Справа № 300/3996/23
Суддя: Григорук О.Б.
Дата ухвалення: 2023-10-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"18" жовтня 2023 р. справа № 300/3996/23
м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський окружний адміністративний суд в складі головуючого судді Григорука О.Б., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до НОМЕР_1 прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України, Державної прикордонної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до Івано-Франківського окружного адміністративного суду з позовом до НОМЕР_1 прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України в якому просив:
- визнати протиправним та скасувати рішення від 12.06.2023 - про відмову у перетинанні державного кордону на виїзд із України;
- визнати за ОСОБА_1 , безумовне право на перетин державного кордону України як особі, яка законом звільнена від мобілізації в особливий період, та зобов`язати Державну прикордонну службу України, зокрема, в складі її підрозділу - НОМЕР_2 прикордонний загін, строго та неухильно керуватися приписом Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 № 57 (в редакції Постанови КМ№ 119 від 10.02.2023), приписом статті 19 Конституції України в т.ч. ураховувати усі інші дійсних обставин, які є в правовідношенні, в результаті чого не створювати ОСОБА_1 , штучні та вигадані бар`єри на виїзд за межі України,
- залишити за ОСОБА_1 , право на позов до держави Україна в цивільний суд з вимогами про відшкодування майнової та моральної шкоди, що реально йому заподіяна з підстави прийняття рішення від 12.06.2023 про відмову у перетинанні державного кордону на виїзд із України.
В обґрунтування позовних вимог зазначає, що спірним рішенням позивачу відмовлено у перетині державного кордону з підстав введення воєнного стану через те, що ніби то позивач не зміг надати необхідні документи для перетину державного кордону. Разом з тим, позивач надав довідку, в якій вказано, що він не підлягає мобілізації відповідно до абз. 4,5 ч. 3 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», як такий чий брат загинув під час проведення антитерористичної операції під час захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України. Однак вказані документи та положення Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», а також гарантоване Конституцією України та іншими законодавчими актами право вільного пересування було ігнороване відповідачем та роз`яснено право оскаржити спірне рішення у судовому порядку.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 04.07.2023 позовну заяву залишено без руху.
13.07.2023 позивачем подано суду заяву, якою уточнено позовні вимоги та згідно якої позивач просить:
визнати протиправним та скасувати рішення від 12.06.2023 - про відмову у перетинанні державного кордону на виїзд із України;
зобов`язати Державну прикордонну службу України (в тому числі її підрозділ НОМЕР_2 прикордонний загін а також інші підрозділи) не створювати ОСОБА_1 штучні та вигадані бар`єри на виїзд за межі України та відповідно до законодавства та фактичних даних безперешкодно оформляти йому в пунктах пропуску через Державний кордон України виїзди з України та в`їзди на територію України. (а.с. 28-29).
Ухвалою суду від 17.08.2023 задоволено заяву від 17.08.2023 про самовідвід судді Микитин Н.М. по справі №300/3996/23. Відведено суддю Микитин Н.М., від розгляду даної справи. Ухвалено матеріали справи передати до канцелярії суду, для повторного розподілу автоматизованою системою документообігу справи між суддями (а.с. 39-41).
Згідно розпорядження від 17.08.2023 №111 проведено повторний автоматизований розподіл даної справи.
Ухвалою судді від 21.08.2023 відкрито провадження у даній адміністративній справі та вирішено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами (у письмовому провадженні) (а.с. 45-47) .
Цією ж ухвалою залучено до участі у справі Державну прикордонну службу України в якості другого відповідача.
НОМЕР_1 прикордонний загін Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України надав відзив на позовну заяву, згідно якого не визнає позовні вимоги позивача в повному обсязі, з огляду на їх безпідставність та необґрунтованість, посилаючись на наступне. У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України Законом України від 24.02.2022 року № 2102-ІХ «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» на території України було введено правовий режим воєнного стану. У зв`язку із введенням в Україні воєнного стану, з 24.02.2022 року тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені Конституцією України, а саме: передбачене ст. 33 право на свободу пересування та право вільно залишати територію України. Також зазначає, що подані позивачем на паспортний контроль документи не надають йому права на перетин державного кордону України згідно постанови Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону».
Таким чином, посилання позивача на наявність у нього права для перетину кордону станом на момент прийняття оскаржуваного рішення на підставі абз. 4,5 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» (як особа, чий брат загинув під час проведення антитерористичної операції під час захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України) є необґрунтованими, оскільки позивач не пред`явив жодного документу, який надає йому право перетину державного кордону. Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57 не визначено право на перетин державного кордону особою чоловічої статі у віці 18 до 60 років, чий близький родич загинув під час проведення антитерористичної операції під час захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України. Відтак, заступником начальника інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_1 » з персоналу відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » капітаном ОСОБА_2 12.06.2023 у встановленому законом порядку було прийнято рішення про відмову позивачу у перетині кордону.
Представником позивача 15.09.2023 подано суду додаткові письмові пояснення у справі згідно з якими представник зазначив, що відмова громадянину України в перетинанні державного кордону можлива лише за обґрунтованим рішенням уповноваженої службової особи підрозділу охорони державного кордону із зазначенням причин відмови. Вказав, що оскаржуване рішення відсутні конкретні причини відмови та враховуючи це не було і не є обґрунтованим, тобто не відповідає положенню статті 19 Конституції України.
Розглянувши матеріали адміністративної справи в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами у відповідності до вимог статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України, дослідивши та оцінивши докази, судом встановлено наступне.
12.06.2023 позивач з метою перетину кордону України під час здійснення паспортного контролю надав уповноваженій особі наступні документи:
паспорт громадянина України для виїзду за кордон на ім`я ОСОБА_3 ;
військовий квиток з відміткою в Розділі VII «Службові відмітки»: Згідно абз. 4 ч. 2 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» (брат) загинув під час проведення антитерористичної операції, не підлягає призову на військову службу по мобілізації»;
свідоцтво про народження ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_3 ;
свідоцтво про народження брата ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_4 ;
свідоцтво про смерть брата ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_4 ;
акт №32 про нещасний випадок (у тому числі поранення);
висновок службового розслідування від 20.06.2014 за фактом загибелі та травмування окремих працівників СРМ УМВС під час участі в антитерористичній операції м. Слов`янськ, Донецької області;
постанова №162 ВЛК ДУ «ТМО МВС України по Івано-Франківській області» від 02.02.2016;

наказ МВС України в Івано-Франківській області від 16.06.2014 №320 о/с «По особовому складу»;

витяг з наказу першого заступника керівника Антитерористичного Центру при Службі безпеки України (по стройовій частині) від 30.07.2014 №75.

Рішенням "Про відмову у перетинанні державного кордону України громадянину України, який досяг 16-річного віку", що прийняте 12.06.2023 заступником начальника відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_1 » з персоналу відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » капітаном ОСОБА_6 , позивачу відмовлено у перетинанні державного кордону на виїзд з України на підставі Закону України «Про правовий режим воєнного стану», Указу Президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», а також Закону України «Про затвердження указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні від 24.02.2022 року», громадянина України ОСОБА_1 тимчасово обмежено у праві виїзду з України, з відсутністю підстав на право перетинання державного кордону, так як вищевказаний громадянин не зміг надати на паспортний контроль документи, що підтверджують підставу для виїзду за кордон.

Позивач не погодився з таким рішенням відповідача, у зв`язку з чим звернувся до суду з даним позовом про визнання його протиправним та скасування, а також зобов`язання вчинення дій.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд враховує наступне.

Статтею 64 Конституції України визначено, що конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені ст.ст. 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.

Відповідно до ст. 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.

Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Законом України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.05.2015року № 389-VIII визначено зміст правового режиму воєнного стану, порядок його введення та скасування, правові засади діяльності органів державної влади, військового командування, військових адміністрацій, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій в умовах воєнного стану, гарантії прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб.

Воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень (ст. 1 цього Закону).

Відповідно до статті 2 наведеного Закону правовою основою введення воєнного стану є Конституція України, цей Закон та указ Президента України про введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях, затверджений Верховною Радою України.

Указом Президента України від 24.02.2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» в Україні введено воєнний стан із 05 год. 30 хв. 24.02.2022 року строком на 30 діб, який затверджений Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 2102-ІХ.

В подальшому воєнний стан був продовжений відповідними Указами Президента України.

Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Однак, як зазначено в пункті 3 Указу Президента України від 24.02.2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені ст.ст. 30 - 34, 38, 39, 41 - 44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

Запровадження та здійснення передбачених Законом України «Про правовий режим воєнного стану» заходів і повноважень, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави покладено на військове командування, зокрема на Державну прикордонну службу України.

На виконання покладених обов`язків з 24.02.2022 року було тимчасово обмежено виїзд з України чоловічої статі віком від 18 до 60 років.

Загальний порядок перетину державного кордону України визначений постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України».

Відповідно до пункту 2-6 цих Правил у разі введення на території України надзвичайного або воєнного стану право на перетин державного кордону, крім осіб, зазначених у пунктах 2-1 та 2-2 цих Правил, також мають інші військовозобов`язані особи, які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації. Ця норма не поширюється на осіб, визначених в абзацах другому - восьмому частини третьої статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин 12.06.2023).

Статтею 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 року № 3543-ХІІ (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначено порядок відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації.

Зокрема, призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період не підлягають також:

здобувачі фахової передвищої та вищої освіти, асистенти-стажисти, аспіранти та докторанти, які навчаються за денною або дуальною формами здобуття освіти;

наукові і науково-педагогічні працівники закладів вищої та фахової передвищої освіти, наукових установ та організацій, які мають вчене звання та/або науковий ступінь, і педагогічні працівники закладів загальної середньої освіти, за умови що вони працюють відповідно у закладах вищої чи фахової передвищої освіти, наукових установах та організаціях, закладах загальної середньої освіти за основним місцем роботи не менш як на 0,75 ставки;

жінки та чоловіки, чиї близькі родичі (чоловік, дружина, син, донька, батько, мати, дід, баба або рідний (повнорідний, неповнорідний) брат чи сестра) загинули або пропали безвісти під час проведення антитерористичної операції з числа:

військовослужбовців або працівників утворених відповідно до законів України військових формувань, що захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України, які загинули або пропали безвісти під час безпосередньої участі в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення;

працівників підприємств, установ, організацій, які залучалися до забезпечення проведення антитерористичної операції та загинули або пропали безвісти під час забезпечення проведення антитерористичної операції безпосередньо в районах та у період її проведення;

осіб, які загинули або пропали безвісти під час безпосередньої участі в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення у складі добровольчих формувань, що були утворені або самоорганізувалися для захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, за умови що в подальшому такі добровольчі формування були включені до складу утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів;

осіб, які загинули або пропали безвісти під час безпосередньої участі в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах її проведення у складі добровольчих формувань, що були утворені або самоорганізувалися для захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, але в подальшому такі добровольчі формування не були включені до складу утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів, і виконували завдання антитерористичної операції у взаємодії з утвореними відповідно до законів України військовими формуваннями та правоохоронними органами.

Частинами 1, 3 статті 14 Закону України «Про прикордонний контроль» від 05.11.2009 року №1710-VI встановлено, що іноземцю або особі без громадянства, які не відповідають одній чи кільком умовам перетинання державного кордону на в`їзд в Україну або на виїзд з України, зазначеним у частинах 1, 3 статті 8 цього Закону, а також громадянину України, якому відмовлено у пропуску через державний кордон при виїзді з України у зв`язку з відсутністю документів, необхідних для в`їзду до держави прямування, транзиту, в передбачених законодавством випадках або у зв`язку з наявністю однієї з підстав для тимчасового обмеження його у праві виїзду за кордон, визначених статтею 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», відмовляється у перетинанні державного кордону лише за обґрунтованим рішенням уповноваженої службової особи підрозділу охорони державного кордону із зазначенням причин відмови. Уповноважена службова особа підрозділу охорони державного кордону про прийняте рішення доповідає начальнику органу охорони державного кордону. Таке рішення набирає чинності невідкладно. Рішення про відмову у перетинанні державного кордону оформляється у двох примірниках. Один примірник рішення про відмову у перетинанні державного кордону видається особі, яка підтверджує своїм підписом на кожному примірнику факт отримання такого рішення. У разі відмови особи підписати рішення про це складається акт.

Особа, якій відмовлено у перетинанні державного кордону, має право оскаржити відповідне рішення згідно із Законом України «Про звернення громадян» або до суду. Оскарження зазначеного рішення не зупиняє його дії. Оскаржене рішення може бути скасовано чи змінено начальником органу охорони державного кордону або скасовано та визнано нечинним судом.

Позивач вважає, що належить до переліку інших військовозобов`язаних або окремих категорій громадян у передбачених законом випадках, які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації, що передбачено абзацами 4, 5 ч. 3 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», однак позивачем не наведено передбачених законом випадків, що надавали йому право на перетин державного кордону у випадку введення на території України воєнного стану.

Посилання позивача на абзаци 4 та 5 ч. 3 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» щодо віднесення його до категорії громадян, які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації, станом на момент виникнення спірних правовідносин 12.05.2023 не були обґрунтованою підставою для надання права на перетин державного кордону у період введення на території України воєнного стану.

Суд звертає увагу, що відповідно до п. 2-6 Правил № 57, у разі введення на території України надзвичайного або воєнного стану право на перетин державного кордону, крім осіб, зазначених у пунктах 2-1 та 2-2 цих Правил, також мають інші військовозобов`язані особи, які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації. Ця норма не поширюється на осіб, визначених в абзацах другому - восьмому частини третьої статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» (редакція станом на 12.06.2023).

Отже, за встановлених обставин справи, в контексті наведених вимог законодавства, яким врегульовані спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що незважаючи на те, що позивач не підлягає призову на військову службу під час мобілізації на підставі абз. 4, 5 ч. 3 ст. 23 Закону № 3543-XII, що підтверджується довідкою Першого відділу Коломийського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки Івано-Франківської області № 3652 від 09.07.2022 (а. с. 14), він не мав права на перетин державного кордону на виїзд з території України в умовах воєнного стану станом на 12.06.2023, оскільки п. 2-6 Правил № 57 було встановлено обмеження щодо виїзду за межі території України особам, які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації на особливий період у відповідності до абз. 2-8 ч. 3 ст. 23 Закону № 3543-XII.

Додатково суд зазначає, що оскаржуване рішення про заборону виїзду є разовим і при пред`явленні позивачем документів, які надають право на виїзд з України, оскаржуване рішення жодним чином не створить перешкод для перетину позивачем кордону України за наявності законних підстав.

Також суд звертає увагу, що уже після прийняття оскаржуваного рішення, Кабінет Міністрів України постановою від 11 серпня 2023 р. № 840 вніс зміни до пункту 2-6 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 р. № 57, замінивши в другому реченні слова «визначених в абзацах другому восьмому» словами «визначених в абзацах другому і третьому».

Таким чином, починаючи із 16.08.2023 дня набрання чинності постанови від 11 серпня 2023 р. № 840 позивач набув право на перетинання державного кордону на підставі п. 2-6 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 р. № 57.

Враховуючи наведене, суд вважає правомірним рішення про відмову у перетинанні державного кордону України громадянину України, який досяг 16-річного віку громадянину України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , закордонний паспорт серії НОМЕР_3 , що прийняте 12.06.2023 заступником начальника відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_1 » з персоналу відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » капітаном ОСОБА_6 , а підстави для його скасування відсутні.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання Державну прикордонну службу України (в тому числі її підрозділ НОМЕР_2 прикордонний загін а також інші підрозділи) не створювати ОСОБА_1 штучні та вигадані бар`єри на виїзд за межі України та відповідно до законодавства та фактичних даних безперешкодно оформляти йому в пунктах пропуску через Державний кордон України виїзди з України та в`їзди на територію України суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Завданням адміністративного судочинства, згідно з частиною 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Статтею 5 Кодексу адміністративного України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання щодо тлумачення частини 2 статті 55 Конституції України, в Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина 2 статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Утвердження правової держави відповідно до приписів статті 1, другого речення частини третьої статті 8, статті 55 Основного Закону України полягає, зокрема, у гарантуванні кожному судового захисту прав і свобод, а також у запровадженні механізму такого захисту. Конституційний Суд України у своїх рішеннях послідовно підкреслював значущість положень статті 55 Конституції України щодо захисту кожним у судовому порядку своїх прав і свобод від будь-яких рішень, дій чи бездіяльності органів влади, посадових і службових осіб, а також стосовно неможливості відмови у правосудді.

Відносини, що виникають між фізичною чи юридичною особою і представниками органів влади під час здійснення ними владних повноважень, є публічно-правовими і поділяються, зокрема, на правовідносини у сфері управлінської діяльності та правовідносини у сфері охорони прав і свобод людини і громадянина, а також суспільства від злочинних посягань. Діяльність органів влади, у тому числі судів, щодо вирішення спорів, які виникають у публічно-правових відносинах, регламентується відповідними правовими актами.

Рішення, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України, статей 2, 6 Кодексу адміністративного судочинства України.

Таким чином, суд зазначає, що судовому захисту підлягають лише порушені права, свободи та інтереси позивача.

Оскільки судовому захисту підлягають порушені права чи інтереси особи, а не ті, що можливо/ймовірно будуть порушені у майбутньому відсутні підстави для зобов`язання Державну прикордонну службу України (в тому числі її підрозділ НОМЕР_2 прикордонний загін а також інші підрозділи) не створювати ОСОБА_1 штучні та вигадані бар`єри на виїзд за межі України та відповідно до законодавства та фактичних даних безперешкодно оформляти йому в пунктах пропуску через Державний кордон України виїзди з України та в`їзди на територію України, а така вимога є передчасною.

На переконання суду, у спірних відносинах відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Тому, правові підстави для задоволення заявлених позовних вимог відсутні.

На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ) до НОМЕР_1 прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України (), Державної прикордонної служби України () про визнання протиправним та скасувати рішення від 12.06.2023 про відмову у перетинанні державного кордону на виїзд із України; зобов`язання Державну прикордонну службу України (в тому числі її підрозділ НОМЕР_2 прикордонний загін а також інші підрозділи) не створювати ОСОБА_1 штучні та вигадані бар`єри на виїзд за межі України та відповідно до законодавства та фактичних даних безперешкодно оформляти йому в пунктах пропуску через Державний кордон України виїзди з України та в`їзди на територію України - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Григорук О.Б.