Справа № 240/8350/21
Суддя: Кузьмишин В.М.
Дата ухвалення: 2023-10-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 240/8350/21

Головуючий у 1-й інстанції: Шимонович Роман Миколайович Суддя-доповідач: Кузьмишин В.М.

12 жовтня 2023 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Кузьмишина В.М.

суддів: Сушка О.О. Сапальової Т.В.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Запорізькій області на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 25 квітня 2023 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Запорізькій області про визнання протиправною та скасування вимоги, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

Описова частина.

Короткий зміст позовних вимог.

У травні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до Житомирського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Запорізькій області, в якому просила: визнати протиправними та скасувати вимоги Головного управління ДПС у Запорізькій області про сплату боргу (недоїмки) №Ф-84039-51 від 13.11.2020 на суму 35 588, 74 грн., №Ф-84039-51 від 26.03.2021 на суму 37 788,74 грн.; зобов`язати Головне управління ДПС у Запорізькій області виключити з інтегрованої картки платника ОСОБА_1 заборгованість з єдиного соціального внеску у розмірі, визначеному податковою вимогою №Ф-84039-51 від 26.03.2021 на суму 37 788,74 грн.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 25.04.2023 позовні вимоги задоволено в повному обсязі.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Не погодившись із судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення та прийняти постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не повністю з`ясовані обставини, що мають значення для справи, а рішення прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відзив/заперечення на апеляційну скаргу.

Позивач правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Рух справи у суді апеляційної інстанції.

Ухвалою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 25 липня 2023 року відкрито апеляційне провадження у вищевказаній справі та призначено її до судового розгляду в порядку письмового провадження.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, згідно з даними АІС «Податковий Блок» ОСОБА_1 перебувала на обліку у ГУ ДПС у Запорізькій області (м.Бердянськ), як фізична особа - підприємець, з 09.07.2015 по 17.03.2021 на загальній системі оподаткування.

Позивач з 21.10.2014 здійснювала догляд за дитиною, ОСОБА_2 , до досягнення ним трирічного віку, а з 03.07.2020 станом на сьогоднішній день також здійснює догляд за дитиною, ОСОБА_3 , до досягнення ним трирічного віку.

З 02.10.2017 по 27.08.2018 позивач працювала як найманий робітник на Товариство з обмеженою відповідальністю «Кориця» на посаді менеджера.

16.03.2021 було здійснено арешт грошових коштів позивача на відкритих банківських рахунках, позивача було обмежено у користуванні банківськими рахунками та коштами, що на них містилися. При зверненні до банківської установи позивач отримала інформацію, що арешт було накладено постановою державного виконавця Бердянського міськрайонного відділу Державної виконавчої служби Південно-Східного управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) у рамках виконавчого провадження № НОМЕР_1, виданого Головним управлінням ДПС у Запорізькій області, на виконання вимоги про сплату боргу № Ф-84039-51 від 13.11.2020.

Представником позивача було направлено відповідачу адвокатській запит б/н від 23.03.2021 з проханням надати інформацію та копії документів, а саме: інформацію щодо підстав нарахування єдиного соціального внеску; інформацію про взяття податковими органами на облік ОСОБА_1 як фізичну особу - підприємця; зворотній бік інтегрованої картки платника ОСОБА_1 з єдиного соціального внеску за період з 01.01.2017, з повним описом графи "Опис операції"; копії вимоги зі сплати недоїмки з єдиного внеску (або корінці до них), починаючи з 2014 року, та докази їх надсилання на податкову адресу платника; інформацію щодо звернення вищезазначених вимог до стягнення.

У відповідь на адвокатський запит №20247/6/08-01-24-02-11 від 02.04.2021 податковим органом було повідомлено, що в інтегрованій картці позивача проведені на центральному рівні нарахування у загальній сумі 37 788,74 грн., з яких: за 2017 рік (по строку 09.02.2018) - 8448 грн., що дорівнює мінімальному страховому внеску (3200х22%), помноженому на кількість місяців звітного року; за 2018 рік, відповідно за термінами 19.04.2018, 19.07.2018, 19.10.2018, 21.01.2019 - 9828,72 грн., або 2457,18 грн. за кожний квартал, (мінімальна заробітна плата з січня 2018 року 3723 х 22 відсотки = 819,06 грн./міс.); за 2019 рік, відповідно за термінами 19.04.2019, 19.07.2019, 21.10.2019, 20.01.2020 у сумі 1 016,72 грн. (мінімальна заробітна плата з січня 2019 року 4173 х 22 відсотки = 918,06 грн./ міс., за квартал відповідно 918,06 грн. х 3 = 2754,18 грн.); за 2020 рік за термінами 21.04.2020, 20.07.2020, 19.10.2020, 19.01.2021 у сумі 8495, 3 грн. з урахуванням п.9 прим. 10 Закону №2464 (мінімальна заробітна плата з січня 2020 року 4723 х 22 відсотки = 1039,06 грн./міс. та з вересня 2020 року 5000 грн.х22 відсотки = 1100,0 грн.).

Також повідомлено, що сформовані вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 16.11.2018 №Ф- 84039-51 на суму 15819,54 грн., від 14.05.2019 №0-84039-51 на суму 21030,90 грн., від 13.11.2019 №0- 84039-51 на суму 26539,26 грн., від 12.02.2019 №0-84039-51 на суму 29293,44 грн., від 13.11.2020 №0- 84039-51 на суму 35588,74 грн., від 26.03.2021 №0-84039-51 на суму 37788,74 грн. були направлені позивачу рекомендованим листом з повідомленням про вручення на адресу, яка зазначена в реєстраційних даних боржника: АДРЕСА_1 .

Вважаючи дії відповідача протиправними, позивач звернулася до суду з цим позовом.

Мотивувальна частина.

Відповідно до вимог частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку, визначає Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон № 2464-VI).

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону № 2464-VI єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (єдиний внесок) - це консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI платниками єдиного внеску є фізичні особи підприємці, у тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Як зазначено у частині четвертій статті 4 Закону № 2464-VI, особи, зазначені в пунктах 4 та 5-1 частини першої цієї статті, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони отримують пенсію за віком або є особами з інвалідністю, або досягли віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі в системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» від 03.10.2017 № 2148-VIII внесено зміни, у тому числі до Закону № 2464-VI (набули чинності 01.01.2018).

Відповідно до абзацу першого пункту 2 частини першої статті 7 Закону № 2464-VI (у редакції з 01.01.2018) для платників, зазначених в пунктах 4 (крім фізичних осіб підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5, 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, єдиний внесок нараховується на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

Згідно з абзацом другим пункту 2 частини першої статті 7 Закону № 2464-VI, якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, що встановлена цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Пунктом 3 частини першої статті 7 Закону № 2464-VI передбачено, що для платників, зазначених в пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, єдиний внесок нараховується на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Відповідно до абзацу третього частини восьмої статті 9 Закону № 2464-VI платники єдиного внеску, зазначені в пунктах 4, 5, 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.

Згідно з абзацом четвертим частини восьмої статті 9 Закону № 2464-VI періодом, за який платники єдиного внеску подають звітність до органу доходів і зборів (звітним періодом), є календарний місяць, крім платників, зазначених в пунктах 4, 5 частини 1 статті 4 цього Закону, для яких звітним періодом є календарний рік. У разі державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи підприємця її останнім звітним періодом є період з дня закінчення попереднього звітного періоду до дня державної реєстрації припинення підприємницької діяльності такої фізичної особи.

Частиною дванадцятою статті 9 Закону № 2464-VI передбачено, що єдиний внесок підлягає сплаті незалежно від фінансового стану платника.

Як зазначено у частині шістнадцятій статті 25 Закону № 2464-VI, строк давності щодо нарахування, застосування та стягнення недоїмки, штрафів, пені не застосовується.

Отже, починаючи з 01.01.2017, відповідно до вищезазначених норм встановлений безальтернативний обов`язок фізичної особи-підприємця регулярно сплачувати єдиний внесок з дати державної реєстрації підприємницької діяльності до дати державної реєстрації припинення підприємницької діяльності. При цьому в разі неотримання доходу, за будь-яких умов, єдиний внесок має бути сплачений у розмірі не менше розміру мінімального страхового внеску на місяць. Строк давності щодо нарахування, застосування та стягнення недоїмки, штрафів, пені не застосовується.

Законами України про Державний бюджет України на 2017, 2018, 2019, 2020 роки установлено щомісячний розмір мінімальної заробітної плати: з 01.01.2017 - 3200 грн, з 01.01.2018 - 3723 грн, з 01.01.2019 - 4173 грн, з 01.01.2020 - 4723 грн відповідно.

Таким чином, з 01.01.2017 мінімальний страховий внесок становив на місяць 704 грн (3200 грн. х 22%), з 01.01.2018 - 819,06 (3723 грн х 22%), з 01.01.2019 - 918,06 грн (4173,00 грн х 22%).

У 2020 році з врахуванням пільг, наданих платникам єдиного внеску на загальнообов?язкове державне соціальне страхування у зв?язку з карантином, та розміру мінімальної заробітної плати у 2020 році мінімальний єдиний внесок становить: за I квартал 2020 року - 2078,12 грн (4723 грн х 22% х 2 (за січень і лютий місяці); за II квартал 2020 року - 1039,06 грн (за червень).

Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 25.08.2020 підвищено розмір мінімальної заробітної плати з 01.09.2020 до 5000 грн, що впливає на мінімальний розмір єдиного внеску. Відповідно, з 01.09.2020 мінімальний розмір єдиного внеску становить 1100 грн на місяць (5000 грн х 22 %), через що мінімальний єдиний внесок за III квартал 2020 року склав 3178,12 грн, за IV квартал 2020 року - 2200 грн.

Разом з тим матеріалами справи підтверджується сплата ТОВ «Кориця» єдиного соціального внеску за позивача за жовтень 2017 року - серпень 2018 року.

Крім того, матеріалами справи підтверджується сплата органами соціального захисту населення єдиного соціального внеску за позивача за листопад 2014 року - жовтень 2017 року, серпень 2020 - червень 2023 року.

Згідно з наявними у матеріалах справи копіями свідоцтв про народження, позивач народила дітей 21.10.2014 та 03.11.2020.

Відповідно до підпункту 2 пункту 1 Порядку нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за деякі категорії застрахованих осіб, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2011 № 178 (далі - Порядок № 178), цей Порядок визначає механізм сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за осіб, які доглядають за дитиною до досягнення нею трирічного віку та відповідно до закону отримують допомогу по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та/або допомогу при народженні дитини, при усиновленні дитини.

Пунктом 2 Порядку №178 визначено, що єдиний внесок нараховується за осіб, зазначених у підпункті 2 пункту 1 цього Порядку, на суми допомоги при народженні дитини (крім суми, яка виплачується одноразово) та/або суми допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, нарахованої за базовий звітний період.

Крім того, за правилами частини першої статті 19 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон № 1105-ХІV) право на матеріальне забезпечення та соціальні послуги за страхуванням у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності мають застраховані особи - громадяни України, іноземці, особи без громадянства та члени їх сімей, які проживають в Україні, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Це право виникає з настанням страхового випадку в період роботи (включаючи час випробування та день звільнення), зайняття підприємницькою та іншою діяльністю, якщо інше не передбачено законом.

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 20 Закону №1105-ХІV за страхуванням у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності надаються окремі види матеріального забезпечення та соціальних послуг, зокрема допомога по тимчасовій непрацездатності (включаючи догляд за хворою дитиною).

Пунктом 4 частини першої статті 22 Закону №1105-ХІV визначено, що допомога по тимчасовій непрацездатності надається застрахованій особі у формі матеріального забезпечення, яке повністю або частково компенсує втрату заробітної плати (доходу), у разі настання в неї одного з таких страхових випадків: догляд за дитиною віком до трьох років або дитиною з інвалідністю віком до 18 років у разі хвороби матері або іншої особи, яка доглядає за цією дитиною.

Отже, допомога по догляду за дитиною є допомогою по тимчасовій непрацездатності, яка надається застрахованим особам (у т. ч. підприємцям) у формі матеріального забезпечення, яке повністю або частково компенсує втрату заробітної плати (доходу). Тобто застрахована особа може не здійснювати підприємницьку діяльність у випадку догляду за дитиною віком до трьох років, при цьому, самостійно не сплачує єдиний внесок, а отримує щомісячну допомогу по догляду за дитиною, на яку нараховується та з якої сплачується єдиний внесок.

На підставі наведеного можна зробити висновок, що з урахуванням особливостей форми діяльності самозайнятих осіб, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.

Водночас у випадку отримання застрахованою особою у встановленому порядку щомісячної соціальної допомоги (у т.ч. по догляду за дитиною), на яку нараховується та з якої сплачується єдиний внесок у мінімальному розмірі, обов`язок сплати такою особою, що зареєстрована як фізична особа-підприємець, єдиного внеску не виникає.

Аналогічна правова позиція щодо подвійної сплати єдиного соціального внеску викладена у постановах Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 160/3114/19, від 05.12.2019 справа № 260/358/19, а також від 04.10.2022 у справі №140/566/19.

Крім того, колегія судів вважає за необхідне звернути увагу, що особа, яка провадить господарську діяльність, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу, лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником) така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем у розмірі не меншому за мінімальний.

Таким чином, колегія суддів вважає, що оскільки протягом листопада 2014 року - жовтня 2017 року, серпня 2020 - червня 2023 року позивач у встановленому порядку одержувала щомісячну допомогу по догляду за дитиною, на яку нараховувався та з якої сплачувався єдиний внесок, вказаний період включений до страхового стажу позивача, при цьому, підприємницьку діяльність позивач не здійснювала та доходів від неї не отримувала, тому у відповідача були відсутні правові підстави для формування та направлення позивачу Вимоги в частині про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску.

Крім того, оскільки протягом жовтня 2017 року - серпня 2018 року позивач у встановленому законом порядку була застрахованою, і платником єдиного внеску за неї було ТОВ «Кориця», вказаний період включений до страхового стажу позивача, при цьому, підприємницьку діяльність позивач не здійснювала та доходів від неї не отримувала, тому у відповідача були відсутні правові підстави для формування та направлення позивачу Вимоги в частині про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску.

Водночас колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що матеріали справи не містять доказів, що позивач у період з вересня 2018 року по червень 2020 року не здійснювала своєї підприємницької діяльності як ФОП, з огляду на відсутність запису про державну реєстрацію припинення своєї підприємницької діяльності як фізичної особи.

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що за умови реєстрації позивачки як ФОП наявні підстави для нарахування їй єдиного внеску на загальних підставах у розмірі 18 009,20 грн.

За наведених обставин, виключенню інтегрованої картки податків, заборгованість з єдиного соціального внеску ОСОБА_1 у розмірі, визначеному податковою вимогою №Ф-84039-51 від 26.03.2021, підлягає сума 19 779,54 грн. (37 788,74 - 18 009,20).

Висновок за результатами розгляду апеляційної скарги.

З огляду на вказане, колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України та ст.17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського Суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерела права.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» (рішення від 18.07.2006).

Зокрема, у пункті 23 рішення ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом, переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника.

Так, у рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» ЄСПЛ наголосив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 09.12.1994). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland) від 01.07.2003). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland) від 27.09.2001).

Інші зазначені в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Таким чином, проаналізувавши встановлені обставини справи у сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення частково, а рішення суду першої інстанції скасуванню з прийняттям постанови про часткове задоволення позовних вимог.

Згідно зі ст.317 КАС України суд апеляційної інстанції скасовує судове рішення суду першої інстанції та ухвалює нове, коли має місце не повне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність таких обставин, невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи чи питання.

Водночас слід зазначити, що в контексті положень п.6 ч.6 ст.12 КАС України дана справа належить до категорій справ незначної складності, а тому судове рішення, постановлене за результатами апеляційного перегляду, у касаційному порядку оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 цього Кодексу.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Запорізькій області задовольнити частково.

Рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 25 квітня 2023 року скасувати.

Ухвалити постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправними та скасувати вимоги про сплату боргу (недоїмки) Головного управління ДПС у Запорізькій області №Ф-84039-51 від 13.11.2020 на суму 35 588, 74 грн., №Ф-84039-51 від 26.03.2021 на суму 37 788,74 грн.

Зобов`язати Головне управління ДПС у Запорізькій області виключити з інтегрованої картки платника заборгованість з єдиного соціального внеску ОСОБА_1 у розмірі, визначеному податковою вимогою №Ф-84039-51 від 26.03.2021, на суму 19 779,54грн. грн.

Постанова суду набирає законної сили в порядку та в строки, передбачені ст. 325 КАС України.

Головуючий Кузьмишин В.М.

Судді Сушко О.О. Сапальова Т.В.