Справа № 320/7879/21
Суддя: Балаклицький А. І.
Дата ухвалення: 2023-10-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 жовтня 2023 року № 320/7879/21

Київський окружний адміністративний суд у складі судді Балаклицького А.І., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Миколаївській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДПС у Миколаївській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 02.02.2021 №Ф-842-51.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що не погоджується з вимогою про сплату боргу (недоїмки) з єдиного соціального внеску, оскільки підприємницьку діяльність не здійснював, дохід не отримував, а з 2017 року є інвалідом ІІІ групи, які звільнені від обов`язку сплати єдиного соціального внеску. Крім того, зауважив, що з 2018 року є найманим працівником, за якого єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування сплачується роботодавцем. Таким чином вважає, що у відповідача відсутні підстави для нарахування сум боргу та винесення оскаржуваної вимоги.

Ухвалою суду від 07 липня 202й року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Відповідач, не погоджуючись із доводами позивача, надав відзив на позовну заяву, в якому вказав, що позивач не звертався до ГУ ДПС у Миколаївській області із заявою про встановлення позивачу інвалідності. Крім того, вважає оскаржувану вимогу законною та обґрунтованою, оскільки вона була складена відповідно до вимог чинного законодавства, а отже контролюючий орган діяв в межах законодавства та прав позивача не порушував.

Розглянувши подані документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Наприкінці травня 2021 року при спробі здійснити перерахунок коштів безготівковим способом із власної банківської картки позивач дізнався про блокування своїх рахунків на підставі постанови державного виконавця Казанківського районного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) у виконавчому провадженні № 65059553.

Адвокатом в інтересах ОСОБА_1 на адресу контролюючого органу за попереднім місцем проживання і реєстрації позивача, було спрямовано адвокатський запит № 04/06/2021 від 04.06.2021 року.

На вказаний запит 22.06.2021 року адвокат ОСОБА_2 засобами поштового зв`язку рекомендованим листом із штрихкодовим ідентифікатором № 54 3, отримав лист - відповідь Головного управління ДПС у Миколаївській області від 14.06.2021 року № 13780/6/14-29-13-23.

Вказаний лист містив пояснення та документальне підтвердження з приводу нарахування позивачеві на підставі ст. 4 Закону України від 08.07.2010 року N2 2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (із змінами та доповненнями, далі - Закон № 2464) недоїмки з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (ЄСВ) на загальну суму 35 443,63 грн. станом на 01.02.2021 року, в т.ч.:

За 2017 рік - 8 448,00 грн. (6102,89 грн. з урахуванням часткової сплати грошової суми 2 345, 11 грн., здійсненої позивачем 15.11.2019 року, 19.12.2019 року та 31.01.2020 року;

За 2018 рік-9 828,72 грн. (щоквартально по 2 457,18 грн.);

За 2019 рік -11016,72 грн. (щоквартально по 2 754,18 грн.);

За 2020 рік - 8 495, ЗО грн. (2 078, 12 грн. за I кв. 2020 року;

3 178,12 грн. за III кв. 2020 року, 2 200, 00 грн. за IV кв. 2020 року);

Цим же листом відповідача ОСОБА_1 був повідомлений про формування

Наступних вимог про сплату боргу (недоїмки) з ЄСВ:

№ Ф-842-51 від 05.02.2019 року на суму 18 276, 72 грн.;

№ Ф-842-51 від 10.05.2019 року на суму 21 030, 90 грн.;

№ Ф-842-51 від 06.11.2019 року на суму26 539, 26 грн.;

№ Ф-842-51 від 15.01.2020 року на суму 25 465, 82 грн.;

№ Ф-842-51 від 07.02.2020 року на суму 26 948, 33 грн.;

№ Ф-842-51 від 02.02.2021 року на суму грошового зобов`язання 35 443, 63 грн.

Позивач вважає, що вимога від 02.02.2021 року є консолідованою, яка містить у собі загальну та остаточну суми заборгованості позивача з ЄСВ за всі періоди і включає в себе такі ж суми з попередніх вимог. Відтак, на думку позивача, оскаржувати кожну із таких вимог у судовому порядку є недоцільним, оскільки в даному випадку належним способом захисту є визнання протиправною та скасування судом саме останньої за хронологією вимоги відповідача.

Таким чином, вважаючи вимогу від 02.02.2021 року протиправною, позивач звернувся до суду із даним позовом, при вирішенні якого суд виходить із наступного.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначає Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 №2464-VI (далі - Закон №2464-VI).

До вказаного Закону з 01.01.2017 Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 № 1774-VIII були внесені зміни, які запровадили, серед іншого, сплату єдиного внеску для фізичних осіб-підприємців (крім тих, які обрали спрощену систему оподаткування) та осіб, які провадять незалежну професійну діяльність, у сумі, що не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску, незалежно від отримання доходу (прибутку) у місяці нарахування єдиного внеску.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону №2464-VI єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування - це консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб та членів їхніх сімей на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 4 Закону №2464-VI платниками єдиного внеску, є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Згідно з пунктами 1, 2 частини першої статті 7 Закону № 2464-VI єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого) частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами.

Для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, єдиний внесок нараховується на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Відповідно до абзацу 3 частини восьмої статті 9 у редакції, яка діяла до 31.12.2017, платники єдиного внеску, зазначені у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний рік, до 10 лютого наступного року, крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування, які сплачують єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.

При цьому, у редакції статті 9 Закону №2464-VI, яка діє з 01.01.2018 (в редакції Закону № 2148-VIII від 03.10.2017) встановлено, що платники єдиного внеску, зазначені у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.

Єдиний внесок підлягає сплаті незалежно від фінансового стану платника (частина 12 статті 9 Закону №2464-VI).

Суд зазначає, що мета участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування полягає у гарантуванні особі матеріального забезпечення у разі настання страхового випадку (як то безробіття, тимчасова непрацездатність, нещасний випадок на виробництві чи професійне захворювання, досягнення пенсійного віку тощо).

Платниками єдиного внеску є роботодавці та особи, які забезпечують себе працею самостійно (у т.ч. фізичні особи - підприємці).

В силу вимог статті 4 Закону №2464-VI роботодавців та фізичних осіб - підприємців визначено окремими платниками єдиного внеску.

Проте, слід врахувати різний статус цих осіб у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування. Так, у випадку з найманим працівником він є застрахованою особою, а роботодавець - страхувальником. У свою чергу, державна реєстрація фізичною особою індивідуальної підприємницької діяльності є формою самостійного забезпечення працею, а тому відповідна особа одночасно є і застрахованою особою і страхувальником.

В силу вимог Закону №2464-VI за найманого працівника єдиний внесок сплачує роботодавець; фізична особа - підприємець сплачує єдиний внесок самостійно.

Зазначені механізми передбачені з метою участі усіх без винятку працюючих осіб (у тому числі, і тих, що забезпечують себе працею самостійно) у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї статусу фізичної особи-підприємця Законом № 2464-VI не врегульовано.

Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є дохід особи від такої діяльності, проте за будь-яких умов розмір єдиного соціального внеску не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування єдиного соціального внеску у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, розмір єдиного внеску не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.

Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Наведене правове врегулювання дає підстави для висновку, що, з урахуванням особливостей форми діяльності осіб, що зареєстровані як фізичні особи підприємці, проте фактично не здійснюють та не ведуть господарську діяльність та доходи не отримують, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.

Відповідно до правового висновку, що сформульований у постанові Верховного Суду від 04 грудня 2019 року по справі №440/2149/19, особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем. Інше тлумачення норм Закону № 2464-VI щодо необхідності сплати єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в органах ДФС і зареєстровані як фізичні особи-підприємці (однак господарську діяльність не здійснюють і доходи не отримують), та які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.

Як встановлено судом під час розгляду справи,з 01.06.2010 року позивач був зареєстрований фізичною особою-підприємцем, на податковому обліку перебував в територіальних органах ГУ ДПС у Миколаївській області.

Відповідно до змісту спірної вимоги від 02.02.2021 року встановлено заборгованість позивача з ЄСВ станом на 31.01.2021 року на загальну суму 35 443,63 грн. за період 2017-2020 років.

31.05.2021 року підприємницьку діяльність фізичної особи підприємця ОСОБА_1 було припинено, про що свідчить запис в Єдиному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань № 002001143.

Так, судом встановлено, що в період перебування в статусі фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , а саме: з 20.012.2018 року по 27.01.2020 року, був працевлаштований верстатником деревообробних верстатів у ТОВ «УДФ 2», що підтверджується копією трудової книжки позивача, а також довідкою з місця роботи від 28.05.2021 року.

Отже, вказане підприємство нараховувало та сплачувало за ОСОБА_1 єдиний соціальний внесок та інші, передбачені законом, податки та збори, про що свідчить довідка № Ф від 28.05.2021 року виплачених доходів та утриманих податків.

Таким чином, судом встановлено, що позивач з 20.12.2018 року є учасником системи загальнообов`язкового державного соціального страхування як найманий працівник, тому саме на роботодавця покладено обов`язок щодо сплати єдиного внеску з його заробітної плати.

Крім того, суд вважає за необхідне звернути увагу і на те, що навіть за наявності реєстрації особи як фізичної особи-підприємця, яка господарську діяльність не здійснює і доходи не отримує, та яка одночасно перебуває у трудових відносинах, сплата нею єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування спричинить подвійну сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 04 грудня 2019 року у справі № 440/2149/19.

Суд не приймає до уваги доводи позивача про те, що з 14.11.2017 року позивач є отримувачем державної соціальної допомоги, як особа з інвалідністю ІІІ групи, а відтак з цієї дати на підставі ч.4 ст. 4 Закону України № 2464-V звільняється від сплати єдиного соціального внеску з момент встановлення відповідного статусу, оскільки позивач не звертався із заявою (повідомленням) до податкових органів про встановлення йому відповідного статусу інваліда. Відтак, відповідач не міг об`єктивно знати про підстави для звільнення позивача від сплати єдиного соціального внеску.

Таким чином, з огляду на встановлені судом обставини справи, а також відсутність доказів правомірності прийняття вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 02.02.2021 №Ф-842-51, суд вважає заявлені позовні вимоги обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Статтею 90 КАС України передбачено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідачем не доведено правомірності оскаржуваної вимоги у порядку статті 77 КАС України, а тому права та інтереси позивача підлягають судовому захисту, шляхом визнання протиправною і скасуванню вимоги про сплату боргу (недоїмки)від 04 .02.2019 року №Ф-149149-52.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

У пункті 50 рішення Європейського суду з прав людини «Щокін проти України» (№ 23759/03 та № 37943/06) зазначено, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Говорячи про «закон», стаття 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях цієї Конвенції (див. рішення у справі «Шпачекs.r.о.» проти Чеської Республіки» (SPACEK, s.r.o. v. THE CZECH REPUBLIC № 26449/95). Ця концепція вимагає, перш за все, що б такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого закону, вимагаючи, щоб він був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні (див. рішення у справі «Бейелер проти Італії» (Beyeler v. Italy № 33202/96).

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «РуїсТоріха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Наведена позиція ЄСПЛ також застосовується у практиці Верховним Судом, що, як приклад, відображено у постанові від 20.05.2019 (справа № 417/3668/17).

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, виходячи з наведених висновків в цілому, проаналізувавши всі обставини справи, з урахуванням нормативного регулювання спірних правовідносин, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Згідно із частиною 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно матеріалів справи, при зверненні позивача до суду, ним було сплачено судовий збір у розмірі 908,00 грн., що підтверджується квитанцією від 25.06.2021 року.

Оскільки адміністративний позов підлягає задоволення, то сплачений судовий збір підлягає стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Миколаївській області.

На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 5-11, 19, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255 КАС України суд, -

в и р і ш и в:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДПС у Миколаївській області про сплату боргу (недоїмки) від 02.02.2021 року № Ф-842-51 на суму 35 443,63 грн.

Стягнути на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 908,00грн. (дев`ятсот вісім грн. 00 коп.) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної податкової служби у Миколаївській області ().

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя Балаклицький А. І.