Справа № 140/22104/23
Суддя: Мачульський Віктор Володимирович
Дата ухвалення: 2023-10-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2023 року ЛуцькСправа № 140/22104/23

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Мачульського В.В.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) звернулася з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області (далі ГУ ПФУ у Волинській області, відповідач), про визнати протиправною дій щодо неврахування до страхування страхового стажу періодів роботи з 22.09.1988 по 13.05.1991 та з 14.05.1991 по 09.11.1994 для призначення пенсії за віком відповідно до 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області врахувати до страхового стажу періодів роботи з 22.09.1988 по 13.05.1991 та з 14.05.1991 по 09.11.1994 та призначити пенсію за віком відповідно до 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з 02.01.2023.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 19.01.2023 позивач звернулася до ГУ ПФУ у Волинській області із заявою про призначення пенсії за віком, оскільки досягла 60 років. До заяви було додано всі необхідні документи що підтверджують вік, необхідний страховий стаж, зокрема і трудову книжку. Проте, рішенням від 27.01.2023 позивачу було відмовлено у призначенні трудової пенсії оскільки не вистачає страхового стажу. На той час органи ПФУ вказували, що стаж позивача становить 19 років 02 місяці 15 днів. В подальшому позивач ще раз подавала заяви до ГУ ПФУ у Волинській області з відповідними підтверджуючими документи. Проте з рішення ГУ ПФУ у Львівській області від 07.02.2023 та відповіді відповідача від 06.03.2023 вбачається, що пенсія позивачу не призначена, оскільки не вистачає страхового стажу. Органи ПФУ зазначають, що позивачу враховано в стаж 29 років 3 місяці 26 днів. При цьому, ОСОБА_1 в стаж не враховано такі періоди:

1) з 22.09.1988 року по 13.05.1991 року згідно трудової книжки № НОМЕР_1 , оскільки при звільненні відсутній наказ, а згідно долученої копії наказу заявниця неправильно зазначена по батькові;

2) з 14.05.1991 року по 09.11.1994 року згідно трудової книжки № НОМЕР_1 , оскільки при переведенні на роботу відсутній підпис, посада відповідальної особи, а в звільненні з роботи виправлення в наказі.

Позивач вважає що такими рішенням суб`єкта владних повноважень протиправно порушені конституційні права і інтереси на соціальний захист в тому числі пенсійне забезпечення. Зазначає, що зі свого боку подала всі наявні документи для врахування вищезазначеного стажу та призначення пенсії. Відповідні записи про працевлаштування та звільнення є в трудовій книжці. Вважає що вона не відповідальна за технічні помилки відповідними органами, підприємствами, установами чи організаціями як за період СРСР, так і після 24.08.1991 року. Неврахування стажу за період роботи з 22.09.1988 року по 13.05.1991 року та за період роботи з 14.05.1991 року по 09.11.1994 року згідно трудової книжки № НОМЕР_1 вважає необґрунтованим, у зв`язку з чим звернулась до суду із даним позовом.

Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 16.08.2023 позовну заву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі; судовий розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у ній матеріалами відповідно до статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) (а.с.21).

У відзиві на позовну заяву від 09.10.2023 №0300-0902-8/53054 який надійшов на адресу суду 12.10.2023 за вх. №84805/23 (а.с.25-26) представник відповідача позовних вимог не визнала. В обґрунтування своєї позиції зазначила що, після реєстрації заяви позивача та сканування копій документів засобами програмного забезпечення ГУ ПФУ в Донецькій області за принципом екстериторіальності розглянуто заяву позивача та прийнято рішення №79 від 27.01.2023 яким відмовлено у призначенні пенсії у зв`язку із відсутністю необхідного страхового стажу. Згідно наданих до заяви документів страховий стаж позивача (на дату звернення) складає 19 років 02 місяці 15 днів. До страхового стажу при визначенні права на пенею за віком відповідно до Закону №1058 не враховано періоди роботи згідно трудової книжки серії НОМЕР_1 від 22.07.1981 та періоди роботи згідно копії наказу №46 від 12.05.1991 оскільки вказане в трудовій книжці та наказі по батькові особи ( ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ) не відповідає паспортним даним ( ОСОБА_4 ). Крім того, не зараховано період догляду за дитиною до трирічного віку, оскільки в графі «мать» значиться ОСОБА_5 , що не відповідає паспортним даним позивача. Оскільки не було підстав встановити факт належності вище зазначених документів позивачу, ГУ ПФУ в Донецькій області при аналізі права на пенсію правомірно не зараховано до страхового стажу періоди роботи зазначені у таких документах. Крім того зауважує, що позивачу потрібно встановити в порядку окремого провадження факт належності ОСОБА_6 трудової книжки серії серії НОМЕР_1 від 22.07.1981 року та наказу №146 від 12.05.1991. Таким чином, у зв`язку із відсутністю необхідного страхового стажу ГУ ПФУ в Донецькій області прийнято рішення про відмову у призначенні пенсії за віком відповідно до Закону №1058.

Таким чином, пенсійним органом жодним чином не порушено законні права ОСОБА_1 , відповідач дів виключно на підставі, в межах та на виконання норм чинного законодавства та правомірно прийнято рішення про відмову у призначені пенсії за віком відповідно до Закону №1058. На підставі вищевикладеного просить в задоволенні позову відмовити повністю.

Інших заяв по суті справи від сторін не надходили. Сторони скористались своїм правом щодо подачі заяв по суті справи.

Перевіривши письмовими доказами доводи сторін, викладені у заявах по суті справи, суд встановив такі обставини.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 звернулася до ГУ ПФУ у Волинській області із заявою про призначення пенсії за віком на підставі статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». До заяви було додано наступні документи: паспорт громадянина України, ідентифікаційний код, свідоцтво про укладення шлюбу, трудову книжку, диплом, свідоцтво про народження дітей, довідки про стаж роботи, копії наказів.

Після реєстрації заяви позивача та сканування копій документів засобами програмного забезпечення ГУ ПФУ в Донецькій області за принципом екстериторіальності розглянуто заяву позивача та за її результатами прийнято рішення №79 від 21.01.2023 про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу - 30 років (а.с.9).

У вказаному рішенні зазначено, що страховий стаж, який враховано ГУ ПФУ в Донецькій області становить 19 років 02 місяці 15 днів. При цьому, до страхового стажу не зараховано

- періоди роботи згідно трудової книжки НОМЕР_1 від 22.07.1981 з 22.08.1981 по 06.10.1983, з 14.02.1984 по 05.12.1985, з 20.12.1985 по 10.05.1988, з 22.09.1988 по 13.05.1991, з 14.05.1991 по 06.02.1996, з 08.02.1996 по 31.12.1997, у зв`язку із неможливістю установити належність трудової книжки , оскільки на титульній сторінці в трудовій книжці заявниці значиться на рос. мові ОСОБА_6 (не відповідає правилам перекладу з української мови);

- період роботи згідно копії наказу №128 від 21.09.1988, з 22.09.1988 оскільки в наказі на прийом значиться ОСОБА_5 , а в наказі про звільнення №46 від 12.05.1991 значиться ОСОБА_6 , що не відповідає паспортним даним заявниці;

- період догляду за дитиною до 3-х років ІНФОРМАЦІЯ_2 згідно свідоцтва про народження НОМЕР_2 та ІНФОРМАЦІЯ_3 згідно свідоцтва про народження НОМЕР_3 , оскільки в графі «мать» - значиться ОСОБА_5 .

Відтак в наданих документах про наявний стаж різняться переклади по батькові заявника, які потребуються впорядкування щодо єдиного найменування.

Також, за результатами розгляду звернення позивача від 31.01.2023, рішенням ГУ ПФУ у Львівській області №79 від 07.02.2023 відмовлено у призначені ОСОБА_1 пенсії за віком у зв`язку із відсутності страхового стажу (а.с.10).

У вказаному рішенні зазначено, що вік заявника 60 років 0 місяців та 30 днів, страховий стаж, який враховано ГУ ПФУ у Львівській області становить 29 років 03 місяці 26 днів. При цьому, до страхового стажу не зараховано:

- періоди з 22.09.1988 по 13.05.1991, згідно трудової книжки НОМЕР_1 , оскільки при звільненні відсутній наказ, а згідно долученої копії наказу від 12.05.1991 №46, заявниця по батькові зазначена « ОСОБА_7 », що не відповідає паспортним даним « ОСОБА_4 ». Для зарахування необхідно долучити уточнюючу довідку про період роботи на підставі первинних документів;

- період роботи з 14.05.1991 по 09.11.1994, згідно трудової книжки НОМЕР_1 , оскільки при переведенні відсутній підпис, посада відповідальної особи, а в звільненні з роботи виправлення в наказі. Для зарахування необхідно долучити уточнюючу довідку про період роботи на підставі первинних документів.

На звернення ОСОБА_1 щодо врахування при призначенні пенсії записів у трудовій книжці, ГУ ПФУ у Волинській області листом від 06.03.2023 №5446-4448/К-02/8-0300/23 повідомлено позивач про відсутність підстав оскільки в ході розгляду звернення опрацьовано матеріали, наявні в документах електронної справи та виявлено невідповідність у зазначені по батькові в трудовій книжці (рос. Оксентьевна) з наданими копіями наказів на прийом, звільнення (рос. Аксентьевна, ОСОБА_7 ) та у свідоцтвах про народження дітей ( ОСОБА_3 ). Роз`яснено позивачу право звернення в порядку ЦПК України до суду про встановлення фактів що мають юридичне значення (а.с.11).

Як встановлено судом позивач не оспорює ні рішення ГУ ПФУ в Донецькій області №79 від 21.01.2023 ні рішення ГУ ПФУ у Львівській області №79 від 07.02.2023, а лише дії ГУ ПФУ у Волинській області щодо не зарахування до страхового стажу для призначення пенсії за віком спірних періодів роботи згідно трудової книжки, у зв`язку з чим звернулась суду за захистом своїх прав, з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд враховує частину другу статті 19 Конституції України, відповідно до якої органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Статтею 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Правові відносини сторін, що виникають у сфері реалізації особами, які мають право на пенсію, свого конституційного права на державне пенсійне забезпечення, у випадках, передбачених Конституцією України, регулюються нормами Конституції України, Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 № 1788-ХІІ (далі - Закон № 1788-ХІІ), Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-VI (далі - Закон 1058-VI), та іншими нормативно-правовими актами, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення.

Статтею 8 Закону від 09.07.2003 № 1058-IV передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

Відповідно до статті 24 Закону №1058-ІV страховий стаж - це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону, за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Відповідно до статті 26 Закону №1058-ІV, починаючи з 1 січня 2023 року пенсія за віком після досягнення віку 60 років призначається за наявності страхового стажу 30 років.

З огляду на вказані вище норми пенсійного законодавства особа, для набуття права на пенсію за віком з 1 січня 2023 року, повинна досягти 60 років та мати загальний страховий стаж не менше 30 років.

Відповідно до приписів статті 62 Закону №1788-ХІІ основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Також, згідно статті 48 Кодексу законів про працю України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

До трудової книжки заносяться відомості про роботу, заохочення та нагороди за успіхи в роботі на підприємстві, в установі, організації; відомості про стягнення до неї не заносяться.

Згідно пункту 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року №637 (далі - Порядок №637), основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Згідно з абзацу 1 пункту 3 Порядку №637 за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Аналіз вказаних норм дає підстави для висновку, що основним документом, який підтверджує трудовий стаж є трудова книжка. При цьому, лише у разі відсутності трудової книжки або записів у ній органи пенсійного фонду мають право встановлювати трудовий стаж на підставі інших первинних документів.

За приписами пункту 1.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 №58 (далі - Інструкція №58), трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Відповідно до пункту 2.2 Інструкції №58 до трудової книжки вносяться: відомості про працівника: прізвище, ім`я та по батькові, дата народження; відомості про роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення; відомості про нагородження і заохочення: про нагородження державними нагородами України та відзнаками України, заохочення за успіх у роботі та інші заохочення відповідно до чинного законодавства України; відомості про відкриття, на які видані дипломи, про використані винаходи і раціоналізаторські пропозиції та про виплачені у зв`язку з цим винагороди.

Пунктом 2.3 Інструкції №58 визначено, що записи в трудовій книжці при звільненні або переведенні на іншу роботу повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства і з посиланням на відповідну статтю, пункт закону.

Згідно з пунктом 2.4 Інструкції №58 усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження). Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.

Пунктом 2.5 Інструкції №58 передбачено, що з кожним записом, що заноситься до трудової книжки на підставі наказу (розпорядження) про призначення на роботу, переведення і звільнення власник або уповноважений ним орган зобов`язаний ознайомити працівника під розписку в особистій картці, в якій має повторюватися відповідний запис з трудової книжки (вкладиша).

Згідно з пунктом 2.6 Інструкції №58, у разі виявлення неправильного або неточного запису відомостей про роботу, переведення, а також про нагородження та заохочення тощо, виправлення виконується власником або уповноваженим ним органом, де було зроблено відповідний запис. Власник або уповноважений ним орган за новим місцем роботи зобов`язаний надати працівнику в цьому необхідну допомогу.

Відповідно до пункту 4.1 Інструкції № 58 у разі звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів.

Отже, обов`язок щодо внесення достовірних та правильних записів до трудової книжки працівника покладається саме на власника або уповноважений ним орган, тобто на роботодавця.

Як передбачено пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України від 27 квітня 1993 року №301 «Про трудові книжки працівників», відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, представництва іноземного суб`єкта господарювання. За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.

За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.

Тому недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для робітника, а отже, й не може впливати на його особисті права.

Такий правовий висновок щодо застосування норм права наведений у постанові Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі №677/277/17.

Суд, провівши системний аналіз наведених вище положень законодавства, зауважує, що основним документом, який підтверджує наявність у особи трудового стажу, є трудова книжка.

При цьому, чинним законодавством встановлено пріоритетність записів у трудовій книжці перед відомостями про період роботи, що можуть міститися в інших документах, а також необхідність надання уточнюючої довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників для підтвердження спеціального трудового стажу лише у випадку, коли в трудовій книжці відсутні відповідні відомості.

Відповідальність за оформлення та ведення трудової книжки покладено на роботодавця. Трудова книжка оформлюється при першому прийнятті особи на роботу та при подальшому працевлаштуванні на інше місце роботи обміну не підлягає.

Позивач при зверненні до відповідача надав копію трудової книжки НОМЕР_1 від 22.07.1981 (а.с.5, 5-зворот).

Дослідивши долучену до матеріалів справи копію вищевказаної трудової книжки позивача, суд встановив, що на її титульній сторінці наявний запис (рос.) про особу власника, а саме ОСОБА_6 із виправленням на українську мову ОСОБА_6 згідно паспорта НОМЕР_4 . Також у ній наявний запис №10, з якого слідує що 22.09.1988 ОСОБА_6 прийнято на роботу в Комбінат робітничого харчування м. Луцька, згідно наказу №128 від 21.09.1988. Разом з тим проаналізувавши копію даного наказу судом встановлено що у розділі 1 зазначено (рос.) «Принять ОСОБА_5 временно мойщиком посуды в столовой №89 с 23.09.1988 (а.с.12).

Також у трудовій книжці позивача наявний запис №13, з якого слідує що 13.05.1991 позивач звільнена по ст. 36 п. 5 КЗпП УРСР по переводу на Луцький консервний завод, проте в даному записі відсутнє посилання на документ як підставу звільнення, у зв`язку з чим позивачем надано наказ №46 від 12.05.1991 з якого слідує що ОСОБА_6 звільнена 13.05.1991 по ст. 36 п. 5 КЗпП УРСР по переводу на Луцький консервний завод (а.с.13).

Відтак суд зауважує, що у вище досліджених документах наявні розбіжності а саме: в наказі на прийом №128 від 21.09.1988 значиться ОСОБА_5 , а в наказі про звільнення №46 від 12.05.1991 значиться ОСОБА_6 , що не відповідає паспортним даним позивача, відтак період роботи позивача з 22.09.1988 по 13.05.1991 не може бути зарахований на підставі вищевказаних документів.

Отже дії відповідача щодо неврахування періоду роботи позивача з 22.09.1988 по 13.05.1991 є правомірними, а відтак позовні вимоги в даній частині задоволенню не підлягають.

Щодо неврахування відповідачем періоді роботи позивача з 14.05.1991 по 09.11.1994 згідно записів трудової книжки, суд зазначає таке.

Так із запису №14 слідує що позивач 09.11.1991 прийнята по переводу буфетницею третього розряду в заводський буфет-роздатку Луцького консервного заводу на підставі запису №32-05 від 14.05.1991 та відповідно до запису №16 від 09.11.1994 переведена бухгалтером складу на підставі наказу №59 від 09.11.1991 (а.с.5-зворот).

Суд зауважує, що вказаний період містить чіткі записи про трудову діяльність позивача, скріплені печатками роботодавців, у хронологічному порядку з посиланням на первинні документи.

Крім того, на підтвердження трудової діяльності у вищевказаний період в Луцькому консервному заводі позивачем надано архівну довідку №3019/1-11 від 16.11.2022 про заробіток.

Проте, відповідач не зарахував до страхового стажу позивача такі періоди: з 14.05.1991 по 09.11.1994 в Луцькому консервному заводі, оскільки при переведенні відсутній підпис, посада відповідальної особи, а в звільненні з роботи виправлення в наказі.

З даного приводу суд зауважує, що обов`язок щодо внесення достовірних та правильних записів до трудової книжки працівника покладається саме на власника або уповноважений ним орган, тобто на роботодавця, та відповідальність за оформлення і їх ведення покладено також на роботодавця, відтак у позивача відсутній обов`язок нести відповідальність за правильність оформлення трудової книжки та внесення записів до неї

У даному випадку, органи Пенсійного фонду, переслідуючи в цілому законну мету попередження зловживання громадянами своїми правами та запобігання необґрунтованому призначенню пенсії, при виконанні своїх повноважень повинні діяти обґрунтовано, добросовісно, розсудливо та пропорційно, як це передбачено частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, з тим, щоб не створювати штучних і явно необґрунтованих перешкод для реалізації громадянами їх прав.

Суд констатує, що записи у трудовій книжці позивача НОМЕР_5 від 22.07.1988 у період трудової діяльності з 14.05.1991 по 09.11.1994 виконано без перекреслень, виправлень, у чіткій послідовності та відповідності дати, які завірені печаткою роботодавця, з посиланням на накази роботодавця, а відтак заповнені відповідно до вимог Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників №58 від 29.07.1993 року та Постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 «Про трудові книжки працівників» № 301.

Отже, суд дійшов висновку, що трудовою книжкою позивача підтверджено спірні періоди роботи, які зазначені вище (з 14.05.1991 по 09.11.1994).

Наявність інших довідок на підтвердження трудового стажу не може нівелювати відомості трудової книжки та позбавляти особу права на належне пенсійне забезпечення з урахуванням набутого нею трудового стажу.

За таких обставин, суд прийшов до висновку, що дії відповідача щодо неврахування періодів роботи позивача з 14.05.1991 по 09.11.1994 в Луцькому консервному заводі які призвели до порушення права позивача на призначення пенсії, слід визнати протиправними.

Суд вважає за необхідне зазначити, що у межах спірних правовідносин адміністративним судом не здійснюється призначення пенсії, а перевіряється виключно законність рішення, дій чи бездіяльності органу пенсійного фонду щодо відмови в призначенні пенсії, за наслідками чого суд може визнати протиправними такі рішення, дії чи бездіяльність, а як наслідок - зобов`язати вчинити певні дії.

Для захисту прав позивача необхідно задовольнити і похідні позовні вимоги та зобов`язати ГУ ПФУ у Волинській області зарахувати до страхового стажу період роботи позивача з 14.05.1991 по 09.11.1994 в Луцькому консервному заводі.

Щодо вимоги про призначення позивачу з 02.01.2023 пенсії за віком, суд виходить з наступного.

Згідно Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Європейський суд з прав людини у рішенні по справі «Рисовський проти України» (№ 29979/04) визнав низку порушення пункту 1 статті 6 Конвенції, статті 1 Першого протоколу до Конвенції та статті 13 Конвенції у справі, пов`язаній із земельними правовідносинами; в ній також викладено окремі стандарти діяльності суб`єктів владних повноважень, зокрема, розкрито елементи змісту принципу «доброго врядування».

Цей принцип, зокрема, передбачає, що у разі якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і послідовний спосіб (див. рішення у справах «Beyeler v. Italy» № 33202/96, «Oneryildiz v. Turkey» № 48939/99, «Moskal v. Poland» № 10373/05).

Крім того, в рішеннях Європейського суду з прав людини склалася практика, яка підтверджує, що дискреційні повноваження не повинні використовуватися свавільно, а суд повинен контролювати рішення, прийняті на підставі реалізації дискреційних повноважень, максимально ефективно (див. рішення у справі «Hasan and Chaush v. Bulgaria» № 30985/96).

Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом №475/97-ВР від 17.07.1997, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, «ефективний засіб правого захисту», у розумінні статті 13 Конвенції, повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Відповідно до судової практики Європейського суду з прав людини (рішення «Олссон проти Швеції» від 24 березня 1988 року), запорукою вірного застосування дискреційних повноважень є високий рівень правової культури державних службовців. Обсяг таких повноважень суб`єкта владних повноважень повинен мати чіткі межі застосування. Рішення органу влади має бути визнано протиправним у разі, коли істотність порушення процедури потягнуло його неправильність, а за наявністю правової можливості (якщо ідеться про прийняття органом одного з двох рішень надати чи ні певну можливість здійснювати певні дії) суд зобов`язаний відновити порушене право шляхом зобов`язання суб`єкта владних повноважень прийняти конкретне рішення про надання можливості, якщо відмова визнана неправомірною, а інших підстав для відмови не вбачається. Аналогічний підхід має бути застосований і в разі, коли має місце протиправна бездіяльність органу влади щодо неприйняття відповідного рішення у відносинах, коли обставини свідчать про наявність всіх підстав для його прийняття (Olsson v. Sweden (no. 1), 24 March 1988, Series A no. 130).

Конституційний Суд України в своєму рішенні від 30.01.2003 №3-рп/2003 зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13).

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у рішенні від 16.09.2015 по справі №21-1465а15, спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Суд не може підміняти пенсійний орган, уповноважений на виконання функцій з розрахунку та призначення пенсій громадянам.

Отже, повідомляючи позивачу про відмову в призначенні пенсії за віком відповідач діяв необґрунтовано. При цьому, суд не обраховує дійсний страховий стаж позивача, у зв`язку з чим відсутні підстави для зобов`язання ГУ ПФУ у Волинській області призначити пенсію позивачу за віком відповідно до статті 26 Закону № 1058-ІV.

Однак, наявні підстави для захисту прав позивача шляхом зобов`язання ГУ ПФУ у Волинській області повторно розглянути заяву позивача про призначення пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону № 1058-ІV з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Суд, враховуючи встановлені обставини справи та положення чинного законодавства, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для вирішення спору по суті, приходить до переконання, що позовні вимоги підлягають до задоволення частково.

Щодо розподілу судових витрат, між сторонами, суд зазначає наступне.

Відповідно до вимог статті 244 КАС України суд під час ухвалення рішення вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати.

Згідно із частиною першою та третьою статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

При вирішенні питання щодо розподілу судових витрат суд зазначає, що при зверненні до суду позивач сплатила судовий збір у сумі 1 073,60 грн. що підтверджується платіжною інструкцією від 28.03.2023 №ПН279 (а.с.3), який зараховано до спеціального фонду державного бюджету України.

Відтак, оскільки позовні вимоги задоволені частково, тому на користь позивача необхідно стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судовий збір, пропорційно до задоволених вимог в розмірі 536,80 грн.

Керуючись статтями 2, 72-77, 139, 244-246, 255, 262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_6 ) до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області (43026, Волинська область, місто Луцьк, вулиця Кравчука, будинок 22В, ) про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області щодо відмови в зарахуванні до страхового стажу періодів роботи ОСОБА_1 з 14.05.1991 по 09.11.1994 в Луцькому консервному заводі.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області зарахувати ОСОБА_1 до страхового стажу періодів роботи з 14.05.1991 по 09.11.1994 в Луцькому консервному заводі та повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-ІV від 09.07.2003, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 536,80 (п`ятсот тридцять шість гривень вісімдесят копійок).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Суддя В.В. Мачульський