Справа № 720/1786/22
Суддя: Полотнянко Ю.П.
Дата ухвалення: 2023-10-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 720/1786/22

Головуючий у 1-й інстанції: Лелюк О.П.

Суддя-доповідач: Полотнянко Ю.П.

18 жовтня 2023 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Полотнянка Ю.П.

суддів: Драчук Т. О. Смілянця Е. С.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України в Чернівецькій області на рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 14 грудня 2022 року у справі за адміністративним позовом Громадянки Республіки Молдова ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України в Чернівецькій області в особі Новоселицького відділу Управління Державної міграційної служби України в Чернівецькій області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Управління Державної міграційної служби України в Чернівецькій області в особі Новоселицького відділу Управління Державної міграційної служби України в Чернівецькій області, в якому просила визнати протиправними дії Новоселицької міграційної служби та зобовязати міграційну службу видати нову посвідку на постійне проживання за яку позивач оплатила всі необхідні кошти.

Рішенням Чернівецького окружного адміністративного суду від 14.12.2022 позов задоволено.

Визнано протиправними дії Управління Державної міграційної служби України в Чернівецькій області в особі Новоселицького відділу Управління Державної міграційної служби України в Чернівецькій області щодо не видачі ОСОБА_1 посвідки на постійне проживання в Україні.

Зобов`язано Управління Державної міграційної служби України в Чернівецькій області в особі Новоселицького відділу Управління Державної міграційної служби України в Чернівецькій області видати ОСОБА_1 посвідку на постійне проживання в Україні.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, у якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт послався на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що, на його думку, призвело до неправильного вирішення спору.

Виходячи з приписів ст.ст. 311, 263 КАС України, вищезазначена апеляційна скарга розглядається в порядку письмового провадження.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є громадянкою Республіки Молдова, яка 02 грудня 2021 року звернулась до Новоселицького відділу Управління Державної міграційної служби України в Чернівецькій області із заявою щодо оформлення нової посвідки на постійне проживання в Україні. До заяви було додано: копію тимчасової посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 27 травня 2002 року, копію внутрішнього паспорта громадянина Республіки Молдова НОМЕР_2 , переклад сторінки паспортного документа, що посвідчує особу, квитанція про сплату адміністративного збору.

Згідно наявних у справі матеріалів, за указаним вище зверненням позивача було оформлено нову посвідку на постійне проживання в Україні № НОМЕР_3 і направлено її 16 грудня 2021 року до Новоселицького відділу Управління Державної міграційної служби України в Чернівецькій області за місцем звернення заявниці.

В подальшому, виготовлену на ім`я позивача посвідку на постійне проживання в Україні № НОМЕР_3 було знищено, що підтверджується Актом про знищення недійсних документів (посвідок на постійне проживання в Україні) від 31 серпня 2022 року.

Крім цього, з матеріалів справи вбачається, що постановою про накладення адміністративного стягнення №000904 від 01 грудня 2021 року ОСОБА_1 відповідно до частини 1 статті 203 КУпАП притягнуто до адміністративної відповідальності та накладено штраф у розмірі 3502,00 грн.

Рішенням Новоселицького районного суду Чернівецької області від 28 липня 2022 року (справа №720/2363/21) позов задоволено, скасовано постанову про накладення адміністративного стягнення №000904 від 01 грудня 2021 року, провадження по справі закрито.

Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 27 вересня 2022 року (справа №720/2363/21) апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України в Чернівецькій області задоволено повністю, рішення Новоселицького районного суду Чернівецької області від 28 липня 2022 року скасовано, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Як зазначає позивач, 17.12.2022 вона звернулась до міграційної служби з проханням видати їй нову посвідку на постійне проживання, на що їй заявили, що довідка буде видана після того, як позивач оплатить штраф, визначений постановою про накладення адміністративного стягнення №000904 від 01 грудня 2021 року.

Вважаючи протиправними дії відповідача, позивач звернулася до суду з цим адміністративним позовом.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що позивач неодноразово (зокрема 17 грудня 2021 року, у січні 2022 року) зверталася до Новоселицького відділу Управління Державної міграційної служби України в Чернівецькій області з питання видачі їй нової посвідки постійне проживання в Україні. Однак працівником Новоселицького відділу Управління Державної міграційної служби України в Чернівецькій області така їй безпідставно не видавалася, що пояснювалося необхідністю сплатити штраф, визначений постановою про накладення адміністративного стягнення №000904 від 01 грудня 2021 року.

Суд зазначив, що відповідачем як суб`єктом владних повноважень указаних вище тверджень позивача не спростовано та на підставі належних і достовірних доказів не доведено суду неможливості видати позивачу за її зверненнями посвідку на постійне проживання в Україні, яка була оформлена за заявою позивача від 02 грудня 2021 року та передана 16 грудня 2021 року до Новоселицького відділу Управління Державної міграційної служби України в Чернівецькій області за місцем звернення заявниці. У відзиві на позовну заяву не наведено правових підстав неможливості видати позивачу оформлену на її ім`я посвідку на постійне проживання в Україні.

Натомість зазначення відповідачем в обґрунтування своєї позиції обставин судового розгляду справи №720/2363/21 за позовом ОСОБА_1 про визнання незаконною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення №000904 від 01 грудня 2021 року, суд оцінив критично, оскільки оскарження в судовому порядку названого рішення не давало відповідачу правових підстав для не видачі позивачу оформленої на її ім`я посвідки на постійне проживання в Україні.

Щодо тверджень у відзиві про законність дій відповідача по знищенню посвідки на постійне проживання в Україні, то суд зазначив, що такі оцінці не підлягають, адже звернення до суду з цим позовом обумовлено незгодою ОСОБА_1 із діями відповідача щодо не видачі їй на неодноразові звернення посвідки на постійне проживання в Україні, яка була оформлена за заявою позивача та доданими до неї документами.

Враховуючи викладене, перевіряючи оскаржувані позивачем дії суб`єкта владних повноважень на відповідність їх критеріям, наведеним у частині другій статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, суд дійшов висновку про те, що відповідач, не видавши позивачу оформлену посвідку на постійне проживання в Україні, діяв не на підставі закону, який регулює спірні відносини, необґрунтовано, нерозсудливо, упереджено, без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямовані указані дії.

Тому, суд визнав протиправними дії відповідача щодо не видачі позивачу посвідки на постійне проживання в Україні із зобов`язанням відповідача видати позивачу посвідку на постійне проживання в Україні.

На переконання суду, саме такий спосіб захисту порушених прав позивача відповідає об`єкту порушеного права й у спірних правовідносинах є достатнім та необхідним.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів враховує наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в Рішенні від 14 грудня 2011 року №19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Відтак, завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав особи у публічно-правових відносинах.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист. Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Суд захищає лише порушені, невизнані або оспорювані права, свободи та інтереси учасників адміністративних правовідносин. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Наведені положення не дозволяють скаржитися щодо законодавства або певних обставин абстрактно, лише тому, що заявник вважає, що положення певного акту впливають на його правове становище.

Право на судовий захист має лише та особа, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав, свобод чи інтересів. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи дійсно щодо особи має місце факт порушення права, свободи чи інтересу, та це право, свобода або інтерес порушені відповідачем.

Тобто, суд під час розгляду справи повинен встановити факт або обставини, які б свідчили про порушення прав, свобод чи інтересів позивача з боку відповідача, як суб`єкта владних повноважень, створення перешкод для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод позивача.

Відносини, що виникають між фізичною чи юридичною особою і представниками органів влади під час здійснення ними владних повноважень, є публічно-правовими і поділяються, зокрема, на правовідносини у сфері управлінської діяльності та правовідносини у сфері охорони прав і свобод людини і громадянина, а також суспільства від злочинних посягань. Діяльність органів влади, у тому числі судів, щодо вирішення спорів, які виникають у публічно-правових відносинах, регламентується відповідними правовими актами.

Рішення, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України, статей 2, 6 КАС України.

Враховуючи викладене, судовому захисту підлягають лише порушені права, свободи та інтереси позивача.

Аналогічна позиція наведена у постанові Верховного Суду України від 01 грудня 2015 року по справі №800/134/15.

Також, як вказав Верховний Суд у постанові від 10 травня 2018 року по справі №811/119/13-а, обов`язковою ознакою дій суб`єкта владних повноважень, які можуть бути оскаржені до суду, є те, що вони безпосередньо породжують певні правові наслідки для суб`єктів відповідних правовідносин і мають обов`язковий характер.

Згідно пункту 17 частини першої статті 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22 вересня 2011 року №3773-VI (далі Закон №3773-VI) посвідка на постійне проживання - документ, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує право на постійне проживання в Україні.

Аналогічне визначення міститься і в пункті 1 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2018 р. № 321 (далі Порядок №321).

Приписами статті 4 Закону №3773-VI визначено підстави для перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, а у статті 5 Закону №3773-VI наведено підстави для видачі посвідки на постійне проживання іноземцям та особам без громадянства. Такі підстави наведені і у Порядку №321.

Так, зокрема, згідно положень пункту 32 Порядку №321 для оформлення посвідки іноземець або особа без громадянства подають:1) паспортний документ іноземця або документ, що посвідчує особу без громадянства, з візою типу D, якщо інше не передбачено законодавством і міжнародними договорами України, крім випадків, установлених абзацом сьомим цього пункту; 2) документ, що посвідчує особу законного представника, та документ, що підтверджує повноваження особи як законного представника, у разі подання документів законним представником; 3) переклад на українську мову сторінки паспортного документа іноземця або документа, що посвідчує особу без громадянства, з особистими даними, засвідчений у встановленому законодавством порядку; 4) копію рішення про надання дозволу на імміграцію; 5) документ, що підтверджує сплату адміністративного збору, або документ про звільнення від його сплати.

Відповідно до частини першої статті 5-3 Закону №3773-VI посвідка на тимчасове проживання видається у десятиденний строк з дня отримання заяви про її оформлення або продовження строку дії посвідки.

Водночас пунктом 54 Порядку №321 передбачено, що видача іноземцеві або особі без громадянства посвідки здійснюється територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС, уповноваженим суб`єктом, який прийняв документи для її оформлення (у тому числі замість втраченої або викраденої), обміну, після пред`явлення паспортного документа іноземця або документа, що посвідчує особу без громадянства, в якому на останній вільній сторінці проставляється відмітка про отримання посвідки, зразок якої встановлюється МВС.

Згідно ж приписів пункту 60 Порядку №321 якщо іноземець або особа без громадянства не отримали посвідку протягом шести місяців з дня її оформлення, вона знищується відповідно до пункту 75 цього Порядку.

Так, звертаючись до суду з даним позовом, позивач наголошувала на тому, що вона неодноразово (зокрема 17 грудня 2021 року, у січні 2022 року) зверталася до Новоселицького відділу Управління Державної міграційної служби України в Чернівецькій області з питання видачі їй нової посвідки постійне проживання в Україні. Однак працівником Новоселицького відділу Управління Державної міграційної служби України в Чернівецькій області така їй безпідставно не видавалася, що пояснювалося необхідністю сплатити штраф, визначений постановою про накладення адміністративного стягнення №000904 від 01 грудня 2021 року.

Разом з тим, на підтвердження подання такої заяви разом з відповідними документами, позивачем до матеріалів справи жодного доказу не надано, а колегією суддів в ході судового розгляду справи не встановлено.

Отже, позивачем не надано доказів про те, що відповідачем було створено перешкоди позивачу у реалізації права на отримання посвідки на постійне проживання.

На підставі викладеного, враховуючи відсутність доказів звернення позивача із заявою про оформлення посвідки на постійне проживання та відповідними документами, колегія суддів не погоджується із висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Крім того, колегія суддів зазначає, що згідно з п.п. 4, 5 та 9 ч. 5 ст. 160 КАС України в позовній заяві зазначаються зміст позовних вимог і виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, а в разі подання позову до декількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з відповідачів; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини. У справах щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень - обґрунтування порушення оскаржуваними рішеннями, діями чи бездіяльністю прав, свобод, інтересів позивача.

Під змістом позовних вимог розуміється визначення способу захисту свого права, свободи чи інтересу, який має формулюватися максимально чітко і зрозуміло.

Натомість, під викладом обставин розуміється обґрунтування порушених прав та інтересів позивача оскаржуваними рішеннями, діями чи бездіяльністю відповідача у сфері публічно-правових відносинах.

Суд звертає увагу на те, що у позовній заяві позивач повинен навести свої аргументи, доводи та міркування щодо протиправності дій та рішень відповідача, зокрема, у чому саме полягає протиправність дій та рішення, чітко зазначити, яку саме норму (норми) порушено відповідачем при вчиненні таких дій та прийнятті рішення.

Наявний у позовній заяві виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, унеможливлює судом розуміння у чому саме полягають протиправні дії Управління Державної міграційної служби України в Чернівецькій області в особі Новоселицького відділу Управління Державної міграційної служби України в Чернівецькій області.

Таким чином, позовні вимоги позивача не узгоджуються з викладеними в позовній заяві обставинами та мотивами звернення до суду, а також долученими до позовної заяви доказами.

Крім цього, вимога до особи, яка звернулась до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів, навести конкретні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень обумовлена необхідністю здійснення судом під час розгляду справи по суті перевірки оскаржуваних рішень (дій, бездіяльності) на предмет їх відповідності критеріям, визначеним у ч. 3 ст. 2 КАС України.

Колегія суддів не погоджується із висновком суду першої інстанції щодо протиправності дій Управління Державної міграційної служби України в Чернівецькій області в особі Новоселицького відділу Управління Державної міграційної служби України в Чернівецькій області щодо не видачі ОСОБА_1 посвідки на постійне місце проживання в Україні, оскільки відсутні докази звернення позивача за отриманням виготовленої посвідки на постійне місце проживання в Україні або із заявою-анкетою про виготовлення нової посвідки, як це встановлено та передбачено Порядком №321.

позивач не зверталася до територіального підрозділу міграційної служби ні про видачу посвідки на постійне місце проживання в Україні, ні із заявою-анкетою про надання адміністративної послуги та необхідними документами (оригіналами документів), як це встановлено та передбачено Порядком №321.

Суд першої інстанції не дав належної оцінки вказаним обставинам та прийшов до помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позову.

У силу п.2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно зі ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:

1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З огляду на викладені обставини справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що судом першої інстанції ухвалено рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи і є підставою для скасування рішення суду першої інстанції з прийняттям нової постанови про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України в Чернівецькій області задовольнити повністю.

Рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 14 грудня 2022 року скасувати.

Прийняти нову постананову, якою у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Постанова суду набирає законної сили відповідно до ст. 325 КАС України та оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий Полотнянко Ю.П.

Судді Драчук Т. О. Смілянець Е. С.