., 5153,98 грн. відповідно, з якої і було утримано військовий збір.

На виконання рішення суду у справі №520/11901/21, 06.04.2023 року вказаний військовий збір за період з квітня 2006 року до 03 серпня 2014 року був виплачений позивачу в розмірі 959,63 грн., що підтверджується платіжним дорученням від 05.04.2023 року №74.

Отже, що у межах спірних правовідносин по даній справі розмір виплачених на виконання рішення суду грошових коштів склав 959,63 грн.

Крім того, колегія суддів зазначає, що позивачу здійснено виплату заробітної плати, з якої було утримано військовий збір, в травні 2019 року, в жовтні 2019 року, в червні 2020 року та листопаді 2020 року (листи Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській області від 31.05.2019 року №36-3547, від 10.10.2019 року №36-4427, від 21.07.2020 року №20-02-ПІ-80, від 09.11.2020 року №20-02-ПІ-113), проте позивач з вимогами про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу утриманий військовий збір звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з відповідним позовом лише в липні 2021 року (ухвала Харківського окружного адміністративного суду від 06.07.2021 року у справі №520/11901/21).

Враховуючи матеріали даної справи, розмір простроченої заборгованості відповідача, співвідношення такого розміру з належною до виплати позивачу при звільненні сумою, терміну не звернення позивача до суду щодо захисту своїх прав у зв`язку з неповним розрахунком з ним відповідачем, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що справедливою, пропорційною і такою, що відповідатиме обставинам цієї справи та наведеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17 критеріям визначення розміру відповідальності відповідача суму у розмірі 959,63 грн., яка дорівнює розміру недоплати позивачу.

Посилання апелянта на безпідставність застосування при обрахунку середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні критеріїв зменшення розміру відшкодування, колегія суддів вважає помилковими, оскільки не пропорційним буде неврахування розміру простроченої заборгованості відповідача та терміну не звернення позивача до суду щодо захисту своїх прав у зв`язку з неповним розрахунком з ним відповідачем.

Доводи апеляційної скарги позивача, що на виконання рішення у справі №820/3284/18 відповідачем нараховано позивачу 26075,16 грн., на виконання рішення у справі №520/5991/19 - 28271,11 грн., на виконання рішення у справі №520/11618/19 - 4474,80 грн. та на виконання рішення у справі №520/10631/2020 - 5153,98 грн., тому затримка розрахунку при звільненні відбулася на суму 63975,05 грн., колегія суддів вважає безпідставними, оскільки предметом спору в даному випадку, згідно з вимогами позову, є невиплата позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в частині утриманого військового збору за результатами виконання рішення у справі №520/11901/21.

Відповідно до ч.5 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції не може розглядати позовні вимоги та підстави позову, що не були заявлені в суді першої інстанції.

Колегія суддів зазначає, що вимоги про виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в частині несвоєчасної виплати заробітної плати, позивачем в позові не заявлялись та не вирішувались в суді першої інстанції, тобто в силу до ч.5 ст.308 КАС України не можуть бути розглянуті судом апеляційної інстанції при розгляді даної справи.

Крім того, постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 18.02.2021 року у справі №520/10631/2020 стягнуто з Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській, Донецькій та Луганській областях на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 3700,00 грн.

В рамках справи №520/10631/2020 колегія суддів дійшла висновку, що в даному випадку належними позивачу сумами є своєчасно не донараховані та не виплачені кошти за щорічні (основні та додаткові) оплачувані відпустки, службові відрядження, матеріальної допомоги у розмірі середнього заробітку з квітня 2006 року по грудень 2015 року та за 55 днів невикористаної відпустки за попередні періоди по 08 вересня 2016 року, які загалом складають 3602,22 грн. та нараховані позивачу 21.07.2020 року на виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 10.06.2020 у справі №520/11618/19.

Суд зазначає, що підставою та предметом позову у справі №520/10631/2020 була затримка розрахунку при звільненні у вигляді своєчасно не донарахованих та не виплачених коштів за щорічні (основні та додаткові) оплачувані відпустки, службові відрядження, матеріальні допомоги у розмірі середніх заробітків з квітня 2006 року по грудень 2015 року та за 55 днів невикористаної відпустки за попередні періоди по 08 вересня 2016 року, в той час, як підставою та предметом позову в рамках даної справи є затримка розрахунку при звільненні у вигляді безпідставно утриманого військового збору з нарахованої заробітної плати у 2019 та 2020 роках.

Інші доводи і заперечення сторін на висновки суду апеляційної інстанції не впливають.

Таким чином, розглянувши рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги позивача, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Згідно із ч.1 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

При цьому, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain), серія A, 303-A, п. 29).

Згідно з приписами ч.1 ст.315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Під час апеляційного провадження, колегія суду не встановила таких порушень судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи по суті, які були предметом розгляду і заявлені в суді першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи судом апеляційної інстанції, спростовані зібраними по справі доказами та встановленими обставинами, з наведених підстав висновків суду не спростовують.

Таким чином, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим, прийнятим на підставі з`ясованих та встановлених обставинах справи, які підтверджуються доказами, та ухваленим з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Враховуючи те, що справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження, рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.

Керуючись ст.ст. 311, 315, 316, 321, 325, 327, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 28.06.2023 по справі № 520/3088/23 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)З.Г. Подобайло
Судді(підпис) (підпис) О.В. Присяжнюк Н.С. Бартош