Справа № 260/5932/21
Суддя: Луцович М.М.
Дата ухвалення: 2023-10-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

09 жовтня 2023 рокум. Ужгород№ 260/5932/21

Закарпатський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Луцович М.М.

при секретарі судового засідання - Полянич В.І.

та осіб, що беруть участь у справі:

позивач ОСОБА_1 ,

представник відповідачів 1,2 Романюк Д.В.,

розглянувши у судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Закарпатської обласної прокуратури (вул. Коцюбинського, 2а, м. Ужгород, 88000, ), Офісу Генерального прокурора (вул. Різницька, буд. 13/15, м.Київ, 01011, ) про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду,-

ВСТАНОВИВ:

03 листопада 2021 року до Закарпатського окружного адміністративного суду із позовною заявою звернувся ОСОБА_1 до Закарпатської обласної прокуратури, якою із врахуванням заяви про зміну позовних вимог просив суд:

- стягнути з Закарпатської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 06.09.2017 року по 11.12.2020 року з врахуванням коефіцієнту підвищення посадового окладу в сумі - 1197823,20 грн.;

- стягнути з Закарпатської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на посаді в період з 11.03.2021 року по 25.11.2021 року у розмірі - 134 722,86 грн.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 11 травня 2022 року, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 09 листопада 2022 року, позовні вимоги задоволено.

Постановою Верховного суду від 27 квітня 2023 року у справі №260/5932/21 касаційну скаргу Закарпатської обласної прокуратури задоволено частково, рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 11 травня 2022 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 09 листопада 2022 року скасовано, провадження у справі № 260/5932/21 в частині позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 06.09.2017 по 11.12.2020 закрито, а справу № 260/5932/21 в частині позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду направлено на новий судовий розгляд.

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 16 травня 2023 року прийнято адміністративну справу до провадження.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 10 березня 2021 року Окружним адміністративним судом міста Києва винесено рішення у справі 826/18139/14 за позовом ОСОБА_1 до Закарпатської обласної прокуратури та Офісу Генерального прокурора про визнання протиправним, скасування наказу та поновлення на посаді. Вказаним рішенням суду Офіс Генерального прокурора було зобов`язано поновити ОСОБА_2 на посаді рівнозначній тій, яку він обіймав на момент звільнення, а саме посаді заступника прокурора Закарпатської області, з 24 жовтня 2014 та стягнути з Закарпатської обласної прокуратури на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 24 жовтня 2014 по 10 березня 2021 року у розмірі - 1290653,67 грн. При цьому, в частині поновлення на посаді судом було допущено негайне виконання рішення суду. Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 20.10.2021 року рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 10.03.2021 в частині стягнення з Офісу Генерального прокурора України середнього заробітку за час вимушеного прогулу у сумі 1290 653,67 грн. скасовано. Стягнуто з Закарпатської обласної прокуратури на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 24.10.2014 року по 10.03.2021 року у розмірі 1207964,52 грн. В іншій частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 10.03.2021 року залишено без змін. 24 листопада 2021 року Офіс Генерального прокурора поновив позивача на посаді заступника прокурора Закарпатської області з 24 жовтня 2014 року. У зв`язку із затримкою виконання рішення суду 826/18139/14 від 10 березня 2021 року про поновлення на роботі, з відповідача належить стягнути середній заробіток за час затримки виконання рішення суду.

08 червня 2023 року до суду від представника відповідача 1 надійшов відзив на позовну заяву, в якому проти задоволення позову заперечує повністю. Відзив обґрунтований тим, що наказом Генерального прокурора від 24.11.2021 за №412 к ОСОБА_1 поновлено на посаді заступника прокурора Закарпатської області з 24.10.2014. Підставою поновлення є рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 10.03.2021 та постанова Шостого апеляційного адміністративного суду від 20.10.2021 у справі № 826/18139/14. Відповідач 1 вказує, що виконання рішення суду в частині поновлення позивача на посаді є компетенцією Офісу Генерального прокурора (ст.39 Закону України «Про прокуратуру»), а не Закарпатської обласної прокуратури. При цьому слід зазначити, що затримка з виконання рішення суду могла відбутися не тільки з вини роботодавця, а можливо мали місце обставини, які виключали можливість прийняття наказу про поновлення позивача на посаді (наприклад, зайняття позивача адвокатською діяльністю). Разом з тим, суд не залучив Офіс Генерального прокурора, як відповідача у даній справі, а тому обставина несвоєчасного виконання рішення суду залишилася не встановленою. Закарпатська обласна прокуратура вважає, що заява позивача про зміну позовних вимог в частині їх збільшення містить у собі зміну предмету і підстав одночасно, що в силу процесуального закону є недопустимим, а тому така вимога не може бути прийнята до розгляду судом у межах даної справи та підлягає поверненню.

08 серпня 2023 року позивачем подано відповідь на відзив, в якому вказує на те, що виконання рішення про поновлення на роботі працівника є періодом вимушеного прогулу, протягом якого законодавець гарантує незаконно звільненому працівнику збереження середнього заробітку. Зміни предмету позову при поданні заяви про зміну позовних вимог від 29.11.2021 не відбулося, у зв`язку з тим, що у позові та у заяві про зміну позовних вимог йдеться про стягнення з відповідача середнього заробітку за час, коли позивач з незалежних від нього причин був недопущений до участі у трудових відносинах, тобто за період вимушеного прогулу. Не заслуговують на увагу посилання відповідача на те, що можливою перешкодою до прийняття наказу про поновлення на посаді могла бути адвокатська діяльність позивача, так як із Реєстру адвокатів України слідує, що заяву про зупинення адвокатської діяльності позивачем подано 25 листопада 2021 року.

Верховним Судом у постанові від 27 квітня 2023 року у даній справі звернуто увагу на те, що під час нового розгляду справи в частині вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення суду необхідно, з урахуванням висновків, викладених у цій постанові, надати оцінку заяві позивача про зміну позовних вимог, а також дослідити та встановити: до повноважень/компетенції якої особи згідно Закону № 1697-УІІ належить вирішення питання поновлення позивача на посаді; залучити до участі у справі належного відповідача та вирішити справу у відповідності до приписів статті 242 КАС України .

З огляду на вказане ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 10 серпня 2023 року залучено до участі в адміністративній справі співвідповідача Офіс Генерального прокурора.

04 вересня 2023 року представником Офісу Генерального прокурора подано відзив на позовну заяву, в якому зазначає, що рішення про поновлення на роботі працівника, незаконно звільненого з роботи підлягає негайному виконанню, проте це аж ніяк не означає, що дії по виконанню рішення про поновлення на роботі повинні відбуватися негайно після проголошення рішення незалежно від волі працівника, поновленого судом на роботі. Визнане судом право працівника на поновлення на роботі має приватний характер, тому воно не може бути реалізовано без волевиявлення цього працівника. Натомість позивач не звертався до Офісу Генерального прокурора щодо виконання рішення судів, а також не звертався до уповноваженого органу щодо примусового виконання вказаних судових рішень. Крім того, слід зазначити, що затримка з виконання рішень суду зумовлена й тим, що згідно з даними Єдиного реєстру адвокатів України позивач здійснював адвокатську діяльність. Право на зайняття адвокатською діяльністю було зупинене згідно з пунктом 1 частини першої статті 31 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» лише з 25.11.2021 на підставі його заяви. Згідно із вимогами частини другої статті 18 Закону України «Про прокуратуру» на прокурора поширюється обмеження щодо сумісництва та суміщення з іншими видами діяльності, визначені антикорупційним законодавством. Також ОСОБА_3 до звільнення перебував у трудових відносинах та отримував грошове забезпечення у прокуратурі Закарпатської області, яка є розпорядником коштів та самостійно приймає рішення щодо фінансових зобов`язань у межах виділених їм бюджетних повноважень. Відтак, підстави для стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду з Офісу Генерального прокурора відсутні. Також до відзиву подано клопотання про повернення заяви про зміну позовних вимог від 29.11.2021 без розгляду.

13 вересня 2023 року позивачем подано відповідь на відзив відповідача 2 та вказує на те, що згідно ст. 235 Кодексу законів про працю України та статей 370-372 Кодексу адміністративного судочинства України негайне виконання рішення суду про поновлення особи на посаді у відносинах публічної служби не ставиться у залежність від будь-яких обставин, у тому числі від перебування особи на іншій службі або заняття нею адвокатською діяльністю. Питання щодо несумісності має вирішуватися після виконання рішення суду про поновлені я особи на посаді і це питання не є предметом розгляду у справі про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на посаді.

Ухвалою суду від 09 жовтня 2023 року у задоволенні клопотання представника відповідача 2 про повернення заяви про зміну позовних вимог від 29.11.2021 без розгляду відмовлено та прийнято до провадження заяву про зміну позовних вимог від 29.11.2021.

У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини, викладені в заяві від 29.11.2021, просив суд позов задовольнити.

Представник відповідачів 1,2 в судовому засіданні щодо задоволення позову заперечила з мотивів, наведених у відзивах на позовну заяву.

На виконання вимог ч. 13 ст. 10 та ч. 1 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України суд під час судового розгляду адміністративної справи здійснює повне фіксування судового засідання за допомогою відео- та (або) звукозаписувального технічного засобу в порядку, визначеному Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить наступних висновків.

Судом встановлено, що рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 березня 2021 року у справі № 826/18139/14 адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено повністю: 1) визнано протиправним та скасовано наказ Генеральної прокуратури України від 23 жовтня 2014 року №1446к; 2) поновлено ОСОБА_1 на посаді рівнозначній тій, яку він обіймав на момент звільнення, а саме: посаді заступника прокурора Закарпатської області з 24 жовтня 2014 року; 3) стягнуто з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 1 290 653,67 грн.; 4) допущено негайне виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць; 5) зобов`язано Офіс Генерального прокурора надати до Міністерства юстиції України відомості про відсутність підстав для застосування до позивача заборон, передбачених частиною третьою статті 1 Закону України «Про очищення влади».

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 20 жовтня 2021 року у справі № 826/18139/14 апеляційні скарги Офісу Генерального прокурора та Закарпатської обласної прокуратури задоволено частково: 1) рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 10.03.2021 скасовано в частині задоволення позовних вимог про стягнення з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 1 290 653,67 грн. та прийнято в цій частині нове рішення, яким дані вимоги задоволено частково; 2) стягнуто з Закарпатської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 24.10.2014 по 10.03.2021 у розмірі 1207964,52 грн.; 3) в іншій частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 10.03.2021 залишено без змін.

Вказана постанова Шостого апеляційного адміністративного суду від 20 жовтня 2021 року у справі № 826/18139/14 набрала законної сили з дати її прийняття.

Наказом Генерального прокурора від 24 листопада 2021 року № 412к поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника прокурора Закарпатської області з 24 жовтня 2014 року.

Наказом Закарпатської обласної прокуратури від 25 листопада 2021 року № 725к заступнику прокурора Закарпатської області Савченку А.М. посаду якого ліквідовано наказом Генерального прокурора від 08 вересня 2020 року № 46ш, тимчасово визначено робоче місце у відділі процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих територіального управління Державного бюро розслідувань Закарпатської обласної прокуратури.

Позивач вважає, що у нього виникло право на компенсацію середнього грошового забезпечення за час виконання рішення суду про поновлення на роботі за період з 11.03.2021 по 25.11.2021 в сумі 134722,86 грн., а тому звернувся до суду з відповідним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що склались між сторонами, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Спірні правовідносини виникли у зв`язку із затримкою виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 березня 2021 року у справі № 826/18139/14 в частині поновлення позивача на роботі, допущеної до негайного виконання.

За доводами відповідачів застосування приписів статті 236 КЗпП України можливе лише у випадку наявності вини роботодавця у затримці виконання судового рішення, яким незаконно звільненого працівника поновлено на роботі чи умислу на це, однак у разі якщо працівник для виконання цього судового рішення самостійно не звернувся з відповідною заявою до роботодавця або ж не ініціював виконавче провадження з примусового виконання такого рішення, в рамках якого відповідач був би зобов`язаний вчинити відповідні для цього дії, то підстави для стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду, на його думку, відсутні.

Надаючи оцінку вказаним доводам Офісу Генерального прокурора та Закарпатської обласної прокуратури суд виходить із такого.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі (постанови Великої Палати Верховного Суду від 29.10.2020 у справі № 9901/929/18 та від 14.01.2021 у справі № 9901/584/19).

Зважаючи на викладене, суд зазначає про релевантність до спірних правовідносин приписів трудового законодавства з огляду на їх субсидіарний характер.

Відповідно до частин першої, другої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Частиною сьомою згаданої статті передбачено, що рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

У відповідності до статті 236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

При цьому, як визначено частиною другою статті 65 Закону України "Про виконавче провадження", рішення вважається виконаним боржником з дня видання відповідно до законодавства про працю наказу або розпорядження про поновлення стягувача на роботі та внесення відповідного запису до трудової книжки стягувача, після чого виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

За статтею 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Згідно із пунктом 3 частини першої статті 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Як встановлено судом, рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 березня 2021 року у справі № 826/18139/14, в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді допущено до негайного виконання.

24 листопада 2021 року наказом Генерального прокурора № 412к поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника прокурора Закарпатської області з 24 жовтня 2014 року.

25 листопада 2021 року наказом Закарпатської обласної прокуратури № 725к заступнику прокурора Закарпатської області Савченку А.М. посаду якого ліквідовано наказом Генерального прокурора від 08 вересня 2020 року № 46ш, тимчасово визначено робоче місце у відділі процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих територіального управління Державного бюро розслідувань Закарпатської обласної прокуратури, тобто позивача було фактично допущено до роботи в органах прокуратури.

Отже, у спірних відносинах має місце протиправна бездіяльність Офісу Генерального прокурора щодо несвоєчасного виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 березня 2021 року у справі № 826/18139/14 про поновлення позивача на посаді заступника прокурора Закарпатської області з 24.10.2014.

У аспекті доводів відповідачів необхідно зазначити, що Верховний Суд вже неодноразово викладав висновки щодо застосування статті 236 КЗпП України стосовно виконання рішення суду про поновлення на роботі/посаді, яке допущене до негайного виконання.

Так, зокрема у постанові від 21.10.2021 у справі № 640/19103/19 Верховний Суд з цього приводу зазначив, що негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей обов`язковості та підлягає виконанню не з моменту набрання ним законної сили, а негайно із часу його проголошення у судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист прав та інтересів громадян і держави.

Належним виконанням рішення про поновлення на роботі необхідно вважати видання роботодавцем (власником або уповноваженим ним органом) про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків.

Верховний Суд у цій справі підкреслив, що невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом. Водночас така відповідальність не поставлена в залежність від дій чи ініціативи працівника.

Як зауважив Верховний Суд у справі № 640/19103/19 відповідальність за затримку власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, встановлена статтею 236 КЗпП України, згідно з якою виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі проводиться незалежно від вини роботодавця в цій затримці.

Середній заробіток за своїм змістом є державною гарантією, право на отримання якого виникла у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин. Закон пов`язує цю виплату виключно із фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

Верховний Суд наголосив, що наведені приписи КЗпП України не містять застережень, що власник або уповноважений ним орган не відповідає за затримку виконання рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, якщо працівник не вчинив додаткових дій, які б вказували на його бажання поновитися на роботі.

У підсумку суд касаційної інстанції у справі № 640/19103/19 констатував, що для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 КЗпП України суду потрібно встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення; у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного дня після ухвалення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.

Ця правова позиція щодо застосування приписів статті 236 КЗпП України неодноразово висловлювалася Верховним Судом, зокрема, у постановах від 16.02.2018 у справі №807/2713/13-а, від 27.06.2019 у справі №821/1678/16, від 31.07.2019 у справі №813/593/17, від 25.09.2019 у справі №813/4668/16, від 27.11.2019 у справі №802/1183/16-а, від 19.12.2019 у справі №2а-7683/12/1370, від 05.02.2020 у справі №815/1676/18, від 05.03.2020 у справі №280/360/19, від 26.11.2020 у справі №500/2501/19, від 19.04.2021 у справі №826/11861/17, від 24.06.2021 у справі №640/15058/19, від 20.07.2021 у справі №826/3465/18, від 21.10.2021 у справі № 280/5260/19, від 27.01.2022 у справі № 580/5185/20, від 09.11.2022 у справі № 460/600/22 та від 23.03.2023 у справі № 420/8539/21.

Практика Верховного Суду щодо застосування вказаної норми права є сталою та послідовною, а висновки, наведені у вищевказаних постановах, є релевантними до обставин цієї справи.

Відповідно до ч.5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Суд також звертає увагу на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 09.11.2022 у справі № 460/600/22, який урахувавши раніше висловлену Верховним Судом правову позицію щодо застосування статті 236 КЗпП України, зазначив, що приписи частини восьмої статті 235 КЗпП України і приписи пункту 3 частини першої статті 371 КАС України достатньо чітко і однозначно встановлюють, що рішення про поновлення на роботі/посаді підлягають негайному виконанню й цей імператив адресований передовсім роботодавцю. Невчинення позивачем як працівником дій, спрямованих на виконання рішення суду щодо його поновлення на посаді (неподання заяви про поновлення чи незвернення до органу державної виконавчої служби) ніяким чином не впливає на обов`язок роботодавця самостійно виконати рішення суду, допущеного до негайного виконання, яке покладає на нього зобов`язання щодо поновлення працівника на посаді.

Застосовуючи наведені підходи Верховного Суду до обставин цієї справи суд вважає безпідставними доводи відповідачів, що право на стягнення заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі виникає лише за наявності вини роботодавця у невиданні відповідного наказу про поновлення працівника на роботі.

Твердження відповідача 2, що сам позивач не вживав заходів для своєчасного виконання судового рішення про поновлення його на посаді не заперечують того, що відповідач 2, зволікаючи і очікуючи ініціативи з боку працівника, допустив таким чином затримку у його виконанні, адже з 11.03.2021 року по 24.11.2021 року наказ про поновлення на посаді ОСОБА_1 не видавався.

Суд вказує також те, що і не може бути підставою для невиконання рішення суду, оскарження його цим відповідачем в апеляційному порядку, позаяк аналіз статей 235, 236 КЗпП України дає підстави для висновку про те, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі і цей обов`язок полягає у тому, що у роботодавця обов`язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає одразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде в подальшому це рішення суду оскаржуватися.

Цей висновок узгоджується із позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 26.11.2020 у справі № 500/2501/19, від 24.12.2020 у справі № 807/2434/15, від 28.05.2021 у справі № 380/2355/20.

Також Верховний Суд зазначає про безпідставність тверджень Офісу Генерального прокурора про неподання позивачем заяви на підставі статей 21, 24 КЗпП України, яка б свідчила про його бажання та волевиявлення бути поновленим на роботі, оскільки ці правові норми визначають правила поведінки особи у правовідносинах щодо укладення трудового договору, а не щодо поновлення на посаді на підставі рішення суду.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 27 квітня 2023 року у справі №460/4900/21.

Що стосується доводів відповідача 2 щодо несумісності посади прокурора зі статусом адвоката, як однієї з причин невиконання рішення, слід зауважити наступне.

Пунктом 1 частини першої статті 25 Закону України «Про запобігання корупції» встановлено, що особам, зазначеним у пункті 1 частини першої статті 3 цього Закону, забороняється займатися іншою оплачуваною (крім викладацької, наукової і творчої діяльності, медичної практики, інструкторської та суддівської практики із спорту) або підприємницькою діяльністю, якщо інше не передбачено Конституцією або законами України.

Статтею 7 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено вимоги щодо несумісності діяльності адвоката, серед яких робота на посадах осіб, зазначених у пункті 1 частини першої статті 3 Закону України «Про запобігання корупції».

У разі виникнення обставин несумісності, встановлених частиною першою цієї статті, адвокат у триденний строк з дня виникнення таких обставин подає до ради адвокатів регіону за адресою свого робочого місця заяву про зупинення адвокатської діяльності.

Обставиною несумісності, виникнення якої обумовило обов`язок адвоката зупинити адвокатську діяльність, в контексті спірних правовідносин є видання відповідачем наказу про поновлення позивача на посаді, що мало місце 24.11.2021 року. У той же час, як вбачається з матеріалів справи адвокатська діяльність позивача за його заявою зупинена - 25.11.2021 року.

Підсумовуючи вищевказане, оскільки рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 березня 2021 року у справі № 826/18139/14 у частині поновлення ОСОБА_1 на посаді виконане лише 25.11.2021 (з моменту фактичного допуску позивача до роботи), суд погоджується із твердженням позивача про те, що такий має право на виплату середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі відповідно до статті 236 КЗпП України за період з 11.03.2021 року по 25.11.2021 року.

У відзиві на позовну заяву Закарпатська обласна прокуратура стверджує, що належним відповідачем у справах щодо стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення працівника на посаді згідно положень статті 236 КЗпП України є особа, яка видала незаконний наказ про звільнення працівника та уповноважена виконати рішення про його поновлення на роботі, а не особа, з фонду заробітної плати якої виплачувалися кошти до звільнення такого працівника.

Надаючи оцінку таким доводам Закарпатської обласної прокуратури, з урахуванням висновків Верховного Суду у постанові від 27 квітня 2023 року у даній справі, суд виходить із такого.

За змістом статті 236 КЗпП України затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі слід вважати невидання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин негайно після проголошення судового рішення

Зі змісту судового рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 березня 2021 року у справі № 826/18139/14 та установлених обставин цієї справи слідує, що рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 березня 2021 року у справі № 826/18139/14 в частині поновлення позивача на посаді виконувалося Офісом Генерального прокурора, який виніс 24 листопада 2021 року наказ № 412к про поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника прокурора Закарпатської області з 24 жовтня 2014 року.

Суд також враховує, що згідно із положеннями пункту 8 частини першої статті 39 Закону № 1697-VII посада заступника прокурора Закарпатської області належить до адміністративних посад як посад «заступника керівника обласної прокуратури».

А відповідно до пункту 3 частини першої статті 9 Закону № 1697-VII, призначення прокурорів на адміністративні посади та звільнення їх з адміністративних посад у випадках та порядку, встановленому цим Законом, віднесено до повноважень Генерального прокурора.

Крім того, суд, перевіряючи наявність підстав для застосування положень статті 236 КЗпП України, дійшов висновку, що в період з 11.03.2021 року по 24.11.2021 року саме Офіс Генерального прокурора не виконав покладений на нього законодавством обов`язок щодо негайного і добровільного виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 березня 2021 року у справі № 826/18139/14 про поновлення ОСОБА_1 на роботі.

З огляду на вказане, належним відповідачем, який має відповідати за позовною вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду у справі № 260/5932/21 є Офіс Генерального прокурора, якого ухвалою суду від 10.08.2023 залучено до участі у справі співвідповідачем.

Імперативними приписами частини восьмої статті 235 КЗпП України та пункту 3 частини першої статті 371 КАС України визначено, що прийняте судом рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника підлягає негайному виконанню.

Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно підлягає виконанню не з часу набрання ним законної сили, що передбачено для переважної більшості судових рішень, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєво важливих прав та інтересів громадян і держави.

Рішення про поновлення на роботі вважається виконаним, зокрема, з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу.

При цьому, незгода Офісу Генерального прокурора із рішенням суду від 10 березня 2021 року у справі № 826/18139/14 та подальше його оскарження ним в апеляційному порядку не є підставою для невиконання цього рішення, яке в силу імперативних приписів частини восьмої статті 235 КЗпП України і пункту 3 частини першої статті 371 КАС України підлягає негайному виконанню в частині поновлення працівника на роботі/посаді.

З урахуванням наведеного, суд визнає доведеним факт несвоєчасного виконання відповідачем 2 рішення суду про поновлення позивача на роботі, що є підставою для стягнення на користь ОСОБА_1 середнього заробітку відповідно до статті 236 КЗпП України.

Враховуючи висновки Верховного Суду у постановах від 27.11.2019 року у справі №802/1183/16-а та від 05.03.2020 року у справі №280/360/19 щодо обчислення періоду затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі від наступного дня після постановлення рішення про поновлення на роботі, з урахуванням рішень, з урахуванням факту невиконання відповідачем 2 рішення суду про поновлення позивача на роботі, суд констатує, що на користь позивача належить стягнути середній заробіток за період з 11.03.2021 року по 25.11.2021 року.

Середній заробіток працівника згідно з частиною першою статті 27 Закону України "Про оплату праці" визначається за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100.

Відповідно до абзацу третього пункту 2 Порядку №100 у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Абзацом першим пункту 8 Порядку №100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Згідно з наданим позивачем розрахунком середній заробіток за весь період затримки невиконання рішення суду становить 134 722,86 грн.

Суд погоджується з визначеним позивачем розміром середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду з огляду на те, що період затримки виконання рішення з 11.03.2021 по 25.11.2021 становить 178 робочих днів, а розмір середньоденного заробітку позивача 756,87 грн. (довідка Закарпатської обласної прокуратури від 17.09.2020 № 184-вих.2020).

З огляду на наведене, сума середнього заробітку позивача за 178 робочих днів затримки виконання рішення суду про негайне поновлення його на роботі, яка підлягає стягненню з відповідача, становить 134 722,86 грн. (з розрахунку: 178 х 756,87 грн.).

Згідно з вимогами статті 78 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку, що позовні вимоги необхідно задовольнити частково.

Керуючись статтями 6, 9, 73-76, 242, 243, 245 КАС України, суд,-

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Закарпатської обласної прокуратури (вул. Коцюбинського, 2а, м. Ужгород, 88000, ), Офісу Генерального прокурора (вул. Різницька, буд. 13/15, м.Київ, 01011, ) про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду задовольнити частково.

Стягнути з Офісу Генерального прокурора (вул. Різницька, буд. 13/15, м.Київ, 01011, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на посаді за період з 11.03.2021 по 24.11.2021 включно у розмірі 134722,86 грн. (сто тридцять чотири тисячі сімсот двадцять дві гривні вісімдесят шість копійок).

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Восьмого апеляційного адміністративного суду в строки визначені ст. 295 КАС України. Рішення суду набирає законної сили в порядку визначеному ст. 255 КАС України. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

СуддяМ.М. Луцович

Відповідно до ч. 3 ст. 243 КАС України рішення суду у повному обсязі складено та підписано 19.10.2023 року.