Справа № 200/3039/22
Суддя: Казначеєв Едуард Геннадійович
Дата ухвалення: 2023-10-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2023 року справа №200/3039/22

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів судді-доповідача Казначеєва Е.Г., суддів Геращенка І.В., Блохіна А.А., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства Маріупольський металургійний комбінат ім. Ілліча на ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 30 січня 2023 р. у справі № 200/3039/22 (головуючий І інстанції Циганенко А.І.) за позовом Приватного акціонерного товариства «Маріупольський металургійний комбінат ім. Ілліча» до Донецької митниці як відокремленого підрозділу Державної митної служби про визнання протиправним та скасування рішення про коригування митної вартості товарів та картки відмови,-

УСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство «Маріупольський металургійний комбінат ім. Ілліча» звернулось до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Донецької митниці як відокремленого підрозділу Державної митної служби, в якому просило: визнати протиправним та скасувати рішення про коригування митної вартості товарів №UA700100/2021/100002/1 від 20.08.2021 та картку відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення № UA700100/2021/00052 від 20.08.2021.

21 лютого 2022 року позовна заява була залишена без руху і позивачу наданий строк для усунення її недоліків.

У зв`язку з відрахуванням судді Толстолуцької М.М. зі штату Донецького окружного адміністративного суду внаслідок повторного автоматизованого розподілу справа була передана на розгляд судді Циганенку А.І.

01 червня 2022 року позовна заява прийнята до провадження суддею Циганенком А.І.

22 грудня 2022 року відкрито провадження у справі та її розгляд призначений за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 30 січня 2023 року закрито провадження в адміністративній, судом роз`яснено Приватному акціонерному товариству «Маріупольський металургійний комбінат іменні Ілліча», що розгляд даної справи віднесений до юрисдикції Господарського суду Запорізької області, роз`яснено Приватному акціонерному товариству «Маріупольський металургійний комбінат іменні Ілліча», що повторне звернення до адміністративного суду зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається, повернуто Приватному акціонерному товариству «Маріупольський металургійний комбінат іменні Ілліча» () судовий збір в сумі 7673 (сім тисяч шістсот сімдесят три) гривні 80 копійок, сплачений за платіжним дорученням № від 27 січня 2022 року.

Позивач, не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просить скасувати ухвалу, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду і подальшої передачі матеріалів справи № 200/3039/22 Господарському суду Запорізької області для розгляду в межах справи № 908/2465/22 про банкрутство ПРАТ «ММК ІМ. ІЛЛІЧА».

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначено, що 21.10.2019 року набув чинності Кодекс України з процедур банкрутства від 18.10.2018 року № 2597-VIII (далі також- КзПБ).

З часу прийняття КзПБ змінилися процедури банкрутства, а також законодавець змінив правила визначення юрисдикції спорів щодо майнових та немайнових вимог особи, яка може бути визнана банкрутом за наслідком таких процедур.

З моменту порушення стосовно боржника справи про банкрутство він перебуває в особливому правовому режимі, який змінює весь комплекс юридичних правовідносин боржника, і спеціальні норми Кодексу мають пріоритет у застосуванні при розгляді справ про банкрутство щодо інших законодавчих актів України.

Таким чином всі майнові спори розглядаються господарським судом, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи про банкрутство і крім того, незалежно від дати відкриття провадження у справі про банкрутство, такі спори розглядаюся за правилами Господарського процесуального кодексу України, але з урахуванням особливостей, встановлених у ст. 7 Кодексу.

Одночасний розгляд різними судами спорів щодо одного і того самого боржника може ускладнити формування реєстру вимог кредиторів через необхідність перегляду за нововиявленими обставинами у справі про банкрутство відповідних судових рішень про результат розгляду спірних вимог кредитора.

Велика Палата Верховного Суду, визначаючи юрисдикційність спорів з майновими вимогами боржника та до боржника, щодо якого здійснюється процедура банкрутства, уже неодноразово зазначала про необхідність розгляду спорів між боржником та іншими суб`єктами (як органами, наділеними владними повноваженнями, так і суб`єктами приватно-правових відносин) щодо майна боржника в межах процедури банкрутства. Такі висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15.12.2020 у справі № 904/1693/19, від 15.01.2020 у справі № 607/6254/15-ц, від 18.02.2020 у справі № 918/335/17, від 15.05.2019 у справі № 289/2217/17, від 12.06.2019 у справі № 289/233/18, від 19.06.2019 у справі № 289/718/18, від 19.06.2019 у справі № 289/718/18, від 19.06.2019 у справі № 289/2210/17, а також у постановах Верховного Суду від 30.01.2020 у справі № 921/557/15-г/10, від 06.02.2020 у справі № 910/1116/18, від 12.01.2021 у справі №334/5073/19.

Отже, законодавець врегулював питання щодо передачі до господарського суду всіх майнових спорів боржника, що виникли до порушення справи про банкрутства без покладення на позивача негативних наслідків законодавчих змін предметної юрисдикційності таких спорів, а саме: необхідності повторного звернення позивача із таким же позовом до господарського суду для розгляду спору в межах справи про банкрутства; повторної сплати судового збору за подання позову за діючими на час такого звернення більшими ставками; ризиків відмови у відкритті чи закриття провадження у справі, або ж відмови у задоволенні позову з підстав пропуску строку на оскарження рішень, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень.

Крім цього, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.01.2020 у справі №607/6254/15-ц, викладено правову позицію, згідно якої Кодекс України з процедур банкрутства захищає не лише права банкрута, а й права інших осіб, які мають вимоги до боржника (банкрута).

Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 19.12.2022 відкрито провадження у справі №908/2465/22 про банкрутство ПРАТ «ММК ІМ. ІЛЛІЧА» (копія додається). Відповідне оголошення 19.12.2022 опубліковане на веб-порталі Вищого господарського суду України (номер публікації: 69739).

Відтак, з моменту відкриття щодо ПРАТ «ММК ІМ. ІЛЛІЧА» провадження у справі про банкрутство, останній перебуває в особливому правовому режимі, де норми Кодексу України з процедур банкрутства мають пріоритет.

Постановляючи оскаржувану ухвалу від 30.01.2023 про закриття провадження у даній справі Суд першої інстанції врахував норми Кодексу України з процедур банкрутства щодо юрисдикційної приналежності даного спору у зв`язку з відкриттям провадження у справі про банкрутство, однак при цьому Суд першої інстанції не застосував імперативні приписи ч. 3 ст. 7 Кодексу України з процедур банкрутства, згідно з якими, якщо провадження у справі, стороною якої є боржник, відкрито до відкриття провадження у справі про банкрутство, то матеріали такої справи надсилаються до відповідного господарського суду для розгляду спору по суті у межах справи про банкрутство.

Слід зазначити, що Донецькою митницею, як відокремленим підрозділом Державної митної служби було прийнято рішення про коригування митної вартості товарів, наслідком якого є збільшення фінансових зобов`язань ПРАТ «ММК ІМ. ІЛЛІЧА» і яке останній вважає протиправним. Згідно із вимогами Кодексу адміністративного судочинства України строк на оскарження означених рішень становить шість місяців. Наведена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 27 травня 2021 року у справі № 826/13159/17, яку суд враховує в силу вимог частини 5 статті 242 КАС України.

На даний час для ПРАТ «ММК ІМ. ІЛЛІЧА» сплинув строк подання позову про оскарження рішення про коригування митної вартості товарів №UA700100/2021/100002/1 від 20.08.2021 та картки відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення № UA700100/2021/00052 від 20.08.2021.

Отже, закривши провадження у даній справі Суд першої інстанції фактично позбавив Позивача доступу до правосуддя та створив для митного органу можливість протиправного втручання у право Позивача на мире володіння своїм майном.

Позивач вважає за необхідне звернути увагу на безпідставність врахування Судом першої інстанції висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 21.09.2021 у справі № 905/2030/19 (905/1159/20) з огляду на те, що у названій справі зроблено висновок про підвідомчість податкового спору господарському суду за інших фактичних обставин, ніж у цій справі, а саме: спір у справі № 905/2030/19 (905/1159/20) стосується оскарження податкових повідомлень-рішень, що були прийняті податковим органом після порушення справи про банкрутства відносно позивача у тій справі, тобто цей спір фактично виник після відкриття провадження у справі про банкрутство; висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 21.09.2021 по справі № 905/2030/19 (905/1159/20) про підсудність цього спору господарському суду зроблено з посиланням на приписи ст.45 КУзПБ, якою врегульовано порядок заявлення та розгляду кредиторських вимог як конкурсних, так і поточних кредиторів.

В той час як у даній справі предметом спору є рішення митниці, прийняті до відкриття провадження у справі про банкрутство ПРАТ «ММКІ ІМ. ІЛЛІЧА».

Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21.09.2021 у справі № 905/2030/19 (905/1159/20) не наводила правових висновків про те, що відкриті до порушення провадження у справі про банкрутство позивача адміністративні справи підлягають закриттю.

Отже, зміна законодавства в частині визначення підсудності спорів, що мала місце вже після відкриття провадження у справі, не може тлумачитися як така, що вимагає закриття провадження у справі.

Кодекс України з процедур банкрутства від 18.10.2018 року № 2597-VIII не передбачав (не передбачає) необхідності закриття провадження у справах, які порушенні у межах іншого судочинства, а ніж господарського, до набрання чинності цим Кодексом.

Натомість імперативними приписами ч. 3 ст. 7 КзПБ встановлено, що матеріали справи, в якій стороною є боржник, щодо майнових спорів з вимогами до боржника та його майна, провадження в якій відкрито до відкриття провадження у справі про банкрутство, надсилаються до господарського суду, в провадженні якого перебуває справа про банкрутство, який розглядає спір по суті в межах цієї справи.

За встановлених обставин у цій справі суди повинні були передати справу до Господарського суду міста Києва, на розгляді якого перебуває справа № 910/6968/16 про банкрутство ДП «Укрветсанзавод».

Від відповідача надійшов відзив на скаргу в якому поросив залишити без задоволення, а ухвалу суду залишити без змін.

Відповідач зазначає зокрема, що в той же час згідно частини 3 статті 7 Кодексу України з процедур банкрутства матеріали справи, в якій стороною є боржник, щодо майнових спорів з вимогами до боржника та його майна, провадження в якій відкрито до відкриття провадження у справі про банкрутство, надсилаються до господарського суду, в провадженні якого перебуває справа про банкрутство, який розглядає спір по суті в межах цієї справи.

З огляду на вказану правову позицію Великої Палати Верховного Суду, можна зробити висновок про те, що матеріали справ, які стосуються майнових спорів, стороною в яких є боржник; спорів з позовними вимогами до боржника та щодо його майна; спорів про визнання недійсними результатів аукціону; спорів про визнання недійсними будь-яких правочинів, укладених боржником; спорів про повернення (витребування) майна боржника або відшкодування його вартості відповідно; спорів про стягнення заробітної плати; спорів про поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника; спорів щодо інших вимог до боржника, підлягають надісланню судами до господарського суду, в провадженні якого перебуває справа про банкрутство, який в свою чергу розглядає спір по суті в межах цієї справи про банкрутство.

Однак, судова практика (зокрема, справа №905/2030/19) стосується податкових спорів.

Предметом розгляду даної справи № 200/3039/22 є виключно визнання протиправним та скасування акта індивідуальної дії митного органу (а саме рішення про коригування митної вартості та картки відмови). Вважає, незважаючи на майновий характер спору, його вирішення (шляхом виконання судового рішення) не впливає на обсяг майнових активів позивача, на відміну від справи №905/2030/19, що розглядалася

Великою Палатою Верховного Суду, зокрема, у справі №905/2030/19 боржник самостійно звернувся до господарського суду з вимогами про оскарження податкового повідомлення-рішення, за наслідками якого безпосередньо змінюється обсяг податкових зобов`язань цього боржника, а отже, і обсяг його майнових активів.

В той же час, у даній адміністративній справі № 200/3039/22 вирішення спірних правовідносин не потягне за собою зміну майнового стану позивача.

КАС України взагалі не передбачено можливості передачі адміністративної справи судом першої інстанції, провадження по якій розпочате, на розгляд суду іншої юрисдикції.

З аналізу вказаних положень КАС України випливає, що суд першої інстанції у разі закриття провадження у справі з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої статті 238 цього Кодексу, повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи, але не наділений повноваженням вирішувати питання про направлення справи за встановленою юрисдикцією.

Зі змісту статті 238 КАС України вбачається, що питання про направлення справи за встановленою юрисдикцією у разі закриття провадження з підстави, встановленої пунктом 1 частини 1 статті 238 КАС України, може вирішити суд апеляційної або касаційної інстанції, однак для суду першої інстанції така процесуальна дія законом не передбачена.

Також апелянт не враховує, що на відміну від визначення загальної юрисдикції майнових спорів за участі боржника у частині 2 статті 7 КУзПБ, частина 3 цієї ж статті містить більш звужену імперативну норму про підстави передачі матеріалів справ: «матеріали справи, в якій стороною є боржник, щодо майнових спорів з вимогами до боржника та його майна, провадження в якій відкрито до відкриття провадження у справі про банкрутство, надсилаються до господарського суду, в провадженні якого перебуває справа про банкрутство, який розглядає спір по суті в межах цієї справи».

Позов у даній адміністративній справі № 200/3039/22 не містить вимог до боржника (ПрАТ «ММК ім. Ілліча») та його майна, а отже підстави для передачі матеріалів цієї справи до господарського суду відсутні.

Посилання представника апелянта на «сплив строку давності» «пропуск процесуального строку звернення з позовом», що на його думку унеможливлює самостійне звернення до Господарського суду Запорізької області і начебто позбавляє його доступу до правосуддя є безпідставним, оскільки «сплив строку давності» не є перешкодою для звернення до суду, а Господарським процесуальним кодексом України передбачена можливість поновлення пропущеного процесуального строку.

Відповідно до частини 1 статті 311 КАС України, суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Суд, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, здійснюючи апеляційний перегляд у межах доводів та вимог апеляційної скарги, відповідно до частини 1 статті 308 КАС України, встановив наступне.

Суд першої інстанції, закриваючи провадження у справі, посилався на висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 21 вересня 2021 у справі №905/2030/19, в якій суд дійшов висновку, що матеріали справ які стосуються всіх майнових спорів, стороною в яких є боржник; спорів з позовними вимогами до боржника та щодо його майна; спорів про визнання недійсними результатів аукціону; спорів про визнання недійсними будь-яких правочинів, укладених боржником; спорів про повернення (витребування) майна боржника або відшкодування його вартості відповідно; спорів про стягнення заробітної плати; спорів про поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника; спорів щодо інших вимог до боржника, підлягають надісланню судами до господарського суду, в провадженні якого перебуває справа про банкрутство, який в свою чергу розглядає спір по суті в межах цієї справи про банкрутство. Враховуючи зазначені висновки суду, суд дійшов до висновку, що заявлені у даній справі позовні вимоги не підлягають вирішенню в порядку адміністративного судочинства, а підсудні Господарському суду.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та фактам, здійснюючи апеляційний перегляд у межах доводів та вимог апеляційної скарги, відповідно до частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Предметом розгляду даної справи є спір про визнання протиправним та скасування рішення Донецької митниці, як відокремленого підрозділу Державної митної служби, про коригування митної вартості товарів №UA700100/2021/100002/1 від 20.08.2021 та картки відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення № UA700100/2021/00052 від 20.08.2021.

Згідно із частиною 1 статті 125 Конституції України судоустрій в Україні будується, зокрема, за принципом спеціалізації і визначається законом.

Метою запровадження цього засадничого принципу є більш глибокий і фаховий розгляд найбільш складних справ суддями, що мають відповідний досвід.

Спеціалізація є основним критерієм розподілу юрисдикцій і, власне, причиною створення судів різних юрисдикцій, бо нівелювання юрисдикційних критеріїв (у тому числі їх "змішування" в залежності від обставин конкретної справи, майнового стану особи, мети чи стадії її звернення до суду) призводить до розгляду однакових за своєю юридичною природою спорів різними судами, плутанини у визначенні належного суду, і, зрештою, - порушення принципів верховенства права і правової визначеності, що є прямим порушенням означеної вище норми Конституції України.

Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття "суд, встановлений законом" включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Головним критерієм розмежування адміністративної та господарської судових юрисдикцій є предмет спору та зміст спірних правовідносин.

При вирішенні питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і господарських справ недостатньо застосування виключно формального критерію - визначення суб`єктного складу спірних правовідносин. Визначальною ознакою для правильного вирішення спору є характер правовідносин, з яких виник спір. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

За правилами частини 3 статті 3 КАС України, провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини 1 статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини, та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Приписами статей 2, 4 та 19 КАС України визначено завдання та основні засади адміністративного судочинства, зміст публічно-правового спору та справи, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів.

Публічно-правовим вважається, зокрема, спір, у якому сторони правовідносин виступають одна щодо іншої не як рівноправні та в якому одна зі сторін виконує публічно-владні управлінські функції й може вказувати або забороняти іншому учаснику правовідносин відповідну поведінку, давати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо.

Необхідною ознакою суб`єкта владних повноважень є здійснення ним публічно-владних управлінських функцій. Ці функції суб`єкт має виконувати саме в тих правовідносинах, у яких виник спір.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин. Тобто якщо спір виник у сфері публічно-правових відносин, це виключає розгляд справи в порядку господарського судочинства.

До компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Водночас ГПК України визначає юрисдикцію та повноваження господарських судів, встановлює порядок здійснення судочинства у господарських судах (стаття 1 ГПК України).

Відповідно до статті 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

У пункті 8 частини 1 статті 20 ГПК України закріплена спеціальна юридична норма, відповідно до якої до справ, що належать до юрисдикції господарських судів, входять справи про банкрутство та справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого відкрито провадження у справі про банкрутство, зокрема, справи у спорах про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів про визначення та сплату (стягнення) грошових зобов`язань (податкового боргу), визначених відповідно до ПК України, а також спорів про визнання недійсними правочинів за позовом контролюючого органу на виконання його повноважень, визначених ПК України.

Як установлено судами, 19 грудня 2022 року Господарським судом Запорізької області відкрито провадження у справі №908/2465/22 про банкрутство Приватного акціонерного товариства «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча» ().

Отже, позивач перебуває у процедурі банкрутства.

Згідно з преамбулою КУзПБ цей Кодекс встановлює умови та порядок відновлення платоспроможності боржника - юридичної особи або визнання його банкрутом з метою задоволення вимог кредиторів, а також відновлення платоспроможності фізичної особи.

Відповідно до статті 1 КУзПБ банкрутством є визнана господарським судом нездатність боржника відновити свою платоспроможність за допомогою процедури санації та реструктуризації і погасити встановлені у порядку, визначеному цим Кодексом, грошові вимоги кредиторів інакше, ніж через застосування ліквідаційної процедури або процедури погашення боргів боржника; боржником для цілей цього Кодексу є юридична особа або фізична особа, у тому числі фізична особа - підприємець, неспроможна виконати свої грошові зобов`язання, строк виконання яких настав.

Отже, банкрутством як різновидом процедур, що здійснюються в межах спеціалізації господарського судочинства, є судова процедура, яка регламентує правовідносини, що виникають внаслідок нездатності боржника відновити свою платоспроможність та задовольнити визнані судом вимоги кредиторів через процедури санації чи ліквідації, які визначені КУзПБ, введеним у дію з 21 жовтня 2019 року. Цей Кодекс встановлює умови та порядок відновлення платоспроможності боржника - юридичної особи або визнання його банкрутом з метою задоволення вимог кредиторів, а також відновлення платоспроможності фізичної особи, передбачаючи ряд процесуальних норм, які регулюють порядок здійснення судочинства у цих процедурах (відкриття провадження у справі про банкрутство, види судових рішень у банкрутстві та порядок їх оскарження тощо).

Пунктом 4 Прикінцевих та перехідних положень КУзПБ установлено, що з дня введення в дію цього Кодексу подальший розгляд справ про банкрутство здійснюється відповідно до положень цього Кодексу незалежно від дати відкриття провадження у справі про банкрутство, крім справ про банкрутство, які на день введення в дію цього Кодексу перебувають на стадії санації, провадження в яких продовжується відповідно до Закону № 2343-XII.

Особливістю провадження у справі про банкрутство є те, що врегулювання правовідносин неплатоспроможності боржника вимагає поєднання в одній процедурі як цивільних, так і адміністративних правовідносин щодо його майна (майнових прав) з метою як найповнішого задоволення в ній вимог кредиторів - приватних осіб та контролюючих органів з грошовими вимогами до боржника у черговості, визначеній КУзПБ.

За змістом частини 1 статті 2 КУзПБ провадження у справах про банкрутство регулюється цим Кодексом, ГПК України, іншими законами України.

Відповідно до частини 1 статті 7 КУзПБ, спори, стороною в яких є боржник, розглядаються господарським судом за правилами, передбаченими ГПК України, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Згідно із частиною 2 статті 7 КУзПБ, господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи вирішує всі майнові спори, стороною в яких є боржник; спори з позовними вимогами до боржника та щодо його майна; спори про визнання недійсними результатів аукціону; спори про визнання недійсними будь-яких правочинів, укладених боржником; спори про повернення (витребування) майна боржника або відшкодування його вартості відповідно; спори про стягнення заробітної плати; спори про поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника; спори щодо інших вимог до боржника.

Склад учасників розгляду спору визначається відповідно до ГПК України.

Господарський суд розглядає спори, стороною в яких є боржник, за правилами, визначеними ГПК України. За результатами розгляду спору суд ухвалює рішення.

У разі якщо відповідачем у такому спорі є суб`єкт владних повноважень, суд керується принципом офіційного з`ясування всіх обставин у справі та вживає визначених законом заходів, необхідних для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів, з власної ініціативи.

Матеріали справи, в якій стороною є боржник, щодо майнових спорів з вимогами до боржника та його майна, провадження в якій відкрито до відкриття провадження у справі про банкрутство, надсилаються до господарського суду, в провадженні якого перебуває справа про банкрутство, який розглядає спір по суті в межах цієї справи (частина 3 статті 7 КУзПБ).

Аналіз змісту наведених приписів КУзПБ у взаємозв`язку з нормами статті 20 ГПК України дозволяє дійти висновку про те, що для віднесення справи до юрисдикції господарського суду, який розглядає справу про банкрутство, майнові вимоги мають бути безпосередньо пов`язані зі здійсненням провадження в такій справі, зокрема стосуватися визнання недійсними правочинів, учинених керуючим санацією (ліквідатором), визнання права власності на майно боржника, оскарження результатів аукціону з продажу майна боржника тощо.

До критеріїв визначення, чи підлягає розгляду у межах справи про банкрутство спір, стороною в якому є боржник, відносяться також такі умови, за яких вирішення спору: стосується питання щодо формування активів боржника (майно, майнові права); впливає на суб`єктний склад сторін та учасників у справі про банкрутство, їхні права, інтереси та (або) обов`язки.

Фактично спірні правовідносини у справі, що розглядається, виникли у межах публічно-правового спору у сфері митних правовідносин, за результатами здійснення митним органом владних управлінських функцій - митного контролю.

Тому автоматичне віднесення до господарської юрисдикції таких спорів не узгоджується з принципом правової визначеності.

Визначення контролюючим органом у рішенні про коригування митної вартості товарів іншої ніж визначено позивачем митної вартості напряму не пов`язане зі справою про банкрутство.

З огляду на викладене вимоги позивача (у тому числі й після відкриття провадження у справі про банкрутство) про визнання протиправним та скасування рішення про коригування митної вартості товарів та картку відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення, за характером і змістом відносин пов`язані саме з виконанням позивачем обов`язку зі сплати митних платежів (податків) та реалізацією відповідачем владних управлінських функцій, що унормовано приписами МК України.

Такі позовні вимоги стосуються насамперед перевірки правомірності рішення суб`єкта владних повноважень.

Наведене свідчить про публічно-правовий характер такого спору, а тому цей спір підлягає розгляду саме за правилами адміністративного судочинства.

Подібний висновок, що автоматичне віднесення до господарської юрисдикції, спорів правовідносини в яких виникли в межах публічно-правового, не узгоджується з принципом правової визначеності, узгоджується з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленій у постанові від 13 квітня 2023 року у справі № 320/12137/20 (провадження № 11-54апп22), в якій суд відступив від раніше сформованого висновку в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 вересня 2021 року у справі № 905/2030/19 та в постановах Великої Палати Верховного Суду, від 30 січня 2023 року у справі № 815/6486/17, від 27 лютого 2019 року у справі №826/1866/17, від 23 вересня 2020 року у справі №826/16976/16, від 21 вересня 2021 року у справі №905/2030/19 (905/1159/20), та в постанові Верховного Суду від 11 лютого 2021 року у справі №560/2855/20, від 28 квітня 2022 року у справі № 300/2043/19, від 05 липня 2023 року справа № 580/1001/23, від 11 серпня 2023 року справа № 822/407/16, від 8 червня 2023 року у справі №380/24252/21, від 14 вересня 2023 року справа № 280/7501/21.

Ураховуючи вищенаведене, при ухваленні оскаржуваної ухвали, суд першої інстанції не врахував висновки Великої Палати Верховного Суду, допустив порушення норм процесуального права.

Враховуючи вище викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, ухвалу суду першої інстанції слід скасувати, як таку, що прийнята з порушенням норм процесуального права та справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Згідно із статтею 320 КАС України, підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

Відповідно до частини 3 статті 312 КАС України, у випадках скасування судом апеляційної інстанції ухвал про відмову у відкритті провадження у справі, про повернення позовної заяви, зупинення провадження у справі, закриття провадження у справі, про залишення позову без розгляду справа (заява) передається на розгляд суду першої інстанції.

Керуючись ст. 242, 243, 250, 308, 311, 315, 320, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства Маріупольський металургійний комбінат ім. Ілліча задовольнити частково.

Ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 30 січня 2023 р. у справі № 200/3039/22 скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та відповідно до ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня вручення судового рішення.

Повне судове рішення складено та підписано 18 жовтня 2023 року

Суддя-доповідач Е.Г. Казначеєв

Судді А.А. Блохін

І.В. Геращенко