Справа № 160/12192/23
Суддя: Верба Ірина Олександрівна
Дата ухвалення: 2023-10-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

17 жовтня 2023 року Справа № 160/12192/23

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого суддіВерба І.О.
при секретарі судового засіданняКамінській С.В.
за участю: позивача представника відповідача 1 представника відповідача 2 Чернеша Д.С. Вологжаніної О.Д. Слівінського Ю.Р.

розглянувши у підготовчому засіданні у місті Дніпрі клопотання позивача про поновлення строку звернення до суду в адміністративній справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій, скасування наказів, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення коштів, -

ВСТАНОВИВ:

І. ПРОЦЕДУРА

1. У провадженні суду перебуває ця справа, ухвалою суду від 10.10.2023 позивачу надано строк для усунення недоліків позовної заяви шляхом надання заяви про поновлення строку звернення до суду.

2. 11.10.2023 позивачем подано клопотання про поновлення строку звернення до суду.

ІІ. ДОВОДИ ПОЗИВАЧА

3. Зважаючи на завірену копію листа Торгово-промислової палати України від 28.02.2022 № 2024/02.0-7.1 з 24.02.2022 по момент завершення дії воєнного стану будь-який пропуск будь-яких строків є поважним зважаючи на дію форс-мажорних обставин.

4. Оскільки на момент звільнення позивач не мав документів для звернення до суду з цим позовом, змушений був використати досудовий порядок вирішення спору, передбачений частиною четвертою статті 122 КАС України, зважаючи той факт, що вказаний позов поданий виключно для отримання у подальшому належного рівня пенсійного забезпечення, отже застосовується тримісячний строк, передбачений частиною четвертою статті 122 КАС України.

5. Суд в ухвалі від 08.06.2023 протиправно застосував найменш сприятливу для позивача норму, тобто замість передбаченого частиною четвертою статті 122 КАС України тримісячного строку, застосував передбачений частиною п`ятою статті 122 КАС України місячний строк.

6. Цей позов подається для забезпечення належного рівня пенсійного забезпечення в подальшому, для чого потрібен вірний розрахунок вислуги років, який слід було визначити в оскаржуваних наказах. З даного приводу тривала переписка, під час якої від військової частини у травні 2023 позивач отримав відповідь з наказом від 15.03.2023 № 75. Позивач наполягає, що про порушення права йому стало відомо лише у травні 2023 року.

7. Права позивача почали порушуватися після 24.02.2022, участь в бойових діях тривала безперервно з 09.04.2022 по 31.01.2022, зважаючи на тривалий час бойових дій та бойові втрати, накопичилася моральна та фізична втома, після звільнення адаптаційний період триває.

ІІІ. ОЦІНКА ТА ВИСНОВКИ СУДУ

8. Заявлений спір підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, порядок здійснення якого визначено КАС України.

9. Відповідно до статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

10. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

11. Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

12. Частиною п`ятою статті 122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлено місячний строк.

13. Таким чином, у спорах щодо проходження та звільнення з публічної служби, яка включає військову службу згідно пункту 17 частини першої статті 4 КАС України, процесуальним законом встановлено місячний строк звернення до суду.

14. Позивач заявив цей спір на захист права на повний розрахунок при звільненні з військової служби та належне визначення у наказі про звільнення вислуги років.

15. Вирішуючи питання застосування статті 233 КЗпП України у спірних правовідносинах, суд зазначає, що в редакції з 19.07.2023 частинами першою та другою вказаної норми передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні. При цьому пунктом 1 глави ХІХ КЗпП України встановлено, шо під час дії карантину строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

16. Особливістю заявленого спору є те, що позивач був призваний для проходження військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період.

17. Статтею 65 Конституції України встановлено, що громадяни відбувають військову службу відповідно до закону, а Захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є обов`язком громадян України.

18. Частиною п`ятою статті 17 Конституції України закріплено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

19. При цьому, частиною третьою статті 43 Конституції України, якою закріплено право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, встановлено, що не вважається примусовою працею військова служба, а також служба відповідно до законів про воєнний і про надзвичайний стан. Саме вказаною статтею, встановлено, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом та гарантовано право кожного на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

20. Таким чином, Конституцією України встановлені:

(1) конституційний обов`язок особи, пов`язаний з проходженням військової служби та обов`язок держави забезпечити соціальний захист військовослужбовців та

(2) конституційне право особи на працю та одержання винагороди за працю, як заробітної плати.

21. Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначення загальних засад проходження в Україні військової служби здійснюється Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-XII.

22. Правовою основою військового обов`язку і військової служби є Конституція України, Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу», Закон України «Про оборону України», «Про Збройні Сили України», «Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію», інші закони України, а також прийняті відповідно до них укази Президента України та інші нормативно-правові акти щодо забезпечення обороноздатності держави, виконання військового обов`язку, проходження військової служби, служби у військовому резерві та статусу військовослужбовців, а також міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, що визначено статтею 3 Закону № 2232-XII.

23. Таким чином, спеціальний Закон № 2232-XII не визначає правовою основою військового обов`язку і військової служби нормативні акти, якими врегульовані права у трудових правовідносинах, гарантовані статтею 43 Конституції України.

24. Відповідно до статті 1 Закону № 2232-XII конституційний військовий обов`язок включає призов на військову службу та проходження військової служби.

25. Статтею 2 Закону № 2232-XII встановлено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

26. Таким чином, військова служба є державною службою особливого характеру.

27. Військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період є окремим видом військової служби відповідно до частини шостої статті 2 Закону № 2232-XII, виконання якого в особливий період здійснюється з особливостями, визначеними цим Законом та іншими нормативно-правовими актами, що встановлено частиною чотирнадцятої вказаної статті.

28. Єдина система соціального захисту, умови для реалізації конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулювання відносини у цій галузі визначені відповідно до Конституції України - Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-XII.

29. Соціальний захист військовослужбовців, відповідно до статті 1 Закону № 2011-XII, зокрема, це діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності.

30. Статтею 9 «Грошове забезпечення військовослужбовців» Закону № 2011-XII встановлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, яке виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України.

31. Отже, матеріальне забезпечення військовослужбовців, призваних на військову службу за призивом під час мобілізації, на особливий період, яке включає виплату грошового забезпечення, є складовою гарантованого Конституцією України соціального захисту таких військовослужбовців та не є оплатою праці.

32. Підтвердженням цього є відсутність порушень правил несумісності при проходженні військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військовослужбовцями, яким за займаними посадами законодавством встановлено заборону на отримання доходу та здійснення іншої діяльності під час перебування на посаді, та за якими на час проходження такої служби зберігається посада відповідно до статті 119 КЗпП України.

33. При цьому, не є застосовними у цій справі офіційні тлумачення положень частини першої та другої статті 233 КЗпП України, надані Конституційним судом України в рішеннях № 4-рп/2012 від 22.02.2012, № 8-рп/2013 від 15.10.2013, № 9-рп/2013 від 15.10.2013, оскільки тлумачення надано наведеним правовим нормам у редакції до 19.07.2022 та у контексті тлумачення не розглядалось питання в аспекті проходження особою військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період.

34. За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство застосовують у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

35. Непоширення норм КЗпП України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

36. Наведений правовий висновок Верховний Суд неодноразово висловлював у спорах, пов`язаних з проходженням та звільненням з публічної (військової) служби, наприклад, у постановах від 22.06.2023 у справі № 380/152/20, від 08.03.2023 № 540/7751/21, від 18.11.2022 у справі № 1.380.2019.005781, від 24.06.2021 у справі № 160/12817/19, 21.04.2021 у справі № 120/3857/19-а.

37. Окремо суд зазначає, що коли спеціальні норми інакше регулюють певні питання щодо процесуальних строків звернення до суду у спорах щодо проходження або звільнення з публічної служби, то це не свідчить про наявність прогалини у регулюванні, яку можна / потрібно заповнити чи замінити загальними нормами або ж застосувати аналогію права.

38. Таким чином, позивач був призваний для проходження військової служби за призовом під час мобілізації, проходження такого виду військової служби врегульовано нормами спеціального законодавства як виконання конституційного обов`язку громадянина, при цьому позивач не перебував у трудових правовідносинах з Міністерством оборони України шляхом укладання контракту на проходження військової служби. Наведене правозастосування відповідає висновку Верховного Суду, висловленому у пункті 59 постанови від 28.10.2020 у справі № 804/14894/15, за позовом позивача у цій же справі.

39. Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

40. Строк звернення до суду обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

41. У зв`язку з викладеним, відсутні підстави для застосування статті 233 КЗпП України при обчисленні строку звернення до суду з цим позовом, тобто тримісячного строку звернення до суду працівника за вирішенням трудового спору з питань виплати усіх сум, що належать працівникові при звільненні, у тому числі з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116 КЗпП України), оскарження наказів в певній частині, з урахуванням продовження таких строків на час дії карантину.

42. У заявленому спорі належить застосовувати місячний строк звернення до суду, встановлений частиною п`ятою статті 122 КАС України, який обчислюється з дня, коли позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

43. З матеріалів справи вбачається, що позивач звільнений з військової служби наказом № 30 від 31.01.2023, та заявив цей спір у зв`язку з неповним розрахунком при звільненні та у зв`язку із незгодою з оголошеною у наказах вислугою років.

44. Позивачу направлена засобами поштового зв`язку довідка від 16.02.2023 № 146/60/121 про нараховане та виплачене грошове забезпечення при звільненні за період з 05.04.2022 по 31.01.2023, у якості непридатній для читання, яка отримана позивачем у лютому 2023 року.

45. Виплата грошових коштів за наказом № 30 від 31.01.2023 здійснена на картковий рахунок позивача 13.02.2023.

46. Позивачем направлено командиру ВЧ НОМЕР_1 заяву від 20.02.2023, в якій він просив виправити у наказі від 30 від 31.01.2023 відомості щодо вислуги років, днів невикористаної відпустки та сум їх компенсації, виплатити такі суми, нарахувати та виплатити грошову допомогу при звільненні, надати довідку про безпосередню участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України за період з 05.04.2022 по 31.01.2023, визначивши вислугу років день за три, виплатити компенсацію вартості недоотриманого речового майна, нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення, нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. До заяви додано підтверджуючі вимоги копії документів.

47. За результатами розгляду заяви наказом від 15.03.2023 № 75 внесені зміни до наказу від 31.01.2023 № 30, з викладенням його змісту в новій редакції, змінено відомості оголошеної вислуги років, змінено розрахунок складових грошового забезпечення, допомоги при звільненні та грошової компенсації за невикористані відпустки.

48. Виплата грошових коштів за наказом від 15.03.2023 № 75 здійснена на картковий рахунок позивача 25.03.2023.

49. Про прийняття наказу від 15.03.2023 № 75, здійснення перерахунку коштів та їх виплату позивача повідомлено листом військової частини від 30.03.2023 № 146/53/688, направленим 31.03.2023 засобами поштового зв`язку, до листа додано копію наказу від 15.03.2023 № 75.

50. Доказів на підтвердження дати отримання позивачем листа військової частини від 30.03.2023 № 146/53/688 учасниками справи не надано.

51. Таким чином, позивач з 20.02.2023 вживав заходи до зміни відомостей наказу від 31.01.2023 № 30, 25.03.2023 отримав донарахування сум, належних при звільненні згідно наказу від 15.03.2023 № 75, отримав копію наказу від 15.03.2023 № 75 засобами поштового зв`язку.

52. Оскільки наказом від 15.03.2023 № 75 внесені зміни до наказу від 31.01.2023 № 30 шляхом викладення його змісту у новій редакції, строк звернення до суду з цим позовом належить обчислювати з дня коли позивач дізнався чи повинен був дізнатися про видання наказу від 15.03.2023 № 75, а саме з дня отримання листа військової частини від 30.03.2023 № 146/53/688.

53. Судом встановлено, що лист військової частини від 30.03.2023 № 146/53/688 був направлений позивачу засобами поштового зв`язку 31.03.2023 без повідомлення про вручення рекомендованого відправлення та матеріали справи не містять доказів на підтвердження дати його отримання позивачем у межах місячного строку звернення до суду (до 01.06.2023).

54. Учасники справи не реалізували право на надання доказів, зокрема з отриманням від поштового відділення відомостей про вручення такого поштового відправлення.

55. Разом з цим, з дня направлення відповідачем листа до звернення позивача до суду пройшло два місяця, зокрема позивач звернувся до суду 01.06.2023 шляхом направлення позову засобами поштового зв`язку.

56. Повертаючись до оцінки поважності причин пропуску строку звернення до суду, суд зазначає, що позивач не проявив пасивну поведінку, тобто байдужість або несвоєчасність реагування на захист прав, задля захисту яких заявлений цей позов, вживав заходів для надання відомостей військовій частині для поновлення таких прав, що свідчить про добросовісність дій позивача.

57. Суд також враховує, що позивач проходив військову службу із участю у бойових діях, у тому числі протягом 2022 року та січня 2023 року, що з огляду на обставини цієї справи, у тому числі адаптаційний період після військової служби та участі у бойових діях, на думку суду може потребувати більше часу ніж один місяць для підготовки та звернення до суду.

58. Наведене у сукупності свідчить про поважність причин пропуску строку звернення до суду, та з урахуванням вищевикладених обставин заявленого спору, суд вважає наявними підстави для його поновлення.

59. Одним із елементів права на суд є право на доступ до суду, який означає, що особа повинна мати можливість подати справу на розгляд, а суд повинен розглянути її без зайвих та неналежних правових чи практичних перешкод. Таке право покладає на державу як негативний обов`язок, - тобто утриматися від створення неналежних процесуальних перешкод для доступу до суду, - так і позитивний, тобто забезпечити практичний та ефективний доступ до суду.

60. Держави користуються певною свободою розсуду у сфері регулювання права на доступ до суду, яке залежить як від потреб і ресурсів суспільства, так і від конкретних осіб.

61. Безпосередньо доктрина обмежень на право доступу до суду була сформульована Судом у справі Ashingdane v. United Kingdom (1985), згідно якої такі обмеження, для того, щоб відповідати вимогам частини 1 статті 6 Конвенції мають: переслідувати правомірну мету, і не порушувати саму сутність права.

62. Відповідні принципи Суд виклав таким чином:

а) право на доступ до суду, гарантоване частиною 1 статті 6, не є абсолютним і може бути обмежене. Це дозволяє сама суть цього права, позаяк право на доступ до суду «за своєю природою вимагає регулювання державою - регулювання, що може різнитися залежно від часу та місця і відповідно до потреб і ресурсів суспільства та особи»;

б) при встановленні таких обмежень Договірні держави користуються певною свободою розсуду, однак, остаточне вирішення того, чи було дотримано вимог Конвенції залишається за Судом. Він має впевнитися, що встановлені обмеження не порушують чи зменшують доступ, що залишився особі таким чином, що завдають шкоду самій суті права;

в) більше того, обмеження не буде сумісним із частиною 1 статті 6, якщо воно не має правомірної мети і коли відсутнє пропорційне співвідношення між застосованими засобами та поставленою метою.

63. Ці принципи визначають процес, що є невід`ємною частиною завдання суду відповідно до Конвенції, визначення справедливої рівноваги між потребами загального інтересу суспільства та вимогами захисту фундаментальних прав особи.

64. З огляду на викладені обставини, враховуючи обов`язок суду забезпечити доступ до правосуддя, як гарантоване Конституцією України право, із врахуванням того, що спір заявлено щодо соціального забезпечення військовослужбовця, суд дійшов висновку про поважність причин попуску строку звернення до суду, у зв`язку із чим, з метою надання права доступу до правосуддя, вбачає наявними підстави для поновлення пропущеного строку звернення до суду.

65. Поряд з цим, є необґрунтованими доводи позивача щодо наявності форс-мажорних обставин. Позивач посилається на лист Торгово-промислової палати України від 28.02.2022 № 2024/02.0-7.1, яким підтверджено військову агресію російської федерації проти України з 24.02.2022, яка є надзвичайною, невідворотною та об`єктивною обставиною для суб`єктів господарської діяльності та/або фізичних осіб по договору, окремим податковим та/чи іншим зобов`язанням/обов`язком, виконання яких/-го настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання відповідно яких/-го стало неможливим у встановлений термін внаслідок настання таких форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили).

66. Як у статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» від 02.12.1997 № 671/97-ВР, так і в листі ТТП України йдеться про зв`язок певних обставин з неможливістю виконання зобов`язання / обов`язку особи, коли як звернення до суду є правом особи.

67. Оскільки звернення до суду не є обов`язком позивача згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а є його правом, яке реалізується у відповідності до процесуальних норм закону, посилання позивача на введення військового стану, як наявність форс-мажорних обставин, з метою підтвердження поважності причин пропуску строку звернення до суду, є помилковим.

68. Не є обґрунтованими також доводи позивача щодо застосування частини четвертої статті 122 КАС України, а саме тримісячного строку звернення до суду після отримання рішення за результатом розгляду скарги у порядку досудового регулювання, оскільки законом у спірних правовідносинах не встановлена можливість або обов`язковість досудового порядку вирішення спору.

69. Керуючись статтями 122, 123 КАС України, суд, -

УХВАЛИВ:

1. Клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку звернення до суду - задовольнити.

2. Визнати поважними причини пропуску позивачем строку звернення до суду з цим позовом та поновити такий строк.

3. Продовжити розгляд справи.

4. Ухвала набирає законної сили відповідно до статті 256 КАС України та не може бути оскаржена.

5. Повний текст ухвали складений 18.10.2023.

Суддя І.О. Верба