Справа № 120/10500/23
Суддя: Альчук Максим Петрович
Дата ухвалення: 2023-10-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

23 жовтня 2023 р. Справа № 120/10500/23

Суддя Вінницького окружного адміністративного суду Альчук М.П., розглянувши в порядку письмовогопровадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області, головного, головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровської області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом до головного управління Пенсійного фонду України у Вінницької області, головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії.

Позовні вимоги обґрунтовано прийняттям органу Пенсійного фонду України про відмову у призначенні пенсії по інвалідності. Так, позивачка вказує на дотримання нею усіх необхідних умов для призначення пенсії. Серед іншого вказує, що не може нести відповідальність за неналежне ведення та заповнення уповноваженою особою трудових книжок.

Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області скористалося своїм правом на подання відзиву, у якому заперечило проти задоволення позовних вимог. Зокрема, відповідач зазначає, що у позивачки відсутній необхідний страховий стаж. Так, вказує на те, що позивачці не було зараховано періоди роботи, зазначені у трудовій книжці із порушення встановленого законодавством порядку, визначеному в Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників.

Окрім того, на виконання вимог ухвали суду, головним управлінням Пенсійного фонду України було надано відповідні докази, зокрема заяву позивачки про призначення пенсії та доданих документів.

Також від органу Пенсійного фонду України надійшло клопотання про зменшення витрат на правничу допомогу, що мотивоване неспівміврністю визначеної суми зі складністю справи.

До суду надійшов відзив головного управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області. Серед іншого, відповідач зазначає, що при дослідженні трудової книжки було встановлено невідповідність записів вимогам законодавства, а позивачкою, у свою чергу, не було надано документів, що б підтверджували відповідний стаж. Відтак, органом Пенсійного фонду прийнято правомірне рішення про відмову у призначенні пенсії, у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу.

Окрім того, представником позивачки було подано не передбачений у цій категорії справ документ по суті справи - відповідь на відзив, у якій вказує на необгрнтованість доводів відповідачів.

Ознайомившись з наявними матеріалами справи, суд встановив наступне.

Згідно довідки до акту огляду МСЕК серії 12 ААГ № 331777 від 20.03.2022 року, позивачку визнано особою з інвалідністю II групи.

Так, 27.04.2023 року позивачка звернулася до головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області із заявою про призначення пенсії по інвалідності.

Вказану заяву було розглянуто головним управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області за принципом екстериторіальності.

Головним управлінням Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області було прийнято рішення № 59 від 05.05.2023 року, яким відмовлено у призначенні пенсії по інвалідності, у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу. Зокрема, до страхового стажу позивачки не зараховано період отримання допомоги по безробіттю з 06.02.1992 року по 07.05.1992 року, оскільки відсутній наказ про припинення виплати допомоги по безробіттю, та з 10.05.1992 року по 12.08.1993 року, оскільки в трудовій книжці зазначена не повна дата в наказі про звільнення.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивачка звернулася за захистом своїм прав до суду.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг визначає Закон України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" №1058-IV від 09.07.2003 року (далі - Закон № 1058-IV).

Громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж мають право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи (ст. 8 Закону № 1058-IV).

Частиною 1 статті 30 Закону № 1058-IV передбачено, що пенсія по інвалідності призначається в разі настання інвалідності, що спричинила повну або часткову втрату працездатності за наявності страхового стажу, передбаченого статтею 32 цього Закону.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 32 Закону № 1058-IV особи, яким установлено інвалідність, мають право на пенсію по інвалідності, залежно від групи інвалідності, за наявності такого страхового стажу на час настання інвалідності або на день звернення за пенсією.

Згідно довідки МСЕК серії 12 ААГ № 331777 від 20.03.2023 року, позивачка визнана особою з інвалідністю 2 групи у 53-річному віці (а.с. 59).

Так, вищезазначеною статтею Закону 1058-IV встановлено, що для осіб з інвалідністю II та III груп від 52 років до досягнення особою 55 років включно необхідний страховий стаж становить 13 років.

Відповідно до рішення головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області наявний страховий стаж позивачки становить 11 років 06 місяців та 12 днів.

Натомість, до страхового стажу не зараховано період отримання допомоги по безробіттю з 06.02.1992 року по 07.05.1992 року та з 10.05.1992 року по 12.08.1993 року у зв`язку з наявністю порушень Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженою Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 року № 58.

Відповідно до положень ст. 24 Закону № 1058-IV, страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог Закону № 1058-IV за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності зазначеним Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених Закону № 1058-IV.

Так, положеннями п. "а" ч. 3 ст. 56 Закону України від 05.11.1991 року № 1788-XII "Про пенсійне забезпечення" (далі - Закону № 1788-XII) до стажу роботи зараховується, зокрема період одержання допомоги по безробіттю.

Відповідно до ст. 62 Закону № 1788-XII, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

На виконання зазначеної норми Закону, постановою Кабінету міністрів України № 637 від 12.08.1993 року затверджено "Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки чи відповідних записів в ній" (далі - Порядок № 637).

Пунктом 1 Порядку встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Пунктом 3 зазначеного Порядку передбачено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи. За відсутності зазначених у цьому пункті документів для підтвердження трудового стажу приймаються членські квитки профспілок. При цьому підтверджуються періоди роботи лише за той час, за який є відмітки про сплату членських внесків.

Також згідно із ст. 48 Кодексу законів про працю України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Аналіз наведених правових положень свідчить про те, що основним документом, який підтверджує стаж роботи є трудова книжка. А необхідність підтверджувати періоди роботи для визначення стажу роботи виникає у разі відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній.

Подібний висновок відображений у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 21.01.2020 року у справі № 588/647/17.

Окрім того, суд зауважує, що відповідно до п. 4 Постанови КМУ від 27.04.1993 року № 301 "Про трудові книжки працівників" відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, представництва іноземного суб`єкта господарювання.

Відповідно до трудової книжки серії НОМЕР_1 з 06.02.1992 року по 07.05.1992 року позивачка отримувала допомогу по безробіттю, а у період з 10.05.1992 року по 12.08.1993 року працювала на посаді художника-оформлювача у військовій частині № НОМЕР_2 .

Суд зауважує, що працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та, у свою чергу, неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду в постанові від 21.02.2018 року у справі № 687/975/17.

Суд вважає, що формальні неточності у документах, за загальним правилом, не можуть бути підставою для органів пенсійного фонду для обмеження особи у реалізації конституційного права на соціальний захист.

Відтак, не зарахування стажу через відсутність або неточне зазначення відомостей щодо наказів свідчить про протиправність дій органу Пенсійного фонду.

Окрім того, органи Пенсійного фонду України не позбавлені можливості самостійно проводити перевірку відомостей, у разі наявності сумніву. Однак, головним управлінням обрано найменш сприятливий для позивачки спосіб тлумачення законодавства.

Таким чином, період з 06.02.1992 року по 07.05.1992 року позивачка отримувала допомогу по безробіттю, а у період з 10.05.1992 року по 12.08.1993 року.

Судом встановлено, що вказаний період, що не був зарахований відповідачем, у сукупності складає 01 рік 06 місяців 05 днів.

Відтак, суд вказує, що у позивачка наявний необхідний страховий стаж для призначення їй пенсії за віком.

Таким чином, рішення прийняте головним управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області є протиправним та підлягає скасуванню.

З урахуванням тієї обставини, що рішення відповідача у розглядуваній ситуації не ґрунтується на дискреційних повноваженнях відповідача як суб`єкта владних повноважень, оскільки алгоритм чітко регламентований законодавчо, у цьому випадку задоволення позову шляхом зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії не є втручанням у дискреційні повноваження відповідача. Відтак, суд вважає, що належним способом захисту у цій справі є зобов`язання головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області зарахувати стаж, та признати позивачці пенсії по інвалідності.

Щодо дати з якої слід призначити пенсію, суд зазначає, що вказане визначено положеннями ст. 45 Закону № 1058-IV.

Так, п. 2 ч. 1 цієї статті визначено, що пенсія по інвалідності призначається з дня встановлення інвалідності, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня встановлення інвалідності.

Відтак, оскільки позивачка звернулася за зверненням пенсії у тримісячний строк після встановлення інвалідності, право на призначення пенсії виникає у неї з моменту встановлення інвалідності, тобто з 20.03.2023 року.

Визначаюсь щодо розподілу судових витрат на правничу допомогу, суд зазначає наступне.

На адресу суду надійшло клопотання від представника головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області щодо зменшення витрат на оплату правничої допомоги, що мотивоване неспівмірністю зі складністю справи.

Так, позивачем заявлено вимогу про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 15000 грн. Сума підтверджена договором про надання правової допомоги від 21.06.2022 року та актом приймання-передачі наданих юридичних послуг відповідно до Договору про надання правої допомоги від 21.06.2023 року.

Також адвокатом надано детальний опис наданих послуг, відповідно до якого зазначено, що загальна вартість наданих юридичних послуг становить 750 грн/год. Час витрачений адвокатом на підготовку та подання до суду позовної заяви - 20 год.

Відповідно до п. 2 ч. 9 ст. 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд зокрема враховує чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору.

Частиною 5 ст. 134 КАС України передбачено, що розмір витрат на правничу допомогу має бути співмірним з: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно ч. 6 ст. 134 КАС України, у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Суд притримується позиції, що право на відмову у відшкодуванні витрат належить до дискреційних повноважень суду та вирішується ним у кожному конкретному випадку з урахуванням встановлених обставин справи.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 року у справі № 922/1964/21 зауважено, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладений і у пункті 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 року у справі № 904/4507/18.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансового стану обох сторін.

Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення ЄСПЛ у справі "East/West Alliance Limited" проти України" від 23.01.2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268).

Суд зазначає, що вказаний розмір витрат на правничу допомогу неспівмірний з складність цієї справи та наданих адвокатом послуг.

Враховуючи вищезазначене, суд дійшов до висновку, що відшкодуванню за понесені витрати на правничу допомогу підлягає сума у розмірі 2000 грн.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

При вирішенні спорів щодо правомірності рішень, дій пенсійного органу як суб`єкта владних повноважень, необхідно враховувати, що відповідно до вимог ст. 77 КАС України обов`язок доведення відповідних обставин у спорах між особою та суб`єктом владних повноважень покладається на суб`єкта владних повноважень.

За таких обставин, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) до головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (вул. Хмельницьке шосе, 7, м. Вінниця, ), головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (вул. Набережна Перемоги, буд. 26, м. Дніпро, Дніпропетровська обл., ) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області № 59 від 05.05.2023 року про відмову у призначенні пенсії по інвалідності ОСОБА_1 .

Зобов`язати головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період отримання допомоги по безробіттю з 06.02.1992 року по 07.05.1992 року та період роботи з 10.05.1992 року по 12.08.1993 року, згідно записів у трудовій книжці серії НОМЕР_4 .

Зобов`язати головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області призначити з 20.03.2023 року ОСОБА_1 пенсію по інвалідності відповідно до Закону України від 09.07.2003 року № 1058-IV"Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Стягнути на користь ОСОБА_1 понесені витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 1000 грн за рахунок бюджетних асигнувань головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області.

Стягнути на користь ОСОБА_1 понесені витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 1000 грн за рахунок бюджетних асигнувань головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Альчук Максим Петрович