Справа № 300/592/23
Суддя: Кухтей Руслан Віталійович
Дата ухвалення: 2023-10-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2023 рокуЛьвівСправа № 300/592/23 пров. № А/857/10740/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі :

головуючого судді : Кухтея Р.В.,

суддів : Носа С.П., Шевчук С.М.

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 12 травня 2023 року (ухвалене головуючим-суддею Кафарським В.В. в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження у м. Івано-Франківську) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Коломийського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в :

У лютому 2023 року ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до Коломийського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки (далі - Коломийський РТЦКСП, відповідач), в якому просив визнати незаконною відмову Коломийського РТЦКСП щодо задоволення його рапорта про звільнення з військової служби та зобов`язати відповідача задовольнити поданий ним рапорт, звільнивши з військової служби через сімейні обставини.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 12.05.2023 у задоволенні позовних вимог було відмовлено повністю.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій через неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права просить його скасувати та прийняти постанову, якою задовольнити його позовні вимоги повністю.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що він має право на звільнення з військової служби, оскільки у нього на утриманні перебуває повнолітня дитина, яка є особою з інвалідністю І групи.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Згідно п.3 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні по справі матеріали та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.

З матеріалів справи видно, що позивач є громадянином України, що підтверджується паспортом громадянина України серії НОМЕР_1 , виданим 25.01.2000 Снятинським РВ УМВС в Івано-Франківській області.

Позиває являється батьком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 від 27.12.2001, виданого відділом реєстрації актів громадянського стану Снятинського районного управління юстиції Івано-Франківської області.

Згідно довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААБ №841182 від 27.08.2020, ОСОБА_2 , встановлено з 10.08.2020 першу Б групу інвалідності з дитинства. В розділі 12 даної довідки зазначено, що вона потребує постійного стороннього догляду.

Згідно витягу з наказу начальника Коломийського РТЦКСП (по стройовій частині) №28 від 02.03.2022, відповідно до Указу Президента України №69/2022 від 24.02.2022 Про загальну мобілізацію, Закону України Про військовий обов`язок і військову службу №2232-XII від 25.03.1992 (далі - Закон №2232) (зі змінами) та Закону України Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію №3543-XII від 21.10.1993 (далі - Закон №3543) (зі змінами), солдата ОСОБА_1 , водія взводу охорони роти охорони Другого відділу, зараховано до списків особового складу Коломийського РТЦКСП Івано-Франківської області на всі види забезпечення та призначено на посади за штатами воєнного стану.

07.11.2022 позивач звернувся до відповідача із рапортом про звільнення з військової служби у запас на підставі статті 26 Закону №2232, у зв`язку з вихованням дитини, хворої на дитячий церебральний параліч.

Листом №3050 від 22.11.2022 Коломийським ТЦКСП повідомлено, що поданих до рапорту підтверджуючих документів стосовно права на звільнення з військової служби на підставі статті 26 Закону №2232 недостатньо для набуття права на звільнення.

25.01.2023 позивач повторно подав рапорт на звільнення, у зв`язку з наявністю у нього на утриманні дитини, яка є особою з інвалідністю І групи та хворіє на дитячий церебральний параліч, що згідно абз.7 ст.23 Закону №3543 дає йому право на відстрочку від призову на військову службу.

Листом №686 від 08.02.2023 відповідачем повідомлено, що поданих до рапорту підтверджуючих документів стосовно права на звільнення з військової служби на підставі статті 26 Закону №2232 недостатньо для набуття права на звільнення.

Вважаючи протиправними дії Коломийського РТЦКСП, ОСОБА_1 звернувся до адміністративного суду з даним позовом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з відсутності правових підстав для звільнення позивача з військової служби відповідно до абз.2 п.п.г п.2 ч.4 ст.26 Закону №2232, оскільки на момент його звернення з рапортом про звільнення з військової служби, ОСОБА_2 виповнилось 21 рік.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального права та з дотриманням норм процесуального права, а також при повному, всебічному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, виходячи з наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Розділом ІІ Конституції України передбачені основоположні права, свободи та обов`язки людини і громадянина. Зокрема, статтею 65 Конституції України визначено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Згідно пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Президент України приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.

Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 Про введення воєнного стану в Україні у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України було введено в Україні воєнний стан із 05 год 30 хв 24.02.2022 строком на 30 діб, який неодноразово був продовжений Указами Президента України №133/2022 від 14.03.2022, №259/2022 від 18.04.2022, №341/2022 від 17.05.2022.

Закон №3543 встановлює правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, визначає засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності (далі - підприємства, установи і організації), повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів.

Згідно статті 1 Закону №3543, мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

Відповідно до ч.2 ст.4 Закону №3543, загальна мобілізація проводиться одночасно на всій території України і стосується національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту, підприємств, установ і організацій.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначення загальних засад проходження в Україні військової служби, врегульовано Законом №2232, а також Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України №1153/2008 від 10.12.2008 (далі - Положення №1153/2008).

Судом встановлено, що позивач виявив своє небажання продовжувати проходити військову службу та подав рапорт про звільнення з військової служби за сімейними обставинами у зв`язку з вихованням дитини, яка є особою з інвалідністю І групи хворої на дитячий церебральний параліч.

Так, підстави звільнення з військової служби передбачені ст.26 Закону №2232, відповідно п.п.г п.2 ч.4 якої (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах : під час воєнного стану : через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу) :

- у зв`язку з вихованням дитини з інвалідністю віком до 18 років;

- у зв`язку з вихованням дитини, хворої на тяжкі перинатальні ураження нервової системи, тяжкі вроджені вади розвитку, рідкісні орфанні захворювання, онкологічні, онкогематологічні захворювання, дитячий церебральний параліч, тяжкі психічні розлади, цукровий діабет I типу (інсулінозалежний), гострі або хронічні захворювання нирок IV ступеня, дитини, яка отримала тяжку травму, потребує трансплантації органа, потребує паліативної допомоги, що підтверджується документом, виданим лікарсько-консультативною комісією закладу охорони здоров`я в порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, але якій не встановлено інвалідність;

- у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я;

- у зв`язку з наявністю дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю та/або одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи;

- у зв`язку з необхідністю здійснення опіки над особою з інвалідністю, визнаною судом недієздатною;

- у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю I групи;

- у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю II групи або за особою, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд;

- військовослужбовці-жінки - у зв`язку з вагітністю;

- військовослужбовці-жінки, які перебувають у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а також якщо дитина потребує домашнього догляду тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку; один із подружжя, обоє з яких проходять військову службу і мають дитину (дітей) віком до 18 років;

- військовослужбовці, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років.

Системний аналіз приведених вище норм дає підстави для висновку, що перелік сімейних обставин, за якими військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби під час воєнного стану (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу) є вичерпним.

Перелік сімейних обставин та інших поважних причин, які можуть бути підставою для звільнення громадян з військової служби та із служби осіб рядового і начальницького складу затверджений постановою Кабінету Міністрів України №413 від 12.06.2013, пунктом 5 якого визначено, що військовослужбовці, крім військовослужбовців строкової військової служби, та особи рядового і начальницького складу на їх прохання можуть бути звільнені з військової служби та із служби осіб рядового і начальницького складу через такі сімейні обставини та інші поважні причини: необхідність постійного стороннього догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії для осіб віком понад 18 років чи лікарсько-консультативної комісії для осіб до 18 років.

З матеріалів справи видно, що позивач зареєстрований та проживає разом зі дружиною ОСОБА_3 , дочкою ОСОБА_2 , 2001 р.н., сином ОСОБА_4 , 2005 р.н. та сином ОСОБА_5 , 2012 р.н., що підтверджується актом обстеження матеріально-побутових умов домогосподарства/фактичного місця проживання особи №2328 від 23.12.2022, виданого виконавчим комітетом Снятинської міської ради Коломийського району Івано-Франківської області.

Згідно виписки №11793/17 з медичної картки стаціонарного хворого №2757 від 07.12.2017, ОСОБА_2 встановлено діагноз : Дитячий церебральний параліч, нижня спастична диплегія зі стійкими, тяжкими руховими порушеннями. Двобічна плосковальгусна деформація обох стоп. Стан після оперативного лікування 07.11.2017.

Також, згідно довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААБ №841182 від 27.08.2020, ОСОБА_2 встановлено з 10.08.2020 першу Б групу інвалідності з дитинства. В розділі 12 даної довідки зазначено, що остання потребує постійного стороннього догляду.

Колегія суддів враховує, що відповідно до Конвенції про права дитини, дитиною є кожна людська істота до досягнення 18-річного віку, якщо за законом, застосовуваним до даної особи, вона не досягає повноліття раніше.

Відповідно до ч.1 ст.6 Сімейного кодексу України, правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття.

Повноліття настає з вісімнадцяти років (ч.1 ст.34 ЦК України).

Таким чином, до досягнення 18 років фізична особа має правовий статус дитини.

Як видно з матеріалів справи, згідно свідоцтва про народження від 27.12.2001 НОМЕР_2 , виданого відділом реєстрації актів громадянського стану Снятинського районного управління юстиції Івано-Франківської області, ОСОБА_2 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Тобто, як вірно встановив суд першої інстанції, на момент звернення позивача з рапортом про звільнення з військової служби, його донці ОСОБА_2 виповнилось 21 рік.

Відтак, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність правових підстав для звільнення позивача з військової служби відповідно до абз.2 п.п.г п.2 ч.4 ст.26 Закону №2232, а отже законності відмови Коломийського РТЦКСП у задоволенні рапорта позивача про звільнення з військової служби.

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України та ст.17 Закону України Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини, суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського Суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерела права.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив ЄСПЛ у справі Проніна проти України (рішення від 18.07.2006).

Зокрема, у пункті 23 рішення ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника.

Так, у рішенні від 10.02.2010 у справі Серявін та інші проти України ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorija v. Spain) від 09.12.1994). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі Суомінен проти Фінляндії (Suominen v. Finland) від 01.07.2003). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі Гірвісаарі проти Фінляндії (Hirvisaari v. Finland) від 27.09.2001).

Інші зазначені в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Згідно ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення ухвалене відповідно до норм матеріального та процесуального права, а висновки суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, які не спростовані доводами апеляційної скарги, у зв`язку з чим відсутні підстави для її задоволення.

Одночасно слід зазначити, що в контексті положень п.1 ч.6 ст.12 КАС України дана справа відноситься до категорій справ незначної складності, а тому судове рішення, постановлене за результатами апеляційного перегляду в касаційному порядку оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 цього Кодексу.

Керуючись ст.ст.12, 308, 311, 316, 321, 325, 328, 329 КАС України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 12 травня 2023 року по справі №300/592/23 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. В. Кухтей
судді С. П. Нос
С. М. Шевчук