Справа № 460/21597/23
Суддя: О.Р. Гресько
Дата ухвалення: 2023-10-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

18 жовтня 2023 року м. Рівне №460/21597/23

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді О.Р. Греська, розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1

доОперативного командування " ІНФОРМАЦІЯ_1 "
про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинення певних дій,
В С Т А Н О В И В:

До Рівненського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі по тексту позивач) до Оперативного командування " ІНФОРМАЦІЯ_1 " (далі по тексту відповідач), в якій просить суд:

визнати протиправною бездіяльність Оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » Військової частини НОМЕР_1 щодо не звільнення ОСОБА_1 за підпунктом «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації під час воєнного стану, за сімейними обставинами у зв`язку з перебуванням на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років;

зобов`язати Оперативне командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » Військової частини НОМЕР_1 прийняти рішення про звільнення ОСОБА_1 за підпунктом «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації під час воєнного стану, за сімейними обставинами у зв`язку з перебуванням на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей до 18 років.

Позивач в обґрунтування позовних вимог зазначає, що з 05.06.2022 по даний час ОСОБА_1 проходить військову службу у Військовій частині НОМЕР_2 на посаді солдата 3 кулеметного відділення окремого кулеметного взводу 52 окремого стрілецького батальйону оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 ». 16.02.2023 ОСОБА_1 подав рапорт на звільнення командиру ОКВ старшому лейтенанту ОСОБА_2 . Даний рапорт був зареєстрований у ВЧ НОМЕР_2 від 16.02.2023 №544. 23.02.2023 рапорт солдата ОСОБА_1 задоволено та командиром Військової частини НОМЕР_2 майором ОСОБА_3 винесено подання на звільнення з військової частини на підставі ч.4 пункту 2 підпункту «г» ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу (через такі сімейні обставини або інші поважні причини -перебування на утриманні військовослужбовця 3 і більше дітей віком до 18 років). Вказує, що 23.02.2023 згідно листа №616 від 23.02.2023 документи на звільнення солдата ОСОБА_1 , були надіслані начальнику штабу Військової частини НОМЕР_1 .

17.03.2023 тимчасово виконуючим обов`язки начальника управління персоналу штабу Військової частини НОМЕР_1 полковником ОСОБА_4 повернуто на доопрацювання службовий матеріал до звільнення у запас солдата ОСОБА_1 .

Вважає, що посадова особа відповідача всупереч законним підставам не вчинила дії направлені на звільнення позивача з військової служби на законних на те підставах.

Ухвалою від 15.09.2023 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та вирішено розгляд справи проводити за правилами спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін, встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву.

05.10.2023 відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечив проти задоволення позовних вимог. В обґрунтування заперечень зазначив, що 23.02.2023 позивач звернувся з рапортом про звільнення з військової служби у запас відповідно до абзацу восьмого підпункту «г» 2 частини четвертої ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» - через сімейні обставини: перебування на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років. Вказує, що службовим листом Військової частини НОМЕР_1 від 17.03.2023 №501/3/512 матеріали про звільнення позивача повернуто на доопрацювання у зв`язку з відсутністю підтверджуючих документів про перебування на його утриманні трьох і більше дітей віком до 18 років. Із наданих документів відповідачем зроблено висновок, що у позивача є тільки одна дитина - ОСОБА_5 . Натомість ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 не є його дітьми. Зі свідоцтв про народження вбачається, що батьком ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 є ОСОБА_8 , батьком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 є ОСОБА_9 .

У відзиві на позов відповідач стверджує, що обов`язок батьків утримувати своїх дітей до повноліття закріплено в статті 51 Конституції України та статті 180 Сімейного кодексу України: «батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття». Отже, на думку відповідача, ОСОБА_9 , який є батьком для ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 зобов`язаний утримувати свою дитину до досягнення нею повноліття. У свою чергу ОСОБА_8 , який є батьком для ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 зобов`язаний утримувати свою дитину до досягнення нею повноліття. Вважає, що одруження позивача на ОСОБА_10 не зобов`язує його утримувати її дітей від інших чоловіків. Зазначає, що позивач не довів обставин, що саме на його утриманні перебувають неповнолітні ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .

Документи на підтвердження підстав звільнення подаються самим військовослужбовцем. На особу, повноважну приймати рішення про звільнення з військової служби обов`язку вживати будь-які заходи для отримання таких документів не покладається.

Документи були повернуто на доопрацювання, що підтверджується службовим листом Військової частини НОМЕР_1 від 17.03.2023 №501/3/512. При цьому позивача не позбавлено права повторного звернення щодо звільнення із військової служби в разі подання додаткових підтверджуючих документів (у випадку встановлення судом факту утримання дітей, тощо).

26.08.2023 Військова частина НОМЕР_2 відповідно до спільної директиви Міністра оборони України та Головнокомандувача Збройних Сил України від 26.07.2023 №Д- 321/71/дск передана до складу НОМЕР_3 окремої механізованої бригади (військова частина НОМЕР_4 ).

Отже, питання звільнення з військової служби позивача на даний час відноситься до компетенції командира військової частини НОМЕР_4 .

Вважає, що Оперативне командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (військова частина НОМЕР_1 ) є неналежним відповідачем по даній справі адже не може приймати рішень щодо проходження та звільнення з військової служби позивача починаючи з 26.08.2023.

Крім того вважає, що позивачем пропущений строк звернення до суду із цим позовом.

За приписами ч. 5 ст. 262 КАС України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Перевіривши матеріали справи, вирішивши питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд встановив наступне.

З 05.06.2022 по даний час ОСОБА_1 проходить військову службу у Військовій частині НОМЕР_2 на посаді солдата 3 кулеметного відділення окремого кулеметного взводу 52 окремого стрілецького батальйону оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 ».

16.02.2023 ОСОБА_1 подав рапорт на звільнення командиру ОКВ старшому лейтенанту ОСОБА_2 . Даний рапорт був зареєстрований у Військові частині НОМЕР_2 від 16.02.2023 №544.

З матеріалів справи вбачається, що до рапорту про звільнення було додано наступні документи:

- копія свідоцтва про шлюб позивача з ОСОБА_11 від 11.10.2022 серії НОМЕР_5 ;

- копія свідоцтва про народження ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 серії НОМЕР_6 ;

- копія свідоцтва про народження ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 серії НОМЕР_7 ;

- копія свідоцтва про народження ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 серії НОМЕР_8 ;

- копія посвідчення багатодітної родини НОМЕР_9 .

23.02.2023 рапорт солдата ОСОБА_1 задоволено та командиром Військової частини НОМЕР_2 майором ОСОБА_3 винесено подання на звільнення з військової частини на підставі п.п. «г» п.2 ч.4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу (через такі сімейні обставини або інші поважні причини -перебування на утриманні військовослужбовця 3-х і більше дітей віком до 18 років).

23.02.2023 відповідно до листа №616 від 23.02.2023 документи на звільнення солдата ОСОБА_1 , були надіслані начальнику штабу військової частини НОМЕР_1 .

17.03.2023 тимчасово виконуючим обов`язки начальника управління персоналу штабу Військової частини НОМЕР_1 полковником ОСОБА_4 повернуто на доопрацювання службовий матеріал до звільнення у запас солдата ОСОБА_1 .

18.04.2023 адвокаткою Теперик О.В. скеровано у Військову частину НОМЕР_1 адвокатський запит щодо невідповідності поданих на ОСОБА_1 документів.

Листом відповідача за вих.№501/3/2/588 від 26.04.2023 на адвокатський запит повідомлено, що рішення про звільнення військовослужбовця ОСОБА_1 не прийнято, документи на звільнення повернуті в частину від 17.03.2023 №501/3/512, в зв`язку з тим, що в службових документах відсутні підтверджуючі документи про перебування на його утримання трьох і більше дітей до 18 років.

11.05.2023 представником позивача направлено адвокатський запит №260 від 11.05.2023 у Військову частину НОМЕР_2 , щодо документів необхідних для звільнення позивача з військової служби.

Листом Військової частини НОМЕР_2 за вих.№1266нт від 22.05.2023 повідомлено, що Військовою частиною НОМЕР_1 було повернуто пакет документів на звільнення із військової служби солдата ОСОБА_1 на доопрацювання. Оскільки військовою частиною НОМЕР_1 був повернутий пакет документів на звільнення із військової служби солдата ОСОБА_1 на доопрацювання, солдат ОСОБА_1 є військовослужбовцем Військової частини НОМЕР_2 , та виконує завдання за призначенням.

Вважаючи, що посадова особа відповідача всупереч законним підставам не вчинила дії направлені на звільнення позивача з військової служби на законних підставах, позивач звернувся до суду із цим позовом.

Згідно ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 № ETS N 005 кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Розділом ІІ Конституції України передбачені основоположні права, свободи та обов`язки людини і громадянина. Зокрема, статтею 65 Конституції України встановлено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Згідно з пунктом 20 частини першої статті 106 Конституції України Президент України приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.

Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022, у зв`язку з військовою агресією держави-терориста російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб.

Одночасно, військовому командуванню (Генеральному штабу Збройних Сил України, Командуванню об`єднаних сил Збройних Сил України, командуванням видів, окремих родів військ (сил) Збройних Сил України, управлінням оперативних командувань, командирам військових з`єднань, частин Збройних Сил України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Управління державної охорони України) разом із Міністерством внутрішніх справ України, іншими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування постановлено запроваджувати та здійснювати передбачені Законом України "Про правовий режим воєнного стану" заходи і повноваження, необхідні для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави.

Відповідно до п. 31 ч. 11 ст. 85 Конституції України та ст. 5 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" Законом України від 24.02.2022 №2102-IX "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" затверджено Указ Президента України від 24.02.2022 №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні".

Законом України від 15.03.2022 №2119-IX "Про затвердження Указу Президента України "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні" затверджено Указ Президента України від 14.03.2022 №133/2022 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні" з 05 години 30 хвилин 26.03.2022 строком на 30 діб.

Законом України від 21.04.2022 № 2212-IX "Про затвердження Указу Президента України "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні" затверджено Указ Президента України від 18.04.2022 №259/2022 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні" з 05 години 30 хвилин 25.04.2022 строком на 30 діб.

Законом України від 22.05.2022 №2263-IX "Про затвердження Указу Президента України "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні" затверджено Указ Президента України від 17.05.2022 № 341/2022 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", яким продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25.05.2022 строком на 90 діб.

Законом України від 15.08.2022 №2500-IX «Про затвердження Указу Президента України "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні" затверджено Указ Президента «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 12.08.2022 №573/2022, яким продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 23.08.2022 строком на 90 діб, - до 21.11.2022.

Законом України від 16.11.2022 №2738-IX «Про затвердження Указу Президента України "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні" затверджено Указ Президента України від 07.11.2022 №757/2022 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", яким продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 21.11.2022 строком на 90 діб.

Законом України від 07.02.2023 №2915-ІХ «Про затвердження Указу Президента України "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні" затверджено Указ Президента України від 06.02.2023 №58/2023 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", яким продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 19.02.2023 строком на 90 діб.

Законом України від 02.05.2023 №3057-ІХ «Про затвердження Указу Президента України "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні" затверджено Указ Президента України від 01.05.2023 № 254/2023 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", яким продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 20.05.2023 строком на 90 діб.

Законом України від 27.07.2023 №3275-ІХ «Про затвердження Указу Президента України "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні" затверджено Указ Президента України від 26.07.2023 №451/2023 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", яким продовжено строк дії воєнного стану в Україні продовжується з 05 години 30 хвилин 18.08.2023 строком на 90 діб.

Закон України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» встановлює правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, визначає засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності (далі - підприємства, установи і організації), повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів.

Згідно із статтею 1 вищезазначеного Закону, встановлено, що мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

Згідно із статтею 4 частиною 2 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» встановлено, що загальна мобілізація проводиться одночасно на всій території України і стосується національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту, підприємств, установ і організацій.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначення загальних засад проходження в Україні військової служби, врегульовано нормами Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 №2232-XII (надалі Закон №2232- XII), а також нормами «Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України», затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008 (надалі Положення №1153/2008).

Зокрема, ч. 4 ст. 26 Закону №2232-XII визначено підстави звільнення військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.

Підпунктом «г» п. 1 ч. 4 вказаної статті передбачено, що військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби, під час воєнного стану, через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу): перебування на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років.

Аналіз зазначеної норми закону свідчить про те, що законодавець не ставить право військовослужбовця на звільнення з військової служби у залежність від того, чи рідні діти перебувають у нього на утриманні, водночас вирішальне значення має саме факт перебування дітей на утриманні.

Зазначеним Законом не визначено поняття «утримання дітей», проте такі правовідносини є предметом регулювання СК України.

Так, частиною 1 статті 180 СК України встановлено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Закон покладає на батьків обов`язок щодо надання утримання своїм неповнолітнім дітям, тобто дітям, які не досягли 18 років. Обов`язок батьків утримувати своїх дітей виникає з моменту їх народження та зберігається до досягнення дітьми повноліття.

Обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, причому, обов`язком особистим, індивідуальним, а не солідарним. Батьки зобов`язані утримувати свою дитину незалежно від того, одружені вони чи ні, або чи розірвано їх шлюб.

Обов`язок по утриманню зберігається також і у випадку позбавлення батьківських прав батьків (ч. 2 ст. 166 СК України).

У випадку невиконання батьками обов`язку утримувати неповнолітню дитину добровільно, аліменти можуть стягуватися за рішенням суду. При злісному ухиленні батьків від сплати аліментів вони підлягають притягненню до кримінальної відповідальності, відповідно до ст.164 КК України.

Визнання батьків або одного із них недієздатними не припиняє їх обов`язку утримувати свою неповнолітню дитину. Водночас, смерть матері або батька чи оголошення їх померлими припиняє їх обов`язок по утриманню дитини. До спадкоємців померлих батьків обов`язок по утриманню дитини не переходить.

Отже, з викладеного вбачається, що у батьків дитини зберігається обов`язок утримання своєї дитини з моменту її народження до досягнення нею повноліття, при чому такий обов`язок не залежить від наявності зареєстрованого шлюбу між батьками, факту позбавлення батьківських прав, визнання батьків недієздатними, тощо, а припиняється лише фактом смерті батьків.

Водночас, з матеріалів справи вбачається, що позивач є батьком лише однієї дитини - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , щодо інших зазначених ним у позові дітей позивач є вітчимом.

Вітчим - це чоловік (нерідний батько) рідної матері дитини, з яким мати й дитина постійно проживають однією сім`єю.

Вітчим має особливий правовий статус, що істотно відрізняється від статусу батька, усиновлювача, опікуна та піклувальника, характеризується мінімально необхідним набором прав та обов`язків щодо пасинка, падчерки.

Сімейне законодавство передбачає права та обов`язки щодо утримання вітчимом падчерки, пасинка (стаття 268 СК України).

Так, відповідно до статті 268 СК України, мачуха, вітчим зобов`язані утримувати малолітніх, неповнолітніх падчерку, пасинка, які з ними проживають, якщо у них немає матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання, за умови, що мачуха, вітчим можуть надавати матеріальну допомогу.

Отже вітчим має обов`язок утримувати своїх падчерку та пасинків, лише за сукупності таких обставин:

- такі діти не мають матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер, або ж ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання;

- вітчим може надавати матеріальну допомогу.

Як з`ясовано судом та не заперечується учасниками справи, пасинок та падчерка позивача ОСОБА_7 та ОСОБА_6 мають рідних батьків - ОСОБА_9 та ОСОБА_8 відповідно.

Доказів, які б вказували на злісне ухилення ОСОБА_9 та ОСОБА_8 від сплати аліментів, матеріали справи не містять. Отже, біологічні батьки пасинка та падчерки позивача виконують свій обов`язок щодо утримання своїх дітей, що не спростовується матеріалами справи.

Суд зазначає, що у матеріалах справи відсутні будь-які дані щодо відсутності у неповнолітніх ОСОБА_7 та ОСОБА_6 рідних діда, баби, повнолітніх братів та сестер або ж неможливості належного утримання ними таких дітей.

Матеріали справи також не містять жодних даних щодо місця роботи або ж роду занять позивача, що виконувалась ним до його призову на військову службу, та щодо розміру отриманих ним доходів, що не дозволяє суду встановити, чи дійсно позивач мав фактичну можливість надавати матеріальну допомогу падчерці та пасинку, тобто утримувати їх.

Так, надана до суду довідка про склад сім`ї підтверджує лише факт спільного проживання позивача з дружиною та дітьми, проте така довідка не свідчить про утримання позивачем зазначених осіб. До того ж довідка про склад сім`ї датована 14.06.2023, тоді як рапорт подавався 16.02.2023.

Посвідчення багатодітної родини серії НОМЕР_9 видано позивачу Управлінням соціального захисту населення Коломийської районної державної адміністрації на підставі ст. 1 Закону України «Про охорону дитинства», відповідно до якого багатодітна сім`я - сім`я, в якій подружжя (чоловік та жінка) перебуває у зареєстрованому шлюбі, разом проживає та виховує трьох і більше дітей, у тому числі кожного з подружжя, або один батько (одна мати), який (яка) проживає разом з трьома і більше дітьми та самостійно їх виховує.

Аналіз зазначеної норми закону свідчить про те, що у розумінні такого закону для отримання статусу багатодітної сім`ї необхідно здійснювати виховання трьох і більше дітей, а не їх утримання, що вочевидь не є тотожними поняттями.

Отже зазначене посвідчення не є належним доказом факту перебування та утриманні позивача чотирьох неповнолітніх дітей.

Будь-яких інших доказів, які б свідчили про перебування на утриманні позивача трьох чи більше неповнолітніх дітей, зокрема судового рішення про встановлення факту перебування неповнолітніх ОСОБА_7 та ОСОБА_6 на утриманні позивача матеріали справи не містять, з огляду на що суд погоджується із тим, що у відповідача не було підстав для звільнення позивача з військової служби на підставі пп. г п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Щодо доводів відповідача про пропуск шестимісячного місячного строку звернення до суду апеляційний суд зазначає, що частиною 1 статті 122 КАС України визначено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Процесуальна природа та призначення строків звернення до суду зумовлюють при вирішенні питання їх застосування до спірних правовідносин необхідність звертати увагу не лише на визначені в нормативних приписах відповідних статей загальні темпоральні характеристики умов реалізації права на судовий захист - строк звернення та момент обчислення його початку, але й природу спірних правовідносин щодо захисту прав, свобод та інтересів, у яких особа звертається до суду.

Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Стаття 5 КАС України передбачає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Право звернення до суду є невід`ємним особистим правом, яке реалізовується особою в порядку, встановленому КАС України. Способом реалізації цього права є звернення зацікавленої особи з позовом до суду.

У свою чергу, звернення до суду з позовом є підставою для виникнення процесуальних відносин, пов`язаних з вирішенням спору по суті. Звернення до суду і судове провадження повинно здійснюватися відповідно до вимог чинного законодавства, зокрема, процесуальних норм щодо порядку провадження в адміністративних справах.

За змістом ч.1 ст.45 КАС України також передбачає, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами. Зловживання процесуальними правами не допускається.

Законодавець встановлює певні обмеження такого права, зокрема, шляхом встановлення строку звернення до адміністративного суду за захистом порушених прав.

Відповідно до ч.2 ст.122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно з ч. 3 ст. 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк (частина п`ята статті 122 КАС України).

Строк звернення до суду обчислюється за загальним правилом з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

При цьому «повинна» необхідно тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо: особа знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені; рішення скероване на її адресу поштовим повідомленням, яке вона відмовилася отримати або не отримала внаслідок неповідомлення відправника про зміну місця проживання; про порушення її прав знали близькі їй особи.

День, коли особа дізналася про порушення свого права, - це встановлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, внаслідок якої відбулося порушення їх прав, свобод чи інтересів.

Інститут строків у адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Строки звернення до адміністративного суду з позовом, апеляційною чи касаційною скаргами обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Оскільки початок місячного строку визначено альтернативно - це день, коли особа або дізналася, або повинна була дізнатися про порушення свого права, при визначенні початку цього строку суд має з`ясувати момент, коли особа фактично дізналася або мала реальну можливість дізнатися про наявність відповідного порушення (рішення, дії, бездіяльності), а не коли вона з`ясувала для себе, що певні рішення, дії чи бездіяльність стосовно неї є порушенням.

Таким чином, окрім посилання позивача на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів, при зверненні до суду потрібно встановити, яким саме чином здійснювалось прийняття рішення за рапортом позивач та затягування зі сторони відповідача, оскільки останній забезпечує контроль за виконанням.

Саме триваюча бездіяльність відповідача стосовно прийняття рішення за відповідним рапортом стала підставою звернення позивача до суду із цим позовом.

На підставі вище зазначеного, суд приходить до висновку, що позивач добросовісно очікував на своє звільнення, однак, триваюча бездіяльність відповідача зумовила необхідність звернення позивача до суду за захистом свого права у відповідній сфері правовідносин.

Отже, доводи відповідача у відповідній частині є безпідставними і підлягають відхиленню.

Сторонами суду не наведено інших специфічних, доречних та важливих аргументів, які суд зобов`язаний оцінити, виконуючи свої зобов`язання щодо пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29).

Відповідно до ч.1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У разі надання відповідачем доводів, які в сукупності з іншими доказами у справі свідчать про правомірність його рішень, дій чи бездіяльності, позивач має спростовувати ці доводи. Наведене випливає зі змісту частини першої статті 77 КАС України.

З огляду на викладене, позивач, всупереч вимогам статті 77 КАС України, не довів ті обставини, на яких ґрунтуються його позовні вимоги, в той час як відповідачем правомірність спірних дій підтверджено належними та допустимими доказами.

Отже, судом не встановлено будь-яких ознак протиправності в діях відповідача щодо відмови у звільненні позивача з військової служби, а тому позовні вимоги щодо визнання таких дій або ж бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії є такими, що задоволенню не підлягають.

Враховуючи викладене, у задоволенні позову належить відмовити.

Підстави для розподілу судових витрат - відсутні.

Керуючись статтями 241-246, 255, 257-262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Оперативного командування "Захід" про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинення певних дій відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 . ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_10 )

Відповідач - Оперативне командування " ІНФОРМАЦІЯ_1 " (АДРЕСА_2. ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_11)

Повний текст рішення складений 18.10.2023.

Суддя Олег ГРЕСЬКО