Справа № 440/2244/23
Суддя: Перцова Т.С.
Дата ухвалення: 2023-10-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2023 р. Справа № 440/2244/23
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Перцової Т.С.,

Суддів: Русанової В.Б. , Жигилія С.П. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 09.05.2023, головуючий суддя І інстанції: Н.І. Слободянюк, м. Полтава, повний текст складено 09.05.23 по справі № 440/2244/23

за позовом ОСОБА_1

до Державної служби України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека) , Відділу державного нагляду (контролю) у Полтавській області Державної служби України з безпеки на транспорті

про визнання протиправною та скасування постанови,

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовом до Державної служби України з безпеки на транспорті (далі ДС України з безпеки на транспорті, відповідач), постанову Відділу державного нагляду (контролю) у Полтавській області ДС України з безпеки на транспорті (далі другий відповідач, Відділ), в якому просив суд:

- визнати протиправною та скасувати постанову Відділу державного нагляду (контролю) у Полтавській області ДС України з безпеки на транспорті про застосування адміністративного-господарського штрафу №190885 від 27.01.2023;

- стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача судовий збір в сумі 1073,60 грн та витрати на надання професійної правничої допомоги в сумі 5000 грн.

В обґрунтування позовних вимог послався на протиправність оскаржуваної постанови, як такої, що винесена стосовно особи, яка не є перевізником у розумінні Закону України «Про автомобільний транспорт», не є суб`єктом підприємницької діяльності, не має укладених договорів з органом місцевого самоврядування на перевезення пасажирів, не отримувала ліцензію на здійснення такої господарської діяльності, як пасажирські перевезення, а відтак не є суб`єктом відповідальності за порушення вимог ст. 34 Закону України «Про автомобільний транспорт». Вказав, що позивач є лише власником автобуса Богдан А-09202, ДНЗ НОМЕР_1 , який був переданий в користування суб`єкту господарювання ОСОБА_2 (його сину) для здійснення пасажирських перевезень, що підтверджується тимчасовим реєстраційним талоном ХХР №004708. Відтак, адміністративно-господарський штраф постановою № 190885 від 27.01.2023 застосовано до неналежного суб`єкта господарювання, що є достатньою підставою для її скасування.

Крім того, зауважив, що в матеріалах справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт № 190885, відсутні докази здійснення перевезень пасажирів на автобусі, що мало б бути елементом складу правопорушення, передбаченим ст. 60 Закону України «Про автомобільний транспорт».

Повідомив, що в період з 05.12.2022 по 07.12.2022 вказаний транспортний засіб був задіяний на виконання мобілізаційного завдання Полтавського ОМТЦК та СП в рамках виконання Указу Президента України від 24.02.2022 № 69/2022 «Про загальну мобілізацію», а саме перевозив осіб, що брали участь в похованні воїнів, які загинули під час виконання бойових завдань, про що було повідомлено відповідача під час розгляду справи.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 09.05.2023 у справі № 440/2244/23 відмовлено у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) до Державної служби України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпеки) (просп. Перемоги, буд.14, м. Київ, 03135, ідентифікаційний код 39816845) та Відділу державного нагляду (контролю) у Полтавській області Державної служби України з безпеки на транспорті (вул. Європейська, буд. 155, м. Полтава, Полтавська область, 36008) про визнання протиправною та скасування постанови про застосування адміністративно-господарського штрафу № 190885 від 27 січня 2023 року.

Позивач, не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просив суд апеляційної інстанції скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 09.05.2023 у справі № 440/2244/23 та постановити нове рішення, яким адміністративний позов задовольнити; стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 судовий збір в загальній сумі 2684 грн., сплачений при подачі адміністративного позову та подачі апеляційної скарги та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 5000 грн.

Апеляційна скарга мотивована твердженнями про відсутність підстав для застосування до позивача адміністративно-господарського штрафу відповідно до спірної постанови, оскільки відповідачем не спростовано юридичного факту того, що ОСОБА_1 у розумінні Закону України «Про автомобільний транспорт» 05.12.2022 не був автомобільним перевізником на маршруті Полтава-Мачухи, та, як наслідок, суб`єктом господарської діяльності згідно з вимогами статей 42 та 45 Господарського кодексу України. А відтак незрозуміло, яким чином до не суб`єкта підприємницької діяльності (позивача) застосовано спеціальний вид відповідальності, передбачений статтею 238 Господарського кодексу України.

Навіть якби було підтверджено факт того, що саме ОСОБА_1 здійснював перевезення пасажирів на регулярній основі на маршруті Полтава-Мачухи, (незалежно від того, чи наявні у водія на момент перевірки документи, передбачені статтею 39 Закону України «Про автомобільний транспорт»,) позивач міг би бути притягнутий до відповідальності за провадження підприємницької (господарської) діяльності без відповідної державної реєстрації суб`єктом господарювання, а не за порушення вимог до автомобільного перевізника, встановлених в статті 34 Закону України «Про автомобільні перевезення». Крім того, докази наявності трудових відносин між водієм транспортного засобу і ОСОБА_1 до матеріалів справи відповідачем не надано.

Звернув увагу, що позивач 05.12.2022 здійснював перевезення за власний кошт воїнів для участі в похованні за мобілізаційним завданням, а в матеріалах справи відсутні докази будь-якої участі громадянина ОСОБА_1 по маршруту Полтава-Мачухи, відтак незрозуміло яке відношення має громадянин ОСОБА_1 до відсутності 05.12.2022 у водія автобуса схеми маршруту «Полтава-Мачухи», адже перевірка стосувалась саме недоліків в документах по маршруту «Полтава-Мачухи», який погоджений для фізичної-особи підприємця ОСОБА_2 (сина позивача).

Додатково зазначив, що водієм транспортного засобу на вимогу посадової особи другого відповідача надавались саме ті документи, які останній просив пред`явити, водночас вимога щодо надання тимчасового реєстраційного талону до водія не надходила, у в`язку з чим, під час перевірки 05.12.2022 тимчасовий реєстраційний талон ХХР № 004708, який був оформлений у встановленому порядку на ім`я ОСОБА_2 ще 20 липня 2021 року, дійний до 20 липня 2026 року, та знаходився у водія на момент перевірки, перевіряючому органу не надавався.

Наголосив, що спеціальна адміністративно-господарська відповідальність, яка може бути застосована виключно до спеціального суб`єкта автомобільного перевізника, застосована до громадянина ОСОБА_1 , який не є цим спеціальним суб`єктом, за правопорушення, яке ним не вчинялось, що порушує основи юридичної відповідальності. Твердження суду першої інстанції стосовно того, що всі дії позивача та його сина були спрямовані на уникнення відповідальності, по-перше, не відповідають дійсності, а по-друге, ніяким чином не спростовують факт притягнення до відповідальності неналежного суб`єкта відповідальності.

Також, позивач просив викласти позицію Другого апеляційного адміністративного суду стосовно доцільності залучення до участі у даній справі другого відповідача - Відділу державного нагляду (контролю) у Полтавській області ДС України з безпеки на транспорті.

У надісланому до суду відзиві на апеляційну скаргу, перший відповідач, заперечував проти задоволення її вимог, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, як законне і обґрунтоване. Наполягав, що порушення позивачем норм ст. 34 Закону України «Про автомобільний транспорт» під час надання послуг з регулярних перевезень пасажирів за маршрутом Полтава-Мачухи, а саме незабезпечення перевізником водія документами, передбаченими ст. 39 Закону України «Про автомобільний транспорт» (відсутня схема маршруту), на момент проведення рейдової перевірки, знайшло своє відображення в акті № 251730 від 05.12.2022. Звернув увагу, що факт відсутності обов`язкових документів та наявність підстав для притягнення до відповідальності встановлюється саме на момент проведення рейдової перевірки (перевірки на дорозі). Відтак, враховуючи, що на момент проведення рейдової перевірки 05.12.2022 у водія транспортного засобу Богдан, державний номерний знак НОМЕР_1 , були відсутні зазначені вище документи (схема маршруту), посадовими особами Відділу державного нагляду (контролю) у Полтавській області було правомірно притягнуто перевізника ОСОБА_1 до відповідальності за порушення законодавства про автомобільний транспорт у виді адміністративно-господарського штрафу. Зазначена позиція відповідача підтверджується правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 29.08.2019 по справі № 823/5035/15, від 19.03.2020 по справі №823/1199/17, від 11.02.2020 по справі №820/4624/17.

Наполягав, що 05.12.2022 при проведенні рейдової перевірки водієм транспортного засобу посадовим особам Укртрансбезпеки не надавався тимчасовий реєстраційний талон на транспортний засіб на ім`я ОСОБА_2 , так само як не надавався відповідний договір оренди транспортного засобу, акт передачі транспортного засобу чи інші документи, які б підтвердили факт передачі транспортного засобу у користування. Водієм було пред`явлено для перевірки свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серія НОМЕР_3 , відповідно до якого власником транспортного засобу є ОСОБА_1 , що не заперечується самим позивачем. При цьому, надання матеріалів щодо користування транспортним засобом іншою особою до суду першої інстанції жодним чином не спростовує та не змінює встановлених на місці події фактичних обставин, зафіксованих в акті проведення перевірки.

Пославшись на висновки Другого апеляційного адміністративного суду в аналогічних правовідносинах, вказав, що надання матеріалів щодо оренди згодом, навіть не у зв`язку з розглядом справи Укртрансбезпекою, жодним чином не спростовує та не змінює встановлених на місці події фактичних обставин, зафіксованих в акті проведення перевірки, не створює для цього акту наслідків юридично дефектного документу та не нівелює зафіксованих в акті обставин.

Звернув увагу, що позивач відповідно до частини 1 статті 1191 Цивільного кодексу України має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Згідно з частиною 4 статті 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах апеляційної скарги рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що на підставі щотижневого графіка проведення рейдових перевірок /а.с. 47/ та направлення на рейдову перевірку (перевірку на дорозі) № 008175 від 02 грудня 2022 року /а.с. 46-47/ 05 грудня 2022 року о 10:40 на А/С-2 м. Полтава «Полтава-Мачухи» посадовими особами Відділу державного нагляду (контролю) у Полтавській області Державної служби України з безпеки на транспорті проведено перевірку транспортного засобу марки Богдан А09202, д.н.з. НОМЕР_1 , серія і номер свідоцтва про реєстрацію: НОМЕР_3 , що належить ОСОБА_1 /а.с. 48/.

Водієм цього транспортного засобу ОСОБА_3 надано до перевірки: тимчасовий дозвіл серії НОМЕР_4 від 10 червня 2021 року /а.с. 49/, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 /а.с. 49-50/, розклад руху автобусів на маршруті № 159-19 «Полтава- Мачухи» /а.с. 49-50/.

Під час здійснення перевірки виявлено порушення статті 34 Закону України Про автомобільний транспорт, а саме: автомобільний перевізник не забезпечив водія документами, передбаченими статтею 39 цього Закону: відсутня схема маршруту.

Виявлене порушення зафіксовано в акті проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час здійснення перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом № 251830 від 05 грудня 2022 року /а.с. 48/.

Водій ОСОБА_3 зі змістом акту перевірки ознайомлений, про що свідчить його особистий підпис в такому акті.

Згідно з фіскальним чеком від 13 січня 2023 року /а.с.55/ та списком згрупованих поштових відправлень № 711 /а.с. 53-55/ Відділом державного нагляду (контролю) у Полтавській області рекомендованим поштовим відправленням 417 направлено ОСОБА_1 повідомлення про розгляд справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт вих. № 2070/36/24-23 від 12 січня 2023 року /а.с. 52/, яке згідно даних відстеження поштових відправлень Укрпошти /а.с. 60/ вручено адресату 18 січня 2023 року.

27 січня 2023 року начальником Відділу державного нагляду (контролю) у Полтавській області Державної служби України з безпеки на транспорті Ткаченком Дмитром винесено постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу № 190885 /а.с. 45/, якою до ОСОБА_1 на підставі абзацу 3 частини першої статті 60 Закону України "Про автомобільний транспорт" застосовано адміністративно-господарський штраф в сумі 17000,00 грн за допущення (05 грудня 2022 року, м. Полтава, АС-2, ТЗ Богдан, д.н.з. НОМЕР_1 , Акт №251730) перевезення пасажирів за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених статтею 39 Закону України "Про автомобільний транспорт".

Рекомендоване поштове відправлення 275 /а.с. 57-59/ із примірником вказаної постанови /а.с. 56/ вручено адресату 07 лютого 2023 року /а.с. 60-зворот/.

Не погодившись із прийнятою постановою про застосування адміністративно-господарського штрафу № 190885 від 27 січня 2023 року, позивач звернувся до суду з метою її скасування.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що автомобільним перевізником у розумінні статті 1 Закону України «Про автомобільний транспорт» є не тільки особа, яка здійснює перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами на комерційній основі (як фізична особа-підприємець), а й особа, яка здійснює таке перевезення за власний кошт, а відтак позивач, який з 05 грудня 2022 року по 07 грудня 2022 року за допомогою транспортного засобу марки Богдан А09202, д.н.з. НОМЕР_1 , здійснював перевезення осіб, що брали участь у похованні воїнів, які загинули під час виконання бойових завдань із захисту України від повномасштабної збройної агресії рф, є автомобільним перевізником та мав забезпечити водія відповідною документацією на перевезення пасажирів, як того вимагає ст. 34 Закону України «Про автомобільний транспорт», зокрема схемою маршруту.

Судом враховано, що документи, які б вказували на порушення вимог статті 39 Закону України «Про автомобільний транспорт» іншою особою, а не позивачем, не надавалися ані під час рейдової перевірки, ані під час розгляду справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт, у зв`язку з чим наявні підстави стверджувати, що другий відповідач дійшов цілком логічного та закономірного висновку, що таке порушення допустила особа, стосовно якої йому було надано документи водієм транспортного засобу.

Крім того, не надання позивачем на стадії розгляду справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт та до прийняття постанови про застосування адміністративно-господарського штрафу № 190885 від 27 січня 2023 року другому відповідачу документів, які б підтверджували те, що 05 грудня 2022 року перевезення здійснював все ж таки не він, а його син, суд розцінив, як спробу позивача звільнити від відповідальності і свого сина, ОСОБА_2 , в разі допущення виявленого порушення саме ним.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів зазначає таке.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Засади організації та діяльності автомобільного транспорту визначає Закон України «Про автомобільний транспорт» від 05.04.2001 № 2344-III (далі - Закон № 2344-III).

Статтею 6 Закон № 2344-III встановлено, що державному контролю підлягають усі транспортні засоби українських та іноземних перевізників, що здійснюють автомобільні перевезення пасажирів і вантажів на території України.

Державний контроль автомобільних перевізників здійснюється шляхом проведення планових, позапланових і рейдових перевірок.

Рейдові перевірки (перевірки на дорозі) дотримання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом здійснюються шляхом зупинки транспортного засобу або без такої зупинки посадовими особами центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті, та його територіальних органів, які мають право зупиняти транспортний засіб у форменому одязі за допомогою сигнального диска (жезла) відповідно до порядку, затвердженого Кабінетом Міністрів України.

Порядок проведення рейдових перевірок (перевірок на дорозі) та порядок здійснення габаритно-вагового контролю визначаються Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до пункту 14 Порядку здійснення державного контролю на автомобільному транспорті, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.11.2006 № 1567 (далі - Порядок № 1567), рейдова перевірка транспортних засобів проводиться в будь-який час на окремо визначених ділянках дороги, маршрутах руху, автовокзалах, автостанціях, автобусних зупинках, місцях посадки та висадки пасажирів, стоянках таксі і транспортних засобів, місцях навантаження та розвантаження вантажних автомобілів, місцях здійснення габаритно-вагового контролю, під час виїзду з підприємств та місць стоянки, на інших об`єктах, що використовуються суб`єктами господарювання для забезпечення діяльності автомобільного транспорту.

Згідно з пунктом 2 Порядку № 1567 рейдовим перевіркам (перевіркам на дорозі) підлягають усі транспортні засоби вітчизняних та іноземних автомобільних перевізників (далі - транспортні засоби), що здійснюють автомобільні перевезення пасажирів та вантажів на території України.

Пунктом 4 Порядку № 1567 встановлено, що рейдові перевірки (перевірки на дорозі) на автомобільному транспорті проводяться посадовими особами Укртрансбезпеки та її територіальних органів (далі - посадові особи) у форменому одязі, які мають відповідне службове посвідчення, направлення на рейдову перевірку (перевірку на дорозі) згідно з додатком 1-1, сигнальний диск (жезл) та індивідуальну печатку.

Відповідно до пункту 1 Положення про Державну службу України з безпеки на транспорті, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 103 від 11 лютого 2015 року /надалі Положення № 103/, Державна служба України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра інфраструктури і який реалізує державну політику з питань безпеки на наземному транспорті.

Згідно з пунктом 8 Положення № 103 Укртрансбезпека здійснює свої повноваження безпосередньо, через утворені в установленому порядку територіальні органи.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України "Про оптимізацію діяльності територіальних органів Державної служби з безпеки на транспорті" від 02 грудня 2021 року № 1579-р вирішено погодитися із пропозицією Міністерства інфраструктури щодо утворення територіальних органів Державної служби з безпеки на транспорті як структурних підрозділів апарату Служби, реорганізувавши шляхом поділу відповідні міжрегіональні територіальні органи зазначеної Служби за переліком згідно з додатком.

Так, Додатком до розпорядження Кабінету Міністрів України від 02 грудня 2021 року № 1579-р передбачено утворення територіального органу Укртрансбезпеки - Відділу державного нагляду (контролю) у Полтавській області внаслідок реорганізації шляхом поділу Слобожанського міжрегіонального управління Укртрансбезпеки.

Отже, Відділ державного нагляду (контролю) у Полтавській області є територіальним органом Державної служби України з безпеки на транспорті, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті, який уповноважений здійснювати державний нагляд і контроль за дотриманням автомобільними перевізниками вимог законодавства, норм на автомобільному транспорті, зокрема, шляхом здійснення рейдових перевірок та притягнення до відповідальності за порушення законодавства про автомобільний транспорт.

Відповідно до пунктів 14, 15, 20-22 Порядку № 1567 рейдовою перевіркою (перевіркою на дорозі) є перевірка транспортних засобів автомобільних перевізників на всіх видах автомобільних доріг на маршруті руху в будь-який час з урахуванням інфраструктури (автовокзали, автостанції, автобусні зупинки, місця посадки та висадки пасажирів, стоянки таксі і транспортних засобів, місця навантаження та розвантаження вантажних автомобілів, зони габаритно-вагового контролю, інші об`єкти, що використовуються автомобільними перевізниками для забезпечення діяльності автомобільного транспорту) щодо додержання автомобільними перевізниками вимог законодавства про автомобільний транспорт.

Під час проведення рейдової перевірки (перевірки на дорозі) перевіряється виключно: наявність визначених статтями 39 і 48 Закону документів, на підставі яких здійснюються перевезення автомобільним транспортом;

Виявлені під час рейдової перевірки (перевірки на дорозі) порушення вимог законодавства та норм і стандартів щодо організації перевезень автомобільним транспортом зазначаються в акті з посиланням на порушену норму.

У разі виявлення в ході рейдової перевірки (перевірки на дорозі) транспортного засобу порушення законодавства про автомобільний транспорт посадовою особою (особами), що провела перевірку, складається акт за формою згідно з додатком 3.

У разі відмови водія від підписання акта рейдової перевірки (перевірки на дорозі) транспортного засобу посадова особа (особи), що провела перевірку, вносить про це запис.

Колегія суддів зазначає, що під час здійснення перевірки другим відповідачем виявлено порушення статті 34 Закону № 2344-ІІІ, а саме: автомобільний перевізник не забезпечив водія документами, передбаченими статтею 39 цього Закону: відсутня схема маршруту, що зафіксовано в акті проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час здійснення перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом № 251830 від 05 грудня 2022 року.

Відповідно до статті 34 Закону № 2344-ІІІ автомобільний перевізник повинен виконувати вимоги цього Закону та інших законодавчих і нормативно-правових актів України у сфері перевезення пасажирів та/чи вантажів; забезпечувати водіїв відповідною документацією на перевезення пасажирів.

Документи, на підставі яких виконуються пасажирські перевезення визначені у статті 39 Закону України № 2344-III.

Відповідно до вказаної статті автомобільні перевізники, водії, пасажири повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконуються пасажирські перевезення.

Документи для регулярних пасажирських перевезень для автомобільного перевізника - ліцензія, договір із органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування чи їх дозвіл, паспорт маршруту, документ, що засвідчує використання автобуса на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством України;

для водія автобуса - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, квитково-касовий лист, схема маршруту, розклад руху, таблиця вартості проїзду (крім міських перевезень), інші документи, передбачені законодавством України.

Відповідно до абзацу третього частини першої статті 60 Закону № 2344-III за порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників застосовуються адміністративно-господарські штрафи за перевезення пасажирів та вантажів за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених статтями 39 і 48 вказаного Закону, - штраф у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Отже, відсутність у водія чи не пред`явлення особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документів (одного з них) тягне за собою відповідальність у вигляді адміністративно-господарського штрафу у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що покладається на автомобільного перевізника.

Разом з цим, звернення позивача до суду з даним позовом було зумовлено саме тим, що оскаржувано постанову, на його думку, винесено до неналежного суб`єкта відповідальності, а саме ОСОБА_1 , який не є автомобільним перевізником у розумінні Закону № 2344-III.

За визначеннями ст. 1 Закону № 2344-III автомобільний перевізник - фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами;

автомобільний самозайнятий перевізник - це фізична особа - суб`єкт господарювання, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів на таксі без застосування праці найманих водіїв;

регулярні пасажирські перевезення - перевезення пасажирів на автобусному маршруті загального користування за умовами, визначеними паспортом маршруту, затвердженим в установленому порядку органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування або уповноваженими органами Договірних Сторін у разі міжнародних перевезень.

Положеннями ст. 29 Закону № 2344-III також визначено, що автомобільним перевізником та автомобільним самозайнятим перевізником, які здійснюють перевезення пасажирів на договірних умовах, є суб`єкти господарювання, які відповідно до законодавства та одержаної ліцензії надають послуги за договором перевезення пасажирів транспортним засобом, що використовується ними на законних підставах.

Порядок розроблення та затвердження паспорта автобусного маршруту, затверджений наказом Міністерства транспорту та зв`язку України від 07.05.2010 № 278 (далі - Порядок № 278) встановлює вимоги до паспортів автобусних маршрутів регулярних та регулярних спеціальних перевезень, процедуру розроблення, погодження та затвердження таких паспортів.

Згідно з п.1.2 Порядку № 278 перевізник - юридична або фізична особа, яка на підставі одержаної ліцензії надає послуги з перевезення пасажирів автобусами; схема автобусного маршруту - нанесена на карту автомобільних доріг відповідної місцевості або на її фрагмент чи на план міста або на його фрагмент лінія шляху проходження маршруту

За правилами п. 1.3 Порядку № 278 автомобільний перевізник повинен забезпечити водія автобуса, що здійснює перевезення пасажирів за маршрутом регулярних перевезень, - таблицею вартості проїзду (крім міських перевезень), схемою маршруту та копією затвердженого організатором перевезень розкладу руху.

На виконання п. 1.4 Порядку № 278 схема маршруту та розклад руху регулярних перевезень або відповідний примірник паспорта регулярних спеціальних перевезень пред`являються водієм автобуса під час здійснення перевезень пасажирів та перевізником за його місцезнаходженням для перевірки представникам Державної служби України з безпеки на транспорті під час здійснення ними державного контролю та працівникам уповноважених підрозділів Національної поліції України.

Відповідно до ст. 42 Закону № 2344-III договір про організацію перевезення пасажирів на автобусному маршруті загального користування міському, приміському та міжміському, які не виходять за межі території області (внутрішньообласні маршрути), укладається між органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування та автомобільним перевізником і вважається укладеним з моменту його підписання сторонами.

За приписами ч. 1 ст. 43 Закону № 2344-III визначення автомобільного перевізника на автобусному маршруті загального користування здійснюється виключно на конкурсних засадах.

З аналізу наведених норм слідує, що автомобільним перевізником, суб`єктом відповідальності за порушення вимог Закону № 2344-III, є суб`єкти господарювання, які надають послуги з перевезення пасажирів на підставі відповідного договору, укладеного з органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування за результатами проведення конкурсу, та одержаної ліцензії, та які, відповідно мають забезпечити водія схемою маршруту.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 є власником транспортного засобу автобус пасажирський, марки Богдан А09202, д.н.з. НОМЕР_1 , що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 .

Як вбачається зі змісту позовної заяви, автобус пасажирський, марки Богдан А09202, д.н.з. НОМЕР_1 , був переданий у користування ОСОБА_2 , що підтверджується доданим до матеріалів справи тимчасовим реєстраційним талоном ХХР № 004708, виданим 20.07.2021, дійсний до 20.07.2026.

Перший відповідач у відзиві на апеляційну скаргу звертав увагу, що станом на момент проведення рейдової перевірки, водієм транспортного засобу не надавалось належного документу, який би засвідчував право користування транспортним засобом іншою особою, ніж його власником ОСОБА_1 , зокрема документів щодо тимчасового використання цього транспортного засобу (як-от договору оренди або тимчасового реєстраційного талону), що на його переконання свідчить про правомірність спірної постанови.

Колегія суддів зазначає, що відповідач є суб`єктом владних повноважень й суд в рамках розгляду справи в порядку адміністративного судочинства оцінює правомірність його рішень/дій через призму критеріїв, визначених частиною другою статті 2 КАС України.

Суд апеляційної інстанції, аналізуючи наведені вище положення законодавства у зіставленні з обставинами цієї справи, виходить передовсім з того, що відповідальність за порушення законодавства про автомобільний транспорт, передбачена абзацом третім частини першої статті 60 Закону № 2344-III, застосовується до автомобільних перевізників, а не до власників/користувачів транспортного засобу, які здійснюють перевезення пасажирів.

Колегія суддів враховує, що автомобільний перевізник має використовувати транспортний засіб для перевезення пасажирів на законних підставах. Проте, у розумінні Закону № 2344-III автомобільним перевізником є той, хто за умовами договору про перевезення пасажирів надає відповідну послугу, а не власник/користувач транспортного засобу.

Не без того, що надання цієї послуги може передбачати використання (на законних підставах) транспортного засобу, який належить іншій особі, але ця обставина не змінює правового статусу перевізника в цих правовідносинах, особливо коли йдеться про застосування відповідальності, передбаченої абзацом третім частини першої статті 60 Закону № 2344-III.

Враховуючи вищевикладене, автомобільний перевізник не може визначатися тільки на підставі реєстраційних документів на транспортний засіб, адже такі дані не завжди можуть збігатися.

Аналогічна правова позиція, викладена Верховним Судом в постанові від 22.02.2023 у справі № 240/22448/20, в якій розглядалась можливість визначення автомобільного перевізника, що здійснює вантажні перевезення, як суб`єкта відповідальності за ст. 60 Закону № 2344-III, лише на підставі реєстраційних документів.

Враховуючи висновки суду касаційної інстанції у вищевказаній справ, суд апеляційної інстанції зауважує, що на місці проведення рейдової перевірки водій повинен пред`явити ті документи, які від нього вимагаються (стаття 39 Закону № 2344-III).

Водночас, колегія суддів не заперечує того, що під час такого контролю можуть виникати ситуації, коли обсяг (перелік) наданих документів недостатній для встановлення всіх обставин, які мають значення для настання відповідальності. Однак, варто зауважити, що адміністративно-господарський штраф (відповідно до статті 60 Закону № 2344-III) накладається не на місці габаритно-вагового контролю. Для цього призначається розгляд справи, під час якого посадова особа територіального органу Укртрансбезпеки має з`ясувати, зокрема, особу порушника, адже видається очевидним, що автомобільний перевізник не може встановлюватися на основі самих лише слів водія транспортного засобу, які зафіксовані в акті проведення перевірки. Крім того, у водія транспортного засобу також можуть бути відсутні саме ті документи, які безпосередньо вказують на особу автомобільного перевізника.

Колегія суддів зазначає, що за приписами пункту 16 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 р. № 1388 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 23 грудня 2009 р. № 1371), за бажанням власника транспортного засобу - фізичної особи надати право керування таким засобом іншій фізичній особі чи за бажанням фізичної або юридичної особи, якій власник транспортного засобу передав у встановленому порядку право користування і (або) розпорядження транспортними засобами, сервісний центр МВС видає за зверненням такого власника тимчасовий реєстраційний талон на строк, зазначений у його заяві, або документах, які підтверджують право користування і (або) розпорядження транспортним засобом.

Отже, за наявності у власника транспортного засобу - фізичної особи бажання надати право керування таким засобом іншій особі оформлюється тимчасовий реєстраційний талон.

Необхідність оформлення тимчасового реєстраційного талону на транспортний засіб, який передано в тимчасове законне користування іншим особам, підтверджується також правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 20 грудня 2018 року у справі № 804/8740/16.

Суд апеляційної інстанції враховує, що у даній справі позивачем були виконані вимоги вище зазначеного Порядку та отримано тимчасовий реєстраційний талон на ім`я нового користувача, а саме ОСОБА_2 .

Як зазначає позивач, ОСОБА_2 (син позивача) є фізичною особою-підприємцем, отримав ліцензію та здійснює пасажирські перевезення у розумінні Закону № 2344-III. При цьому, сам позивач не суб`єктом господарювання, не укладав договір на перевезення пасажирів з органом місцевого самоврядування, не одержував ліцензію, не погоджував паспорт маршруту, схему маршруту, таблицю вартості маршруту, не страхував відповідальність, як перевізник, не приймав на роботу водія.

Варто зазначити, що надані відповідачем до матеріалів справи документи, зокрема розклад руху автобусів на маршруті № 159-19 «Полтава-Мачухи», що був наданий водієм під час проведення рейдової перевірки, містять відомості про здійснення перевезення на підставі тимчасового договору № 191/21 ФОП ОСОБА_1 ( а.с. 49). Відтак, контролюючому органу було відомо, що перевезення здійснює саме фізична особа-підприємець.

Отже, враховуючи, що водієм транспортного засобу під час рейдової перевірки не було надано документу, що беззаперечно підтверджував статус позивача ОСОБА_1 в якості фізичної особи-підприємця- автомобільного перевізника, а другий відповідач не звернув уваги на такі обставини (відомості, зазначені в розкладі руху автобусів на маршруті №159-19 «Полтава-Мачухи»), які мали б щонайменше викликати сумнів у тому, що саме позивач є (чи може бути) автомобільним перевізником, який має нести відповідальність за перевезення пасажирів без відповідних документів, притягнення позивача до відповідальності у спірних правовідносинах не можна вважати правомірним.

Судом апеляційної інстанції з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань встановлено, що станом на 05.12.2022 (дата проведення рейдової перевірки) позивач ОСОБА_1 не був зареєстрований, як фізична особа-підприємець, відповідний запис до вказаного реєстру було внесено значно пізніше 07.09.2023.

Натомість, ОСОБА_2 (син позивача) з 08.11.2007 є фізичною особою-підприємцем, про що внесено запис про проведення державної реєстрації № 0016956.

Наведені обставини мали бути перевірені уповноваженою собою під час розгляду справи, зокрема під час встановлення особи порушника, однак другим відповідачем цього вчинено не було, внаслідок чого передчасно винесено постанову Відділу державного нагляду (контролю) у Полтавській області ДС України з безпеки на транспорті про застосування адміністративного-господарського штрафу №190885 від 27.01.2023 саме до ОСОБА_1 .

Також, варто зазначити, що суд першої інстанції вважав, що ОСОБА_1 є автомобільним перевізником у розумінні Закону № 2344-III, оскільки останній з 05.12.2022 по 07.12.2022 здійснював за власний кошт перевезення осіб, що брали участь у похованні воїнів, які загинули під час виконання бойових завдань із захисту України від повномасштабної збройної агресії РФ.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до листа ПОМТЦК та СП «Про залучення транспорту для проведення заходів з мобілізації» від 25.01.2023 №2156/0/22-23 (а.с. 8) автобус Богдан д.н.з. НОМЕР_5 , власником якого є ОСОБА_1 , з 05.12.2022 по 07.12.2022 використовувався для здійснення поставки команд військовозобов`язаних за визначеним командуванням напрямками та маршрутами перевезення, тобто виконував мобілізаційне завдання органу військового командування з метою задоволення потреб національної оброни.

З наведеного слідує, що транспортний засіб автобус Богдан д.н.з. НОМЕР_5 05.12.2022 під час проведення рейдової перевірки взагалі не здійснював перевезення пасажирів за маршрутом «Полтава-Мачухи», натомість рейдовою перевіркою встановлено відсутність у водія автобуса схеми маршруту «Полтава-Мачухи», а не будь-якого іншого маршруту.

Таким чином, громадянин ОСОБА_1 непричетний до відсутності 05.12.2022 у водія автобуса схеми маршруту «Полтава-Мачухи», адже перевірка стосувалась саме недоліків в документах по маршруту «Полтава-Мачухи», який погоджений для фізичної-особи підприємця ОСОБА_2 , що слідує з наявного в матеріалах справи розкладу руху маршруту, пред`явленого до перевірки.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що відповідачами не доведено наявності підстав для застосовування до позивача адміністративно-господарського штрафу у зв`язку з відсутністю у водія автобусу схеми маршруту «Полтава-Мачухи».

Суд апеляційної інстанції також враховує, що не прийняття позивачем участі під час розгляду справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт, виявлене другим відповідачем під час проведення рейдової перевірки, не позбавляє особу права довести неправомірність дій контролюючого органу та протиправність акту індивідуальної дії в судовому порядку.

Відповідно до положень статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За приписами частин першої, другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

З огляду на встановлені у справі фактичні обставини та досліджені докази, колегія суддів вважає, що Відділ державного нагляду (контролю) у Полтавській області ДС України з безпеки на транспорті при прийнятті оскаржуваної постанови про застосування адміністративного-господарського штрафу №190885 від 27.01.2023, діяв не на підставі та не у спосіб, що передбачені законодавством, без дотримання вимог ч. 2 ст. 2 КАС України, отже, наявні підстави для визнання її протиправним та скасування, що зумовлює задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Таким чином, враховуючи, що суд першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, колегія суддів дійшла висновку, що рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 09.05.2023 у справі № 440/2244/23 підлягає скасуванню з прийняттям постанови про задоволення позовних вимог.

Згідно з частиною 6 статті 139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду на вказану норму, а також висновки суду апеляційної інстанції про задоволення позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне здійснити розподіл судових витрат, понесених позивачем під час розгляду справи в суді першої інстанції.

За визначенням частини 1, пункту 1 частини 3 статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

За приписами частини 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву (частина 7 статті 139 КАС України).

Відповідно до частин 3 та 4 статті 143 КАС України, якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше п`ятнадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Частинами 3, 4 статті 134 КАС України визначено, що для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що розмір суми витрат на правничу допомогу адвоката визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу та вартості виконаних робіт, витрати на проведення яких понесені в межах розгляду конкретної судової справи. При цьому розмір витрат має бути співмірним із складністю виконаних адвокатом конкретних робіт та часом, витраченим на виконання цих робіт.

Принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката запроваджено у частині п`ятій статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України. Так, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина статті 134 КАС України).

Згідно з частиною 6 статті 135 КАС України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 7 статті 135 КАС України).

З аналізу положень статті 134 КАС України вбачається, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі. Сторона, яка хоче компенсувати судові витрати, повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, пов`язаних безпосередньо з розглядом певної судової справи, а інша сторона може подати заперечення щодо неспівмірності розміру таких витрат.

Тобто, питання розподілу судових витрат пов`язане із суддівським розсудом (дискреційні повноваження).

Згідно з пунктом 4 частини першої статті першої Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Статтею 19 цього Закону визначено такі види адвокатської діяльності, як надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Отже, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо, а договір про надання правової допомоги укладається на такі види адвокатської діяльності як захист, представництво та інші види адвокатської діяльності.

Представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні (пункт 9 частини першої статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").

Відповідно до статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Так, надаючи оцінку понесеним позивачем витратам на правничу допомогу колегія суддів зазначає, що суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. Також, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19).

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/WestAllianceLimited» проти України, заява № 19336/04, п. 269).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

На підтвердження понесених витрат в суді першої інстанції позивачем до матеріалів справи додано : ордер на надання правничої (правової) допомоги серія ВІ № 1129379 від 17.02.2023, свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю від 05.11.2019 № 15, договір про надання професійної правничої допомоги № 20230217/1 від 17.02.2023, детальний опис робіт (наданих послуг), квитанцію № 20230217/1 на суму 5000 грн.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що між Адвокатським об`єднанням «Партнери» (надалі АО) та ОСОБА_1 ( надалі -клієнт) укладено договір про надання професійної правничої допомоги № 20230217/1 від 17.02.2023, згідно з п. 1.1 якого АО бере на себе зобов`язання надавати професійну правничу допомогу в обсязі та на умовах, передбачених цим договором, а клієнт зобов`язаний сплатити винагороду (гонорар) та витрати, необхідні для виконання його доручень, у порядку та строки обумовлені сторонами у договорі. АО відповідно до узгоджених сторонами доручень надає клієнту консультаційні та юридичні послуги щодо захисту інтересів останнього щодо оскарження постанови про застосування адміністративно-господарського штрафу № 190885 від 27.01.2023 (п. 1.2 Договору від 17.02.2023).

Порядок оплати послуг АО сторони узгодили в пункті 4.2 договору від 17.02.2023, згідно з якими, за правничу допомогу, передбачену п. 1.2 цього договору клієнт сплачує АО гонорар у розмірі 5000,00 грн. Гонорар є твердою сумою, і не залежить від кількості витраченого часу адвоката.

Згідно з детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом Тарасенко М.В. за договором від 17.02.2023, укладеним з ОСОБА_1 , вартість послуг склала 5000 грн за наступне:

попередні консультації з клієнтом в телефонному режимі, за допомогою систем електронного зв`язку;

попереднє вивчення матеріалів, законодавства в необхідній сфері правовідносин;

зустріч з клієнтом в офісі адвокатського об`єднання, узгодження правової позиції;

детальне вивчення матеріалів, підготовка позовної заяви з додатками;

участь в судових засіданнях (за необхідності);

вчинення всіх процесуальних дій в межах справи.

Оплата за надані послуги підтверджується квитанцією № 20230217/1 на суму 5000 грн.

Таким чином, з наведеного слідує, що звертаючись до суду першої інстанції з заявою про ухвалення додаткового рішення, представник позивача надав до суду всі необхідні докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена позивачем.

Колегія суддів зазначає, що на виконання вимог частини 7 статті 134 КАС України обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При цьому, колегія суддів зауважує, що при розгляді питання про відшкодування витрат на правничу допомогу учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань і саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони (саме така позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц).

За правилами оцінки доказів, встановлених статтею 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Так, в наданому до суду першої інстанції відзиві на позов, перший відповідач, посилаючись на частину 5 статті 134 КАС України, просив суд зменшити заявлений позивачем до стягнення розмір витрат на правову допомогу, з огляду на незначну складність справи, відсутність виключної правової проблеми, а також велику кількості доказів.

Вирішуючи питання обґрунтованості розміру заявлених позивачем витрат на професійну правничу допомогу та пропорційності їх складності правовому супроводу справи, колегія суддів, враховуючи заперечення відповідача, зазначає наступне.

З приводу заявлених до відшкодування представником позивача витрат на правничу допомогу, яка включає: попередні консультації, попереднє вивчення матеріалів, законодавства в необхідній сфері правовідносин; зустріч з клієнтом та узгодження правової позиції; детальне вивчення матеріалів, підготовка позовної заяви з додатками, колегія суддів, враховуючи складність справи, що розглядається, ціну позову, значення справи для позивача, а також обсяг інформації, яку необхідно було опрацювати представнику позивача для підготовки до складання позовної заяви, відсутність однозначної судової практики по спірному питанню, значний обсяг самостійних висновків адвоката щодо аналізу нормативно бази, вважає, що вказані послуги є документально підтвердженими, обґрунтованими та такими, що підлягають відшкодуванню.

Колегія суддів під час апеляційного перегляду даної справи враховує, що у пункті 3.2. рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009, визначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати.

Разом з цим, колегія суддів не вбачає підстав для включення до опису наданих адвокатом послуг, та як наслідок їх відшкодування, правову допомогу з участі в судових засіданнях та вчинення всіх процесуальних дій в межах справи, оскільки судові засідання по даній справі не проводились, а участь адвоката в суді першої інстанції полягала виключно у складанні та поданні позовної заяви, відтак вказані послуги є такими, що необґрунтовано включені до відшкодування, незважаючи на фіксований розмір гонорару адвоката.

Таким чином, враховуючи досліджені судом докази на підтвердження понесених позивачем витрат, які містять детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних за умовами відповідного договору, що підтверджується наявними в матеріалах справи документами, підписаними представником позивача, умови договору від 17.02.2023 в частині визначення гонорару адвоката у фіксованому розмірі, а також прийняття судом апеляційної інстанції рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі, що в силу вказаної норми ч. 6 ст. 139 КАС України, дає суду апеляційної інстанції право змінювати розподіл судових витрат, колегія суддів дійшла вважає, що співмірною сумою відшкодування таких витрат за рахунок бюджетних асигнувань першого відповідача є 4000 грн з огляду на складність даної справи, ціну позову (17000 розмір адміністративно-господарського штрафу), обсяг виконаної адвокатом роботи, а також значення даної справи для позивача, а тому підлягає стягненню за рахунок бюджетних відшкодувань ДС України з безпеки на транспорті на користь позивача.

Крім того, матеріалами справи підтверджено, що згідно з квитанцією від 06.03.2023 (а.с.11) та квитанцією №000698407 від 27.05.2023 позивачем сплачено судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 1073,60 та за подання апеляційної скарги в розмірі 1610,40 грн.

Отже, враховуючи висновки суду апеляційної інстанції про задоволення позовних вимог, відповідно до частини 6 статті 139 КАС України, слід стягнути на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги у загальному розмірі 2684 грн за рахунок бюджетних асигнувань першого відповідача.

Керуючись ст.ст.132, 134, 139, ч. 4 ст. 229, ч. 4 ст. 241, ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 326-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 09.05.2023 по справі № 440/2244/23 - скасувати.

Прийняти постанову, якою ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті, постанову Відділу державного нагляду (контролю) у Полтавській області ДС України з безпеки на транспорті про визнання протиправною та скасування постанови - задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати постанову Відділу державного нагляду (контролю) у Полтавській області ДС України з безпеки на транспорті про застосування адміністративного-господарського штрафу № 190885 від 27.01.2023.

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) за рахунок бюджетних асигнувань Державної служби України з безпеки на транспорті ( 03150, м. Київ, вул. Антоновича, буд. 51, ) судовий збір в загальній сумі 2684 (дві тисячі шістсот вісімдесят чотири) грн та витрати на надання професійної правничої допомоги в сумі 4000 (чотири тисячі) грн.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя Т.С. Перцова
Судді В.Б. Русанова С.П. Жигилій