Справа № 440/6483/23
Суддя: Присяжнюк О.В.
Дата ухвалення: 2023-10-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2023 р. Справа № 440/6483/23
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Присяжнюк О.В.,

Суддів: Спаскіна О.А. , Любчич Л.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 28.06.2023 (ухвалене суддею) по справі № 440/6483/23

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області

про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області , в якому просив: визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області щодо відмови у призначенні пенсії по інвалідності ОСОБА_1 , викладені; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області провести перерахунок ОСОБА_1 , зарахувавши в пільговому обчисленні періоди роботи: з 12.07.1988 по 15.08.1989 (запис № 12 та № 13) - 1 рік 1 міс. 3 дні, з 18.08.1989 по 28.08.1990 (запис №14 та №15) - 1 рік 11 днів, з 29.08.1990 по 27.12.1990 (запис № 16 та № 17) - 3 міс. 28 днів, з 28.12.1990 по 03.06.1991 (запис № 18 та № 19) - 5 міс. 6 днів, з 04.06.1991 по 11.11.1991 (запис № 20 та № 21) - 5 міс. 8 днів, як трудовий стаж зароблений в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі та в районах Крайньої Півночі, зарахувавши один рік роботи за один рік шість місяців; призначити ОСОБА_1 пенсію по інвалідності з дати звернення до органів Пенсійного фонду - з 12.01.2023

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 28.06.2023 позов задоволено частково, а саме: визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Львівській області № 70 від 19.01.2023 про відмову у призначенні пенсії по інвалідності ОСОБА_1 ; зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області зарахувати до стажу ОСОБА_1 періоди роботи у районах Крайньої Півночі з 12.07.1988 по 15.08.1989, з 18.08.1989 по 28.08.1990, з 29.08.1990 по 27.12.1990, з 28.12.1990 по 03.06.1991, з 04.06.1991 по 11.11.1991 із розрахунку один рік роботи за один рік і шість місяців роботи та повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 12.01.2023 про призначення пенсії по інвалідності; в іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 28.06.2023 та прийняти нове рішення, яким у задоволені позову відмовити у повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги, апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а саме: вимог Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 637 від 12.08.1993, Кодексу адміністративного судочинства України та на не відповідність висновків суду обставинам справи.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними в справі матеріалами.

Суд, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, вважає, що вимоги апеляційної скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_1 з 04.11.2022 встановлено третю групу інвалідності безстроково, що підтверджується довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12ААВ № 477704 від 21.11.2022.

12.01.2023 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернувся із заявою до Карлівського об`єднаного управління Пенсійного фонду України за призначенням/перерахунком пенсії, у якій просив призначити пенсію по інвалідності та з пакетом документів, перелік яких зазначено у розписці-повідомленні від 12.01.2023.

З урахуванням принципу екстериторіальності заяву ОСОБА_1 від 12.01.2023 та поданий пакет документів в електронному вигляді передано на розгляд до ГУ ПФУ в Львівській області.

19.01.2023, за результатами розгляду заяви ОСОБА_1 від 12.01.2023 ГУ ПФУ в Львівській області, прийнято рішення № 70, яким відмовлено у призначенні пенсії по інвалідності ОСОБА_1 , у зв`язку із тим, що вік позивача 57 років 7 місяців, а необхідний страховий стаж згідно ч. 1 ст. 32 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», для призначення пенсії по інвалідності для осіб з інвалідністю II та III групи у віці від 56 років до досягнення особою 59 років включно становить 14 років. Страховий стаж особи становить 12 років 1 місяць 14 днів. До страхового стажу не зараховано період роботи з 29.08.1990 по 27.12.1990, згідно трудової книжки НОМЕР_1 , оскільки в записі № 16 відсутній номер наказу (протоколу) про прийняття. Для зарахування необхідно долучити уточнюючу довідку про період роботи видану на підставі первинних документів; період роботи з 12.11.1991 по 15.04.1992, згідно трудової книжки НОМЕР_1 , оскільки на прийнятті і звільненні відсутні номери і дати (протоколів), а для зарахування необхідно долучити уточнюючу довідку про період роботи видану на підставі первинних документів.

Не погодившись з вищезазначеним рішенням відповідача, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що рішення ГУ ПФУ в Львівській області № 70 від 19.01.2023 про відмову у призначенні пенсії по інвалідності, прийняте відповідачем не на підставі та не у спосіб, що визначені Конституцією України та Законами України, без урахування всіх обставин, що мають значення для його прийняття.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" № 1058-IV (в подальшому Закон № 1058-IV), особам, яким установлено інвалідність, мають право на пенсію по інвалідності, за наявності такого страхового стажу на час настання інвалідності або на день звернення за пенсією: для осіб з інвалідністю II та III груп: від 56 років до досягнення особою 59 років включно - 14 років.

Частиною 1 статті 24 Закон № 1058-IV визначено, що страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок. До страхового стажу для обчислення розміру пенсії за віком, з якого обчислюється розмір пенсії по інвалідності або у зв`язку з втратою годувальника, крім наявного страхового стажу, зараховується також на загальних підставах відповідно період з дня встановлення інвалідності до досягнення застрахованою особою віку, передбаченого частиною першою статті 26 цього Закону, та період з дня смерті годувальника до дати, коли годувальник досяг би віку, передбаченого частиною першою статті 26 цього Закону.

Згідно із ч. 2 ст. 24 Закон № 1058-IV, страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Відповідно до п. 5 розд. ХV "Прикінцеві положення" Закон № 1058-IV, період роботи до 01.01.1991 в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі колишнього Союзу РСР, а також на острові Шпіцберген зараховується до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло до 01.01.1991.

Пільгове обчислення страхового стажу застосовується для осіб, які працювали в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, та на яких поширювалися пільги, передбачені для працюючих в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, відповідно до Указу Президії Верховної Ради Союзу РСР від 10.02.1960 "Про впорядкування пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі", постанови Ради Міністрів Союзу РСР № 148 від 10.02.1960 "Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради Союзу РСР від 10.02.1960 "Про впорядкування пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі", Указу Президії Верховної Ради Союзу РСР від 26 вересня 1967 року "Про розширення пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі".

Пільгове обчислення страхового стажу провадиться на підставі трудової книжки, або письмового трудового договору, або довідки, в яких зазначено період роботи в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, та користування пільгами, передбаченими вищезазначеними нормативно-правовими актами.

Відповідно до п. 2.2 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого Постановою Правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1 (в подальшому - Порядок № 22-1), (в редакції чинній на момент спірних првовідносин), до заяви про призначання пенсії по інвалідності додаються документи, перелічені в п.п. 1-4 п. 2.1 цього розділу. Орган, що призначає пенсію, додає до заяви одержану ним від МСЕК виписку з акта огляду МСЕК.

Згідно із п.п. 2 п. 2.1 Порядку № 22-1, до заяви про призначення пенсії за віком додаються такі документи: документи про стаж, що визначені Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 637 від 12.08.1993 (в подальшому - Порядок підтвердження наявного трудового стажу). За періоди роботи після впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування (далі - персоніфікований облік) орган, що призначає пенсію, додає індивідуальні відомості про застраховану особу з реєстру застрахованих осіб за формою згідно з додатком 4 до Положення про реєстр застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України № 10-1 від 18.06.2014, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України № 785/25562 08.07.2014 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України № 8-1 від 27.03.2018 № 8-1) (в подальшому - Положення), а у разі необхідності - за формою згідно з додатком 3 до Положення (в подальшому - За період роботи до 01.01.1991 на Крайній Півночі чи в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі колишнього СРСР, а також на острові Шпіцберген надаються договори або інші документи, що підтверджують право працівника на пільги, передбачені для осіб, які працювали в районах Крайньої Півночі чи місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі.

Статтею 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Згідно із п. 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 637 від 12.08.1993 (в подальшому - Порядок № 637), основним документом, що підтверджує стаж роботи за період до впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - персоніфікований облік), є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній стаж роботи встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Пункт 3 Порядку № 637 встановлює, що за відсутності трудової книжки, а також у випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження стажу роботи приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а також виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Перелік районів Крайньої Півночі і місцевостей, прирівняних до районів Крайньої Півночі, на яких розповсюджується дія Указів Президії Верховної Ради Союзу РСР від 10.02.1960 і від 26.09.1967 "Про впорядкування пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі", визначений постановою Ради Міністрів СРСР № 1029 від 10.11.1967.

Згідно із постановою "Про внесення змін та доповнень в Перелік районів Крайньої Півночі та місцевостей, прирівняних до районів Крайньої Півночі № 12 від 03.01.1983, затверджений постановою Ради Міністрів СРСР № 10 від 10.11.1967, до районів Крайньої Півночі відноситься Красноярський край, зокрема, Таймирський (Долгано-Ненецький) округ, місто Норильськ з територіями, що знаходяться в адміністративному підпорядкуванні їх міських Рад народних депутатів.

Судовим розглядом встановлено, що 12.07.1988 ОСОБА_1 прийнятий по переводу електрогазозварювальником 4 розряду комбінату комунальних підприємств м. Дудинка Норильського комбінату (запис № 11), 18.07.1988 позивач переведений електрогазозвалювальником 4 розраду того ж комбінату 15.08.1989 (запис № 12), 15.08.1989 ОСОБА_1 звільнений по п. 5 ст. 29 КЗпП РСФСР по переводу в плавучий будівельно-монтажний загін № 36 (запис № 13), 18.08.1989 ОСОБА_1 прийнятий газоелектрозварювальником 4 розряду в комплексну бригаду Плавучого будівельно-монтажного загону № 36 "Мурманскморстрой" Крайня Північ м. Дудинка (запис № 14), 28.08.1990 позивач звільнений за згодою між керівниками в порядку переводу в кооператив "Сказка" (запис № 15), 29.08.1990 ОСОБА_1 прийнятий на роботу електрогазозварювальником переводом Ремонтно-будівельного кооперативу "Сказка" (м. Дудинка) (запис № 16), 27.12.1990 позивач звільнений з кооператива переводом ГПК ПМК-608 (запис № 17), 28.12.1990 ОСОБА_1 прийнятий в порядку переводу з кооперативу "Сказка" газоелектрозвалювальником 5 розряду ГПК ПМК-608 (запис № 18), 03.06.1991 позивач звільнений в порядку переводу в Дудинський морський порт (запис №19), 04.06.1991 ОСОБА_1 прийнятий в Дудинський морський порт електрогазозварювальником 4 розряду (запис № 20), 11.11.1991 позивач звільнений за власним бажанням ст. 31 КЗпП РСФСР (запис № 21), що підтверджується копією трудової книжки.

Отже, із урахуванням вищевикладених обставин, суд апеляційної інстанції зазначає, що у періоди: з 12.07.1988 по 15.08.1989, з 18.08.1989 по 28.08.1990, з 29.08.1990 по 27.12.1990, з 28.12.1990 по 03.06.1991, з 04.06.1991 по 11.11.1991, позивачем доведено, що він працював у районах Крайньої Півночі.

Згідно із розрахунку стажу позивача, ГУ ПФУ у Львівській області до страхового стажу ОСОБА_1 зараховано періоди роботи: з 13.07.1988 по 15.08.1989, з 18.08.1989 по 28.08.1990, з 28.12.1990 по 03.06.1991, з 04.06.1991 по 11.11.1991 як 1:1, а період роботи з 29.08.1990 по 27.12.1990 не зарахований, оскільки у записі № 16 відсутній номер наказу (протоколу) про прийняття, про що зазначено у спірному рішенні.

Відповідно до п.п. "д" п. 5 Указу Президії ВР СРСР від 10.02.1960, робітникам, які переводяться, направляються або запрошуються на роботу в райони Крайньої Півночі і в місцевості, які прирівнюються до районів Крайньої Півночі, з інших місцевостей держави, на умовах укладення ними трудових договорів на роботу в цих районах на строк 5 років, а на островах Північного Льодовитого океану - два роки, надавати додаткові наступні пільги: зараховувати один рік роботи в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, які прирівнюються до районів Крайньої Півночі, за один рік і шість місяців при обчисленні стажу, який дає право на отримання пенсії за віком і по інвалідності. Пільги, які передбачені цією статтею, надаються також особам, які прибули в райони Крайньої Півночі і в місцевості, які прирівнюються до районів Крайньої Півночі, за власним бажанням і які уклали строковий договір про роботу в цих районах.

Указом Президії ВР СРСР від 29.09.1967 скорочено тривалість трудового договору, який надає право на отримання пільг, передбачених статтею 5 Указу Президії Верховної Ради СРСР від 10 лютого 1960 року, а саме: зарахування одного року роботи в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, за один рік і шість місяців роботи при обчисленні стажу, що дає право на отримання пенсії за віком та по інвалідності, виключно працівникам, які прибули на роботу в райони Крайньої Півночі та місцевості, прирівняні до районів Крайньої Півночі з інших місцевостей країни за умови укладення ними трудового договору про роботу в цих районах строком на три роки.

Пунктом 3 Постанови Ради Міністрів Союзу РСР № 148 від 10.02.1960 "Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради Союзу РСР від 10.02.1960 "Про впорядкування пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі" передбачено, що працівникам, які користуються в даний час пільгами, кожний рік роботи в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, які прирівнюються до районів Крайньої Півночі, до 01.03.1960 зараховувати за два роки роботи при розрахунку стажу для отримання пенсії за віком, по інвалідності і за вислугу років, а після 01.03.1960 - за один рік і шість місяців роботи при обрахуванні стажу для отримання пенсії за віком і по інвалідності.

Відповідно до п. п. 1, 2 розд. 1 Інструкції № 530/П-28, пільги, встановлені Указами Президії Верховної Ради СРСР від 10.02.1960 "Про впорядкування пільг для осіб, що працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі" і від 26.09.1967 "Про розширення пільг для осіб, що працюють з районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі", надаються всім робочим і службовцям (в тому числі місцевим жителям і іншим особам, прийнятим на роботу на місці) державних, кооперативних і громадських підприємств, установ, організацій, що знаходяться в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі".

Пільги, передбачені статтями 1, 2, 3, 4 Указу Президії Верховної Ради СРСР від 10.02.1960, з урахуванням змін та доповнень, внесених Указом від 26.09.1967, надаються незалежно від наявності письмового строкового трудового договору.

Із урахуванням вищевикладених норм законодавства, суд зазначає, що достатньою та необхідною правовою підставою для обчислення стажу роботи особи в районах Крайньої Півночі та прирівняних до них місцевостях із застосуванням пільгового коефіцієнту (один рік за один рік і шість місяців) є сукупність наступних обставин: 1) документальне підтвердження наявності в особи стажу роботи в районах Крайньої Півночі та прирівняних до них місцевостях; 2) поширення на особу в період її роботи в таких місцевостях пільг, регламентованих Указами Президії ВР СРСР від 10.02.1960 та від 29.09.1967 та Постановою № 148.

При цьому, основним документом, підтверджуючим факт роботи особи в районах Крайньої Півночі та прирівняних до них місцевостях є її трудова книжка, а також ці обставини можуть підтверджуватися й іншими документами.

Судовим розглядом встановлено, що позивачем надано пенсійному органу трудову книжку, записами якої підтверджені факти роботи у зазначені вище періоди в районах Крайньої Півночі.

Згідно із п. 2 розд. 1 Інструкції № 530/П-28, пільги, передбачені ст. ст. 1, 2, 3, 4 Указу Президії Верховної Ради СРСР від 10.02.1960, з урахуванням змін та доповнень, внесених Указом від 26.09.1967, надаються незалежно від наявності письмового строкового трудового договору.

Отже, для обчислення пільгового стажу при роботі в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до неї, повинні бути надані або трудова книжка або письмовий трудовий договір або довідка, в якій зазначено період роботи в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі. Тобто достатньо одного із перерахованих документів, а не їх сукупність.

Аналогічний висновок щодо застосування норм матеріального права, викладений у постановах Верховного Суду по справі № 302/662/17-а, № 263/13671/16-а, № 352/1612/15а (2а/352/70/15), № 348/2208/16-а, № 265/6105/16-а.

Із урахуванням вищевикладеного, суд зазначає, що наявні достатні та необхідні правові підстави для зарахування періодів роботи: з 12.07.1988 по 15.08.1989, з 18.08.1989 по 28.08.1990, з 29.08.1990 по 27.12.1990, з 28.12.1990 по 03.06.1991, з 04.06.1991 по 11.11.1991- до трудового стажу позивача із застосуванням пільгового коефіцієнту - один рік за один рік і шість місяців, оскільки працюючи у ці періоди в районах Крайньої Півночі, позивач користувався пільгами, передбаченими Указом від 10.02.1960.

Згідно із п. п. 2.2, 2.3 Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, затвердженої постановою Держкомпраці СРСР від 20 липня 1974 року № 162, заповнення трудової книжки вперше здійснюється адміністрацією підприємства в присутності працівника не пізніше тижневого терміну з дня прийому на роботу.

До трудової книжки вносяться, зокрема, відомості про працівника: прізвище, ім`я, по батькові, дата народження, освіта, професія, спеціальність; відомості про роботу: прийом на роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення; відомості про нагородження і заохочення: нагородження орденами і медалями, присвоєння почесних звань; заохочення за успіхи в роботі, що застосовуються трудовим колективом, а також нагородження і заохочення, передбачені правилами внутрішнього трудового розпорядку і статутами про дисципліну; інші заохочення відповідно до чинного законодавства.

Усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого терміну, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження). Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилами чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою записи про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.

Отже, обов`язок щодо заповнення трудової книжки покладався на адміністрацію підприємства, а не на працівника.

Тобто, певні недоліки в заповненні трудової книжки не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії. Відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи організації, і не може мати негативні наслідки для особи, яка звернулася за пенсією.

Аналогічний висновок щодо застосування норм матеріального права, викладений у постановах Верховного Суду від 28.02.018 у справі № 428/7863/17 та від 16.04.2020 у справі №159/4315/16-а.

Однією з підстав для призначення пенсії по інвалідності є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки. Відповідач не врахував, що не усі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці.

Таким чином, працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини підприємства не може бути підставою для позбавлення особи конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань нарахування/призначення пенсії.

Аналогічний висновок щодо застосування норм матеріального права, викладений у постанові Верховного Суду від 24.05.2018 у справі № 490/12392/16-а .

Із урахуванням вищевикладеного, суд апеляційної інстанції зазначає, що така обставина як не зазначення у трудовій книжці позивача у записі № 16 номеру протоколу від 28.08.1990, є формальною та не може бути підставою для органів пенсійного фонду для обмеження особи у реалізації її права на соціальний захист, у зв`язку із чим рішення ГУ ПФУ в Львівській області №70 від 19.01.2023 про відмову у призначенні пенсії по інвалідності, прийняте відповідачем не на підставі та не у спосіб передбачиний чинним законодавством, та без урахування всіх обставин, що мають значення для його прийняття.

Питання про наявність підстав для призначення пенсії по інвалідності відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" відноситься до повноважень органу Пенсійного фонду, у даному випадку визначеного за принципом екстериторіальності - ГУ ПФУ у Львівській області, і, за відсутності всіх вихідних даних, необхідних для вирішення цього питання, не може бути розглянуте по суті судом.

Завданням адміністративного суду є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень та їх відповідності правовим актам вищої юридичної сили. Завдання правосуддя полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше порушується принцип розподілу влади. Тому завданням адміністративного суду є саме контроль за легітимністю прийняття рішень.

Із урахуванням вищевикладеного, суд апеляційної інстанції, погоджується з висновком суду першої інстанції, що належним захистом прав позивача є визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Львівській області № 70 від 19.01.2023 про відмову у призначенні пенсії по інвалідності ОСОБА_1 та зобов`язання відповідача зарахувати до стажу ОСОБА_1 періоди роботи у районах Крайньої Півночі з 12.07.1988 по 15.08.1989, з 18.08.1989 по 28.08.1990, з 29.08.1990 по 27.12.1990, з 28.12.1990 по 03.06.1991, з 04.06.1991 по 11.11.1991 із розрахунку один рік роботи за один рік і шість місяців роботи та повторний розгляд заяви ОСОБА_1 від 12.01.2023 про призначення пенсії по інвалідності.

Таким чином, суд апеляційної інстанції переглянувши, у межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, ретельно дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення із дотриманням вимог матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 23.08.2023 - без змін, оскільки суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

При прийнятті рішення у даній справі суд врахував позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки інших аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), Проніна проти України (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та Серявін та інші проти України (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Із врахуванням такого підходу Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, суд апеляційної інстанції вважає, що ключові аргументи апеляційної скарги отримали достатню оцінку.

Інші доводи і заперечення сторін на висновки суду апеляційної інстанції не впливають.

Керуючись ст. ст. 243, 308, 311, 316, 322, 325, 326, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області - залишити без задоволення.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 28.06.2023 по справі № 440/6483/23 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду.

Головуючий суддя О.В. Присяжнюк
Судді О.А. Спаскін Л.В. Любчич