Справа № 127/21792/23
Суддя: Ватаманюк Р.В.
Дата ухвалення: 2023-10-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 127/21792/23

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Вишар І.Ю.

Суддя-доповідач - Ватаманюк Р.В.

17 жовтня 2023 року м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Ватаманюка Р.В.

суддів: Капустинського М.М. Сапальової Т.В. ,

за участю:

секретаря судового засідання: Надольна М.С.,

представника позивача: Ібадова Е. Т.

представника відповідача: Ковальчука Д. О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Управління патрульної поліції в Вінницькій області на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 31 серпня 2023 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції та Управління патрульної поліції в Вінницькій області про притягнення до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 121-2, ч. 8 ст. 133-1 КУпАП,

В С Т А Н О В И В :

І. КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ

Позивач звернувся із позовом до Вінницького міського суду Вінницької області в якому просив скасувати постанову серії БАД №350007 від 07.07.2023 про притягнення до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 121-2, ч.8 ст.133-1 КУпАП.

ІІ. ЗМІСТ СУДОВОГО РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 31.08.2023 позов задоволено.

Постанову Інспектора ВБДР УПП у Вінницькій області ДПП старшого лейтената поліції Ясинецького Руслана Сергійовича серії БАД №350007 від 07.07.2023 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 121-2, ч.8 ст.133-1 КУпАП, скасовано, а провадження у справі закрито.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Управління патрульної поліції у Вінницькій області на користь ОСОБА_1 витрати по оплаті судового збору в сумі 536,80 грн.

Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що вина ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121-2 та ч.8 ст.133-1 КУпАП, не доведена. Доказів, які підтверджували б факт вчинення позивачем правопорушення, судом не здобуто.

ІІІ. ДОВОДИ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позову повністю.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт вказав, що судом першої інстанції безпідставно не враховано те, що відповідно до портативного відео реєстратора поліцейського відображено, що в салоні маршрутного транспортного засобу у проході стоять пасажири, що підтверджує факт перебування пасажирів понад кількість зазначену технічною даного транспортного засобу.

Також вказано, що відеореєстором з транспортного засобу зафіксовано, що з 05 год. 37 хв. по 07 год. 32 хв. Mercedes-Benz SPRINTER 308 CDI, д.н.з. НОМЕР_1 не заїжджав для проходження медичного та технічного огляду.

ІV. ВІДЗИВ НА АПЕЛЯЦІЙНУ СКАРГУ

Позивач правом подання письмового відзиву на апеляційну скаргу не скористався, що в силу вимог ч. 4 ст. 304 КАС України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

V. РУХ СПРАВИ У СУДІ АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ

Ухвалою суду від 09.10.2023 відкрито апеляційне провадження у справі та призначено справу до апеляційного розгляду на 17.10.2023 на 10:20 год.

Представник відповідача в судовому засіданні підтримав вимоги апеляційної скарги та просив суд задовольнити її повністю.

Представник позивача заперечив проти апеляційної скарги.

VІ. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Згідно оскаржуваної постанови слідує, що 07.07.2023 в м. Вінниці по вул. Київській, 8, позивач керуючи транспортним засобом Mercedes-Benz SPRINTER 308 CDI, д.н.з. НОМЕР_1 , надаючи послуги з перевезення пасажирів на комерційній основі за маршрутом 17А, не пройшов щозмінний перед рейсовий медичний та технічний огляд, чим порушив ст. 18 Закону України "Про автомобільний транспорт" та перевозив пасажирів у транспортному засобі, обладнаному місцями для сидіння в кількості, що не передбачена технічною характеристикою, чим порушив п.21.1. ПДР, за що передбачена відповідальність за ч.1 ст. 121-2 КУпАП, а тому відповідачем було винесено постанову серії БАД №350007 від 07.07.2023 про притягнення до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 121-2, ч.8 ст.133-1 КУпАП, яка оскаржується.

Не погоджуючись з вказаною постановою позивач оскажив її до суду.

VІІ. ПОЗИЦІЯ СЬОМОГО АПЕЛЯЦІЙНОГО АДМІНІСТРАТИВНОГО СУДУ

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції за такими доводами.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст. 14 Закону України "Про дорожній рух" від 30.06.1993 № 3353-XII учасники дорожнього руху зобов`язані: знати і неухильно дотримуватися вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху; створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам; виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух.

Порядок дорожнього руху на території України, відповідно до Закону України "Про дорожній рух", встановлюють Правила дорожнього руху, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306 (далі ПДР).

Згідно із п. 21.1 ПДР дозволяється перевозити пасажирів у транспортному засобі, обладнаному місцями для сидіння в кількості, що передбачена технічною характеристикою так, щоб вони не заважали водієві керувати транспортним засобом і не обмежували оглядовість, відповідно до правил перевезення.

Згідно ч. 9 ст.35 Закону України "Про автомобільний транспорт" від 05.04.2001 № 2344-III на міжнародних та міжміських маршрутах дозволяється перевозити пасажирів з обов`язковим наданням їм місць для сидіння.

Відповідно до ч. 1 ст. 121-2 КУпАП передбачена адміністративна відповідальність за перевезення водіями транспортних засобів, що працюють у режимі маршрутних таксі, пасажирів понад максимальну кількість, передбачену технічною характеристикою транспортного засобу або визначену в реєстраційних документах на цей транспортний засіб, а також перевезення водіями транспортних засобів, що здійснюють міжміські чи міжнародні перевезення, пасажирів, кількість яких перевищує кількість місць для сидіння, передбачену технічною характеристикою транспортного засобу або визначену в реєстраційних документах на цей транспортний засіб.

Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 від 11.11.2005, транспортний засіб маркиBenz SPRINTER 308 CDI, реєстраційний номер НОМЕР_1 , має 18 місці без водія (висновок №125088 від 03.11.05).

Положенням ст.251 КУпАП вказано, що доказами в справі про адміністративне правопорушення є, зокрема, показання технічних засобів, що мають функції фотозйомки та відеозапису.

На підтвердження обґрунтованості та законності оскаржуваної постанови відповідачем в якості доказу до відзиву на позов надано суду першої інстанції відеозаписи.

Проте, із наданих відеозаписів не можливо встановити, яку кількість пасажирів перевозив позивач, а відтак не можливо встановити факт порушень позивачем ПДР України.

Твердження скаржника про те, що відеозаписом зафіксовано, що в салоні маршрутного транспортного засобу у проході стоять пасажири, що підтверджує факт перебування пасажирів понад кількість зазначену технічною даного транспортного засобу колегія суддів відхиляє, оскільки вказані пасажири могли стояти у проході готуючись до виходу на зупинці для маршрутних транспортних засобів. При цьому на відеозаписі не зафіксовано кількість мість та наявність чи відсутність вільних місць.

Таким чином факту порушення позивачем вимог п. 21.1 ПДР України не зафіксовано, тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність в його діях складу адміністративного правопорушення передбаченого ч.1 ст.121-2 КУпАП.

Також оскаржувна постанова містить посилання про порушення позивачем ст. 18 Закону України "Про автомобільний транспорт" та п.21.1. ПДР, і кваліфіковані дії позивача як адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст. 121-2, ч. 8 ст.133-1 КУпАП.

В постанові є посилання на порушення позивачем ч.8 ст. 133-1 КУпАП (зберігання транспортних засобів, що використовуються для перевезення пасажирів на комерційній основі, поза встановленими місцями їх стоянки), в той же час в п.5 спірної постанови інспектор посилається на те, що позивач не пройшов медичного перед рейсового огляду, а транспортний засіб передрейсового технічного контролю. Представник відповідача в суді апеляційної інстанції пояснив це технічною опискою.

Крім того в п. 7 спірної постанови не зазначено відомостей про наявність доказів, на яких зафіксовано правопорушення.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду у постанові від 26.04.2018 у справі № 338/1/17 оскаржувана постанова про притягнення позивача до адміністративної відповідальності не є беззаперечним доказом вчинення ним правопорушення, оскільки саме по собі описання адміністративного правопорушення не може бути належним доказом вчинення особою такого порушення. Така постанова по своїй правовій природі є рішенням суб`єкта владних повноважень щодо наслідків розгляду зафіксованого правопорушення, якому передує фіксування цього правопорушення.

Згідно з оскаржуваної постанови, 07.07.2023 в м. Вінниці по вул. Київській, 8, позивач керуючи транспортним засобом Mercedes-Benz SPRINTER 308 CDI, д.н.з. НОМЕР_1 , надаючи послуги з перевезення пасажирів на комерційній основі за маршрутом 17А, не пройшов щозмінний перед рейсовий медичний та технічний огляд, чим порушив ст. 18 Закону України "Про автомобільний транспорт" та перевозив пасажирів у транспортному засобі, обладнаному місцями для сидіння в кількості, що не передбачена технічною характеристикою, чим порушив п.21.1. ПДР, за що передбачена відповідальність за ч.1 ст. 121-2 КУпАП, а тому відповідачем було винесено постанову серії БАД №350007 від 07.07.2023 про притягнення до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 121-2, ч.8 ст.133-1 КУпАП, яка оскаржується.

На підтвердження правомірності прийняття оскаржуваної постанови відповідачем надано до суду першої інстанції відеозаписи з відеореєстора з транспортного засобу, якими зафіксовано, що з 05 год. 37 хв. по 07 год. 32 хв. Mercedes-Benz SPRINTER 308 CDI, д.н.з. НОМЕР_1 не заїжджав для проходження медичного та технічного огляду.

Стосовно таких доказів колегія суддів зазначає, що в оскаржуваній постанові не вказано про долучення наданих відеозаписів. Відповідачем не вказано яким приладом, з якого транспортного засобу здійснено відеозаписи та чи були вони наявні у відповідача під час складання постанови. Не вказано яким чином такі відеозаписи здобуді відповідачем. Також не вказано місця здійснення фіксації.

Крім того надані відеозаписи роз`єднані між собою, що позбавляє суд можливості відслідкувати безперервне фіксування обставин.

Натомість позивачем до позову додано копію подорожнього листа №00572, копію журналу щозмінного передрейсового та післярейсового медичних оглядів водіїв, згідно якого, 07.07.2023 пройдено необхідний огляд, а також надано протокол перевірки технічного стану транспортного засобу №01149-00601-23 від 30.06.2023.

Згідно правової позиції, викладеної у постановах Верховного Суду від 17.07.2019 у справі №295/3099/17, від 13.02.2020 у справі №524/9716/16-а, приписами частини 3 статті 283 КУпАП чітко передбачено імперативний обов`язок відповідача щодо зазначення технічного засобу, яким здійснено фото або відеозапис у постанові по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху.

У разі відсутності в оскаржуваній постанові по справі про адміністративне правопорушення посилань на технічний засіб, за допомогою якого здійснено відеозапис, такий відеозапис не може вважатися належним та допустимим доказом вчинення адміністративного правопорушення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Одна тільки постанова про притягнення позивача до адміністративної відповідальності не є беззаперечним доказом вчинення ним правопорушення, оскільки саме по собі описання адміністративного правопорушення не може бути належним доказом вчинення особою такого порушення. Така постанова по своїй правовій природі є рішенням суб`єкта владних повноважень щодо наслідків розгляду зафіксованого правопорушення, якому передує фіксування цього правопорушення.

Відповідна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 26.04.2018 у справі № 338/1/17.

Отже відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, на якого покладено обов`язок доказування вини, не доведено наявність в діях позивача складу адміністративного правопорушення, а тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позову шляхом скасування постанови серії БАД №350007 від 07.07.2023 та закриття провадження у справі.

Частиною 3 статті 286 КАС України встановлено, що за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право: 1) залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення; 2) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи); 3) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення; 4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.

VІІІ. ВИСНОВОК ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

Оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Управління патрульної поліції в Вінницькій області залишити без задоволення, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 31 серпня 2023 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту проголошення і не може бути оскаржена відповідно до частини 3 статті 272 КАС України.

Головуючий Ватаманюк Р.В.

Судді Капустинський М.М. Сапальова Т.В.