Справа № 160/18656/22
Суддя: Чередниченко В.Є.
Дата ухвалення: 2023-10-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

17 жовтня 2023 року м. Дніпросправа № 160/18656/22
(суддя Турова О.М., м. Дніпро)

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Чередниченка В.Є. (доповідач),

суддів: Іванова С.М., Шальєвої В.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за апеляційною скаргою військової частини НОМЕР_1 , військової частини НОМЕР_2 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23 травня 2023 року у справі №160/18656/22 за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_2 , військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 21 листопада 2022 року звернувся до суду з позовом до військової частини НОМЕР_2 (далі відповідач-1), військової частини НОМЕР_1 (далі відповідач-2) згідно з яким, просить:

- визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_2 (відповідач-1), військової частини НОМЕР_1 (відповідач-2) щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку з 15.09.2020 року по 03.11.2022 року;

- стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку з 15.09.2020 року по 03.11.2022 року у розмірі 358869,60 грн.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що при його звільненні з ним не було проведено остаточного розрахунку у повному обсязі, що є підставою для стягнення з відповідача-2 на його користь середнього заробітку за порушення строків розрахунку при звільненні.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23 травня 2023 року позов задоволено частково.

Суд, визнав протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 та Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 15.09.2020 року по 03.11.2022 року та стягнув з Військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 , місцезнаходження: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 ) середній заробіток за час затримки повного розрахунку при звільненні з 15.09.2020 року по 03.11.2022 року у розмірі 148297,22 грн (сто сорок вісім тисяч двісті дев`яносто сім гривень 22 копійки).

У задоволенні позову в іншій частині вимог відмовив.

Рішення суду мотивовано тим, що оскільки «письмовими доказами, наявними в матеріалах справи, підтверджується виключення позивача зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_2 саме 15.09.2020 року та проведення остаточного розрахунку з ним на виконання рішення суду у справі №160/2947/21 лише 03.11.2022 року, суд дійшов висновку, що відповідачами порушено приписи ст. ст. 116, 117 КЗпП України та допущено протиправну бездіяльність через не здійснення нарахування і виплати позивачеві середнього заробітку за час затримки такого розрахунку при звільненні за період з 15.09.2020 року по 03.11.2022 року».

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог відповідач-1, зазначаючи про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, оскаржив його в апеляційному порядку.

Просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову та у задоволені позову в цій частині відмовити.

Апеляційна скарга фактично обґрунтована тим, що «компенсація за затримку виплати заробітної плати відповідно до ст. 117 КЗпП України може вимагатися лише за період до присудження заборгованості із заробітної плати, а з прийняттям судових рішень, статті 116,117 КЗпП України більше не застосовується».

Крім того, відповідач зазначає, що рішенням суду на користь позивача вже стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 15.09.2020 по 28.12.2021 в сумі 84607,60 грн., а постановою суду по справі №160/2947/21 у задоволені позову ОСОБА_1 щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відмовлено.

Посилається на пропуск позивачем місячного строку звернення до суду з позовом.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог відповідач-2, зазначаючи про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, оскаржив його в апеляційному порядку.

Просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову та у задоволені позову в цій частині відмовити.

Апеляційна скарга фактично обґрунтована тим, що раніше на користь позивача вже було стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 15.09.2020 по 28.12.2021 в сумі 84607,60 грн. Враховуючи те, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є спеціальним видом відповідальності роботодавця (постанова ВП ВС від 30.01.2019 року у справі №910/4518/16), з урахуванням положень ст. 61 Конституції України, яка визначає, що ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одно й те саме правопорушення, він не може бути застосований двічі.

Звертає увагу на те, що з 01.07.2022 року відповідальність роботодавця передбачена ст. 117 КЗпП України пом`якшена, оскільки обмежена періодом у шість місяців, а тому і підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Посилається на пропуск позивачем місячного строку звернення до суду з позовом та необхідності залишення позову без розгляду.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг, обговоривши доводи апеляційних скарг, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції з`ясовано та знайшло підтвердження під час апеляційного розгляду справи, що ОСОБА_1 з 25.12.2007р. по 15.09.2020р. проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_2 та наказом командира Військової частини НОМЕР_2 від 15.09.2020 року №178 виключений зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.

Судом також з`ясовано, що з 01.01.2020 року Військова частина НОМЕР_2 зарахована на фінансове забезпечення до Військової частини НОМЕР_1 , у зв`язку із чим остання здійснювала та здійснює й станом на теперішній час всі нарахування і виплату грошового забезпечення військовослужбовцям Військової частини НОМЕР_2 , в тому числі і колишнім, зокрема і позивачу.

При звільненні ОСОБА_1 з військової служби 15.09.2020р. останньому нараховано до виплати 468063,09 грн, що підтверджується Витягом з роздавальної відомості на виплату грошового забезпечення особам офіцерського складу, військовослужбовцям рядового, сержантського та старшинського складу при звільненні військової частини НОМЕР_1 та військових частин, що знаходяться на фінансовому забезпеченні. З урахуванням податків і зборів позивачеві виплачено при звільненні 461042,14 грн і щодо своєчасності виплати цієї суми коштів спір відсутній.

Разом з цим, при звільненні ОСОБА_1 15.09.2020р. останнім не отримано індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015р. по 15.09.2020р. включно, у зв`язку із чим позивач звернувся до суду з відповідним позовом.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29.03.2021р. у справі №160/17036/20, що набрало законної сили 04.10.2021р., адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_2 про визнання протиправними дій, стягнення індексації та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задоволено частково, визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за час проходження ним військової служби у Військовій частині НОМЕР_2 в період з 01.12.2015р. по 28.02.2018р. та зобов`язано Військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за час проходження військової служби у Військовій частині НОМЕР_2 в період з 01.12.2015р. по 28.02.2018р., з урахуванням базового місяця січень 2008 року. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

На виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29.03.2021р. у справі №160/17036/20 позивачеві нараховано індексацію його грошового забезпечення у розмірі 84638,95 грн та виплачено її 28.12.2021р.

При цьому, позивач вже звертався до відповідачів із позовом щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в частині щодо виплати вищевказаної індексації і рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29.06.2022р. у справі №160/2083/22, що набрало законної сили 11.10.2022р., позовну заяву ОСОБА_2 до Військової частини НОМЕР_2 , Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії було задоволено частково, визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку з 15.09.2020 року по 28.12.2021 року та стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку з 15.09.2020 року по 28.12.2021 року у розмірі 84607,60 грн. У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.

Разом з цим, судом також встановлено, що після звільнення позивача з військової служби 15.09.2020р. між останнім та Військовою частиною НОМЕР_2 виник спір щодо належного розміру грошового забезпечення позивача за період з 01.01.2019 року по 15.09.2020 року, включно, у зв`язку із чим ОСОБА_1 звернувся до суду з відповідним позовом.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11.05.2021р. у справі №160/2947/21 позовну заяву ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_2 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії залишено без задоволення.

Проте, постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 22.03.2022 року у справі №160/2947/21 апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11 травня 2021 року у справі №160/2947/21 задоволено частково, рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11 травня 2021 р. у справі №160/2947/21 скасовано та прийнято нову постанову про часткове задоволення позову, якою визнано протиправною бездіяльність командира Військової частини НОМЕР_2 щодо виплати не у повному розмірі грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 29.01.2020 року по 15.09.2020 року включно; визнано протиправними дії командира Військової частини НОМЕР_2 , які полягають у не застосуванні пункту 1 Примітки до Додатку 1 та пункту 1 Примітки до Додатку 14 до постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 року №704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" при обчисленні починаючи з 01.01.2020 по 15.09.2020 включно, розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням з урахуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб на 2020 рік 2102 грн.; зобов`язано командира військової частини НОМЕР_2 починаючи з 01.01.2020 по 15.09.2020 включно, вчинити дії щодо перерахунку грошового забезпечення (щомісячні основні види грошового забезпечення; щомісячні додаткові види грошового забезпечення; одноразові додаткові види грошового забезпечення), виходячи з розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням відповідно до пункту 1 Примітки до Додатку 1 та пункту 1 Примітки до Додатку 14 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 року №704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" з урахуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб на 2020 рік 2102 грн. та множенням на відповідні тарифні коефіцієнти; зобов`язано командира військової частини НОМЕР_2 вчинити дії щодо перерахунку та виплати компенсації за 5 діб невикористаної щорічної основної відпустки за 2020 рік, компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2020 рік та перерахунку грошової допомоги по звільненню за 28 календарних років виходячи з розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням відповідно до пункту 1 Примітки до Додатку 1 та пункту 1 Примітки до Додатку 14 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 року №704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" з урахуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб на 2020 рік 2102 грн. та множенням на відповідні тарифні коефіцієнти. В задоволенні решти позовних вимог було відмовлено.

Рішення у справі №160/2947/21 набрало законної сили 22.03.2022 року.

На виконання рішення суду у справі №160/2947/21 Військовою частиною НОМЕР_1 здійснено нарахування ОСОБА_1 грошового забезпечення у загальному розмірі 127724,15 грн та виплачено його з відрахуванням відповідних податків і зборів у сумі 125808,28 грн на картковий рахунок позивача 03.11.2022 року, що підтверджується випискою з банківського рахунку, яка наявна в матеріалах справи.

Позивач вважає, що при здійсненні виплати на виконання рішення суду у справі №160/2947/21 грошового забезпечення відповідачі порушили строки розрахунку при звільненні, в наслідок чого виникли підстави для виплати середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку, тобто за період з 15.09.2020 року по 03.11.2022 року.

Стягнення з військової частини НОМЕР_1 на користь позивача середнього заробітку за час затримку розрахунку при звільненні за період з 15.09.2020 по 03.11.2022 року у розмірі 358869,60 грн є предметом спору переданого на вирішення суду.

Колегія суддів, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при ухвалені оскарженого рішення виходить з наступного.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлено статтею 117 КЗпП України, згідно з приписами якої в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

За змістом ч. 1 ст. 117 КЗпП України, (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Зазначені положення переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина 2 ст. 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в ч. 1 ст. 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України, враховуючи:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах;

- співмірність розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

З огляду на це, вирішуючи питання про стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, суд повинен врахувати розмір простроченої заборгованості роботодавця, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, співмірність розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Водночас, судом апеляційної інстанції з`ясовано наступне.

Так, рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29.03.2021р. у справі №160/17036/20, що набрало законної сили 04.10.2021р., адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_2 про визнання протиправними дій, стягнення індексації та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задоволено частково, визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за час проходження ним військової служби у Військовій частині НОМЕР_2 в період з 01.12.2015р. по 28.02.2018р. та зобов`язано Військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за час проходження військової служби у Військовій частині НОМЕР_2 в період з 01.12.2015р. по 28.02.2018р., з урахуванням базового місяця січень 2008 року. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

На виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29.03.2021р. у справі №160/17036/20 позивачеві нараховано індексацію його грошового забезпечення у розмірі 84638,95 грн та виплачено її 28.12.2021р.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29.06.2022р. у справі №160/2083/22, що набрало законної сили 11.10.2022р., позовну заяву ОСОБА_2 до Військової частини НОМЕР_2 , Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії було задоволено частково, визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку з 15.09.2020 року по 28.12.2021 року та стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку з 15.09.2020 року по 28.12.2021 року у розмірі 84607,60 грн. У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.

Після звільнення позивача з військової служби 15.09.2020р. між останнім та Військовою частиною НОМЕР_2 виник спір щодо належного розміру грошового забезпечення позивача за період з 01.01.2019 року по 15.09.2020 року, включно, у зв`язку із чим ОСОБА_1 звернувся до суду з відповідним рішенням.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11.05.2021р. у справі №160/2947/21 позовну заяву ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_2 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії залишено без задоволення.

Проте, постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 22.03.2022 року у справі №160/2947/21 апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11 травня 2021 року у справі №160/2947/21 задоволено частково, рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11 травня 2021 р. у справі №160/2947/21 скасовано та прийнято нову постанову про часткове задоволення позову, якою визнано протиправною бездіяльність командира Військової частини НОМЕР_2 щодо виплати не у повному розмірі грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 29.01.2020 року по 15.09.2020 року включно; визнано протиправними дії командира Військової частини НОМЕР_2 , які полягають у не застосуванні пункту 1 Примітки до Додатку 1 та пункту 1 Примітки до Додатку 14 до постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 року №704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" при обчисленні починаючи з 01.01.2020 по 15.09.2020 включно, розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням з урахуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб на 2020 рік 2102 грн.; зобов`язано командира військової частини НОМЕР_2 починаючи з 01.01.2020 по 15.09.2020 включно, вчинити дії щодо перерахунку грошового забезпечення (щомісячні основні види грошового забезпечення; щомісячні додаткові види грошового забезпечення; одноразові додаткові види грошового забезпечення), виходячи з розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням відповідно до пункту 1 Примітки до Додатку 1 та пункту 1 Примітки до Додатку 14 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 року №704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" з урахуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб на 2020 рік 2102 грн. та множенням на відповідні тарифні коефіцієнти; зобов`язано командира військової частини НОМЕР_2 вчинити дії щодо перерахунку та виплати компенсації за 5 діб невикористаної щорічної основної відпустки за 2020 рік, компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2020 рік та перерахунку грошової допомоги по звільненню за 28 календарних років виходячи з розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням відповідно до пункту 1 Примітки до Додатку 1 та пункту 1 Примітки до Додатку 14 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 року №704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" з урахуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб на 2020 рік 2102 грн. та множенням на відповідні тарифні коефіцієнти. В задоволенні решти позовних вимог було відмовлено.

Рішення у справі №160/2947/21 набрало законної сили 22.03.2022 року.

На виконання рішення суду у справі №160/2947/21 Військовою частиною НОМЕР_1 здійснено нарахування ОСОБА_1 грошового забезпечення у загальному розмірі 127724,15 грн та виплачено його з відрахуванням відповідних податків і зборів у сумі 125808,28 грн на картковий рахунок позивача 03.11.2022 року, що підтверджується випискою з банківського рахунку, яка наявна в матеріалах справи.

Отже, Дніпропетровський окружний адміністративний суд приймаючи рішення від 29 червня 2022 року по справі №160/2083/22, яке набрало законної сили 11.10.2022, про визнання протиправною бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку з 15.09.2020 року по 28.12.2021 року та стягнення з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку з 15.09.2020 року по 28.12.2021 року у розмірі 84607,60 грн. дійшов висновку, що по належним ОСОБА_1 виплатам з військової частини НОМЕР_1 за період з 15.09.2020 року по 28.12.2021 року включно фактичний розрахунок відбувся 28.12.2021 року.

Відповідно до ч.4 ст.78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Зазначеним судовим рішенням щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у справі між тими самими сторонами вже встановлено день фактичного розрахунку з ОСОБА_1 , час затримки розрахунку при звільненні та інші обставини справи, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку з якими сторони спору погодились, та з урахуванням яких суд вирішив стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку з 15.09.2020 року по 28.12.2021 року у розмірі 84607,60 грн.

Враховуючи викладене, вказані обставини не встановлюються та не доказуються при розгляді цієї справи, підстав для повторного з`ясування судом іншої дати фактичного розрахунку з позивачем та повторного застосування до спірних правовідносин положень статті 117 КЗпП України з новою оцінкою обставин які впливають на розмір відшкодування, передбаченого цією статтею та новим визначенням та стягненням суми середнього заробітку як компенсації за час затримки розрахунку при звільнені, яка вже була раніше визначена судовим рішенням, на думку колегії суддів, також не має.

Між тим, враховуючи те, що ОСОБА_1 у своєму позові зазначає іншу дату фактичного розрахунку з ними, а саме 03.11.2022 року, що протирічить визначеної судовим рішенням у справі №160/2083/22 даті фактичного розрахунку - 28.12.2021 р, та як наслідок стверджує про збільшення часу затримки розрахунку при звільненні за який на його користь повинен був нарахований та виплачений середній заробіток в більшому розмірі чим це відбулось на підставі рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29 червня 2022 року у справі №160/2083/22, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.361 КАС України підставою для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами є істотні для справи обставини, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи.

З огляду на те, що дата фактичного розрахунку з позивачем у справі щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку є істотною для справи обставиною, ОСОБА_1 не позбавлений права на відповідне звернення до суду з питання перегляду рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29 червня 2022 року у справі № 160/2083/22 за нововиявленими обставинами.

З урахуванням зазначених обставин колегія суддів вважає відсутніми підстави для задоволення цього позову ОСОБА_1 щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Крім того, колегія суддів вважає безпідставними доводи відповідачів щодо необхідності залишення позову ОСОБА_1 без розгляду у зв`язку з пропуском строку звернення до суду, оскільки з наявних в матеріалах справи письмових доказів видно, що датою фактичного розрахунку з позивачем є 03.1.2022 року, а з позовом ОСОБА_1 звернувся до суду 21 листопада 2022 року, тобто передбачений ч.5 ст.122 КАС України для звернення до суду місячний строк пропущено позивачем не було.

З огляду на викладені обставини, колегія суддів дійшла висновку про ухвалення судом першої інстанції рішення з порушенням норм матеріального права, неповного з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, що призвело до неправильного вирішення справи і є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та прийняття нової постанови, якою у задоволені позову слід відмовити повністю.

Керуючись: статтями 241-245, 250, пунктом 2 частини 1 статті 315, статтями 317, 321, 322, 327, 329 КАС України, Третій апеляційний адміністративний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги військової частини НОМЕР_1 , військової частини НОМЕР_2 задовольнити частково.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23 травня 2023 року у справі №160/18656/22 скасувати та прийняти нову постанову якою у задоволені позову відмовити повністю.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повне судове рішення складено 17 жовтня 2023 року.

Головуючий - суддя В.Є. Чередниченко

суддя С.М. Іванов

суддя В.А. Шальєва