Справа № 420/3464/22
Суддя: Семенюк Г.В.
Дата ухвалення: 2023-10-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 жовтня 2023 р. Категорія 106000000м. ОдесаСправа № 420/3464/22
Перша інстанція: суддя Аракелян М.М.,

час і місце ухвалення: письмове провадження,

м. Одеса

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Семенюка Г.В.,

суддів Домусчі С.Д., Шляхтицького О.І.,

розглянувши у письмовому провадженні у приміщенні П`ятого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та Міністерства внутрішніх справ України на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 29 червня 2023 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України, Головного управління Національної поліції в Одеській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії, -

встановиВ:

Позивач, звернувся до суду з позовом до Міністерства внутрішніх справ України, Головного управління Національної поліції в Одеській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії, мотивуючи його тим, що по день подання позову жодних дій щодо виконання рішення суду у справі № 815/5514/16 та сплаті вимушеного прогулу по день рішення суду, а ні дій щодо прийняття рішення про подальше проходження служби УМВС України на Одеській залізниці не вжито. Склалася ситуація, коли рішення про подальше проходження служби УМВС України на Одеській залізниці (роботодавець) не прийнято, посаду, яку позивач займав в УМВС скорочено, наказ про скорочення від 17.02.2016 р. № 1 скасований рішенням суду через те, що він передбачав звільнення датою, що вже минула, новий наказ про звільнення відсутній та жодних дій УМВС України на Одеській залізниці щодо припинення вимушеного прогулу ОСОБА_1 не вжито. Також, не вжито будь-яких дій з боку правонаступника УМВС України на Одеській залізниці - МВС України. У зв`язку із чим позивач вважає, що він перебуває у стані невизначеності, що є порушенням трудових прав. В зв`язку з цим, на думку позивача, йому повинні сплатити з 07.02.2017 року по 20.12.2021 року грошове забезпечення у сумі 357135,35 грн. та одноразову грошову допомогу при звільненні у сумі 45840,75 грн.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 29 червня 2023 року позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Міністерства внутрішніх справ України щодо звільнення ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ за пп. «г» п. 64 (через скорочення штатів) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 року № 114, з 20.12.2021 року за його заявою від 06.12.2021 року. Зобов`язано Міністерство внутрішніх справ України звільнити ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ за пп. «г» п. 64 (через скорочення штатів) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 року №114, з 20.12.2021 року за його заявою від 06.12.2021 року. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду в частині відмови в задоволені позовних вимог та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що задовольняючи частково позов, суд першої інстанції вказує на те, що за вимушений прогул не повинно бути сплачено у зв`язку із тим, що позивач не працював весь цей час на будь-якій посаді, роблячи такий висновок, суд першої інстанції не бере до уваги саме поняття вимушеного прогулу та норми права, що розкривають це поняття та вказують на порядок і правові підстави його застосування. Відсутність вжиття заходів з боку роботодавця, його нехтування чисельними законними вимогами позивача - є грубим порушенням трудового законодавства і породжує вимушений прогул, що вже доведено судами і не підлягає доказуванню наново.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Міністерство внутрішніх справ України подало апеляційну скаргу, в якій просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду в частині задоволених позовних вимог та прийняти нову постанову, якою у задоволені позовних вимог відмовити повністю.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що задовольняючи частково позов, суд першої інстанції не взяв до уваги, що Міністерство внутрішніх справ не є правонаступником УМВС України на Одеській залізниці. Оскільки, жодним нормативно-правовим актом не визначено правонаступництва Міністерства внутрішніх справ ліквідованим органам внутрішніх справ. Отже, позовні вимоги, заявлені до Міністерства ґрунтуються не на нормах чинного законодавства, а на припущеннях та міркуваннях позивача, що не є підставою для задоволення позову. Також, апелянт посилається на висновки Верховного Суду України викладені в постанові від 17.05.2023 року у справі № 240/11052/20.

Головним управлінням Національної поліції в Одеській області було надано відзив на апеляційні скарги, в якому зазначено, що доводи, викладені в апеляційних скаргах є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, рішення Одеського окружного адміністративного суду від 29 червня 2023 року винесено законно та обґрунтовано, а тому підстави для його скасування відсутні. Крім того, відповідач вказує, що у рішеннях Верховного Суду зазначено, що в справах щодо проходження публічної служби ГУНП в Одеській області не є правонаступником УМВС України на Одеській залізниці.

На підставі ст. 311 КАС України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що скарга підлягає Міністерства внутрішніх справ України підлягає частковому задоволенню, а скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню, з огляду на наступне:

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 проходив службу на посаді юрисконсульта сектору юридичного забезпечення Управління МВС України на Одеській залізниці.

У зв`язку із реформуванням органів внутрішніх справ, 08 червня 2015 року МВС України прийнято наказ № 661 «Про ліквідацію Управління Міністерства внутрішніх справ України на Одеській залізниці».

Наказом МВС України № 1004 від 21.08.2015 р. «Про внесення змін до наказу МВС від 08 червня 2015 року № 661», додаток до пункту 3 «Склад комісії з ліквідації Управління МВС України на Одеській залізниці» наказу № 661 від 08.06.2015 р. викладено в новій редакції. До складу комісії з ліквідації Управління МВС України на Одеській залізниці загальною кількістю 30 осіб, серед інших, включено юрисконсульта сектору юридичного забезпечення Управління МВС України на Одеській залізниці капітана міліції ОСОБА_1 .

02 липня 2015 року прийнятий Закон України «Про Національну поліцію» № 580-VIII, положеннями пунктів 8 - 10 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» якого передбачено, що з дня опублікування цього Закону (06.08.2015 р.) всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів. Працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції. Працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів.

Закон України «Про Національну поліцію» № 580-VIII набрав чинності 07.11.2015 року.

06.11.2015 р. на ім`я т.в.о. начальника Управління МВС України на Одеській залізниці ОСОБА_1 подано рапорт про звільнення у запас Збройних Сил за п. 64 «з» (у зв`язку з переходом у встановленому порядку на роботу (службу) в інші міністерства, центральні органи виконавчої влади (установи, організації) з 06 листопада 2015 року згідно з п. 9 Розділу ХІ Закону України «Про Національну поліцію» та відповідно до Положення про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ.

На даному рапорті наявна резолюція начальника Управління МВС України на Одеській залізниці для відділу кадрового забезпечення «До наказу» з датою від 06.11.2015 р.

Наказом Управління МВС України на Одеській залізниці від 06.11.2015 р. № 139 о/с капітана міліції ОСОБА_1 , юрисконсульта сектору юридичного забезпечення Управління МВС України на Одеській залізниці, звільнено у запас Збройних Сил за п. 64 «з» (у зв`язку із переходом у встановленому порядку на роботу (службу) в інші міністерства, центральні органи виконавчої влади (установи, організації) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ.

Наказом Управління МВС України на Одеській залізниці від 17.02.2016 р. № 1о/с внесено зміни до наказу Управління МВС України на Одеській залізниці від 06.11.2015 р. № 139 о/с, зокрема, наказано капітана міліції ОСОБА_1 , юрисконсульта сектору юридичного забезпечення Управління МВС України на Одеській залізниці, вважати звільненим за п. 64 «г» (через скорочення штатів) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ.

Підставою для прийняття вказаного наказу зазначено висновок службового розслідування від 26.01.2016 р.

Не погоджуючись з правомірністю наказу Управління МВС України на Одеській залізниці від 17.02.2016 р. № 1о/с в частині звільнення капітана міліції ОСОБА_1 за п. 64 «г» (через скорочення штатів) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, ОСОБА_1 звернувся до суду.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 06 лютого 2017 року по справі № 815/5514/16, залишеною без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 23 червня 2020 року, визнано протиправним та скасовано наказ УМВС України на Одеській залізниці № 1о/с від 17.02.2016 року в частині звільнення ОСОБА_1 за п. 64 «г» (через скорочення штатів) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ з 06.11.2015 року, стягнуто з Управління МВС України на Одеській залізниці на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 07.11.2015 року по 06.02.2017 року в сумі 89263,92 грн.

Отже після скасування наказу від 17.02.2016 року залишився чинним наказ №139о/с від 06.11.2015 року.

19.10.2020 року ОСОБА_1 звернувся із письмовою заявою до голови ліквідаційної комісії УМВС України на Одеській залізниці, в якій просив звільнити його за п. 64 «г» (через скорочення штатів) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ з 02.11.2020 року та сплатити йому по день звільнення грошове забезпечення за період з 06.02.2017 року по 02.11.2020 року у сумі 274142,23 грн., а також одноразову грошову допомогу при звільненні у сумі 39728,65 грн.

У зв`язку з тим, що УМВС України на Одеській залізниці не прийнято рішення про звільнення позивача за поданою ним заявою, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив зобов`язати Управління Міністерства внутрішніх справ України на Одеській залізниці звільнити ОСОБА_1 за п. 64 «г» (через скорочення штатів) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ з 02.11.2020 року, а також сплатити грошове забезпечення та одноразову грошову допомогу при звільненні.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 30 червня 2021 року по справі № 420/12225/20 адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Одеській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково; зобов`язано Головне управління Національної поліції в Одеській області розглянути заяву ОСОБА_1 від 19.10.2020 року по суті заявлених в ній вимог; в задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Одеський окружний адміністративний суд в рішенні від 30 червня 2021 року по справі № 420/12225/20 виходив з того, що 16.01.2021 року Управління Міністерства внутрішніх справ України на Одеській залізниці було ліквідовано, а Головне управління Національної поліції в Одеській області є правонаступником Управління Міністерства внутрішніх справ України на Одеській залізниці, тому для належного відновлення трудових прав позивача необхідно зобов`язати зазначеного суб`єкта владних повноважень розглянути заяву ОСОБА_1 від 19.10.2020 року по суті заявлених в ній вимог.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 28 жовтня 2021 року по справі № 420/12225/20 апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення; апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Одеській області задоволено; рішення Одеського окружного адміністративного суду від 30 червня 2021 року скасовано та прийнято нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Одеській області про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії відмовлено.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у постанові від 28 жовтня 2021 року по справі № 420/12225/20 дійшов до висновку, що враховуючи вимоги заявленого позову саме щодо звільнення з УМВС України на Одеській залізниці через скорочення штатів з виплатою грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги, та ті обставини, що позивач не був прийнятий на службу в поліцію та будь-яких посад в Головному управлінні Національної поліції в Одеській області не займав, тому суд першої інстанції помилково визначив належного відповідача у справі та замінив відповідача УМВС України на Одеській залізниці на ГУ НП в Одеській області, яке фактично, з огляду на вказані обставини, не може бути відповідачем у справі та відповідно позбавлено можливості прийняти рішення щодо звільнення позивача з УМВС України на Одеській залізниці через скорочення штатів, як того просив ОСОБА_1 .

В свою чергу, П`ятий апеляційний адміністративний суд в постанові від 28 жовтня 2021 року у справі № 420/12225/20 зазначив, що враховуючи характер спірних правовідносин та за заявленими вимогами щодо зобов`язання відповідача звільнити позивача з УМВС України на Одеській залізниці через скорочення штатів з виплатою грошового забезпечення по день звільнення та одноразової грошової допомоги при звільненні, належним відповідачем у даній справі має виступати Міністерство внутрішніх справ України, як процесуальний правонаступник Управління Міністерства внутрішніх справ України на залізничному транспорті, тому з урахуванням повноважень суду апеляційної інстанції щодо неможливості залучення другого відповідача у задоволенні вимог слід відмовити.

06.12.2021 року ОСОБА_1 звернувся із заявою до Міністерства внутрішніх справ України з проханням звільнити його з органів внутрішніх справ за п. 64 «г» (через скорочення штатів) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ з 20.12.2021 року.

Міністерство внутрішніх справ України у відповідь на вказане звернення листом від 17.12.2021 року повідомило ОСОБА_1 , що на даний час є чинним наказ УМВС України на Одеській залізниці від 06.11.2015 року № 139 о/с про звільнення із органів внутрішніх справ у запас Збройних Сил за п. 64 «з» (у зв`язку з переходом у встановленому порядку на роботу (службу) в інші міністерства, центральні органи виконавчої влади (установи, організації) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, що зазначено в мотивувальній частині постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 28.10.2021 у справі № 420/12225/16; Міністерство внутрішніх справ України не було стороною у справі № 420/12225/16 та резолютивною частиною постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 28.10.2021 жодних зобов`язань щодо вчинення або утримання від учинення певних дій на МВС не покладено; з огляду на означене позитивного рішення по суті заявлених у зверненнях вимог не прийнято.

Вважаючи протиправною бездіяльність Міністерства внутрішніх справ України щодо не звільнення ОСОБА_1 за п. 64 «г» (через скорочення штатів) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ з 20.12.2021 року, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції зазначив, що саме бездіяльність Міністерства внутрішніх справ України щодо звільнення ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ за пп. «г» п. 64 (через скорочення штатів) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 року № 114, з 20.12.2021 року, - є протиправною та порушує права позивача. З урахуванням зазначеного, суд вважає за необхідне зобов`язати Міністерство внутрішніх справ України звільнити ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ за пп. «г» п. 64 (через скорочення штатів) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 року № 114, з 20.12.2021 року. Також, суд зазначив, що відсутні підстави для нарахування ОСОБА_1 грошового забезпечення (як він просить в позові), оскільки після 06.11.2015 року він не працював в органах внутрішніх справ, не виконував службові обов`язки, щодо нього не вівся облік робочого часу тощо.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду частково погоджується з означеними висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 16 Закону України «Про міліцію» особовий склад міліції складається з працівників, що проходять державну службу в підрозділах міліції, яким відповідно до чинного законодавства присвоєно спеціальні звання міліції.

Згідно з ст. 18 Закону України «Про міліцію» порядок та умови проходження служби в міліції регламентується Положенням про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 року № 114.

02 липня 2015 року був прийнятий Закон України «Про Національну поліцію» № 580-VIII, який набрав чинності 07.11.2015 року. З прийняттям Закону України «Про Національну поліцію» з 07.11.2015 року втратив чинність Закон України «Про міліцію».

Згідно з п. 1 Розділу ХІ (Прикінцеві та перехідні положення) Закону, він набирає чинності через три місяці з дня, наступного за днем його опублікування. Вказаний Закон було опубліковано у офіційному друкованому виданні Голос України від 06.08.2015 року.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про Національну поліцію» національна поліція України - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.

Згідно з п. 7 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 року № 580-VIII, Кабінету Міністрів України в місячний строк передбачено забезпечити створення центрального органу виконавчої влади поліції України та його територіальних органів (зазначена норма чинна з 07.08.2015 року).

Постановою Кабінету Міністрів України від 16 вересня 2015 року № 730 «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ» (чинна з 24.09.2015 року) постановлено ліквідувати як юридичні особи публічного права територіальні органи Міністерства внутрішніх справ України, та утворити територіальні органи Національної поліції.

Положеннями пунктів 8 - 10 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію» передбачено, що з дня опублікування цього Закону (опубліковано 06.08.2015 року) всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів (п. 8). Працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції. Посади, що пропонуються особам, зазначеним у цьому пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції (п. 9). Працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів. Указані в цьому пункті особи можуть бути звільнені зі служби в органах внутрішніх справ до настання зазначеного в цьому пункті терміну на підставах, визначених Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (п. 10).

Отже, Законом України «Про Національну поліцію» передбачено право осіб, які проходили службу в органах внутрішніх справ (міліції) і відповідають вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, за їх бажанням (згодою) бути прийнятими на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, тобто до 06.11.2015 року включно. У разі не прийняття на службу до поліції через невідповідність вимогам до поліцейських, або ж відмови від проходження служби в поліції, працівника міліції звільняють зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів, тобто, на підставі пункту 64 «г» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ.

З приписів п. 9 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію» вбачається, що передумовою видання наказу про призначення особи на посаду в поліцію є отримання від цієї особи згоди.

Водночас у разі відмови від проходження служби в поліції працівник міліції звільняється зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів.

На час розгляду справи є чинним наказ № 139 о/с від 06.11.2015 року, відповідно до якого позивач був звільнений у зв`язку з переходом у встановленому порядку на службу в інші міністерства, однак Управління МВС України на Одеській залізниці не було вжито вичерпних заходів щодо працевлаштування позивача.

При цьому, подаючи заяву від 06.12.2021 року про звільнення через скорочення штатів, позивач фактично виявив свою відмову від подальшого проходження служби в органах внутрішніх справ, проте МВС України не вчинило жодних дій з метою його звільнення.

Фактично склалася ситуація, коли рішення про подальше проходження служби позивача Управлінням МВС України на Одеській залізниці не прийнято, посаду яку він займав скорочено, наказ про скорочення позивача від 17.02.2016 року скасований рішенням суду, новий наказ про звільнення позивача відсутній, а Управління МВС України на Одеській залізниці станом на момент звернення позивача із заявою про звільнення зі служби ліквідовано.

Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивач перебуває в умовах правової невизначеності, що є порушенням його трудових прав, на чому він наполягає в позові.

При цьому, суд враховує, що оскільки позивач 06.12.2021 року відмовився від проходження служби в органах внутрішніх справ подавши відповідну заяву до Міністерства внутрішніх справ України, а до цього він не був прийнятий на службу до поліції, тому згідно пунктів 8 - 10 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію» він підлягає звільненню зі служби в органах внутрішніх справ за п. 64 «г» (через скорочення штатів) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ з 20.12.2021 року (як вказано у поданій заяві).

Відповідно до п. 1 Положення про Міністерство внутрішніх справ України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України 28.10.2015 року № 878, Міністерство внутрішніх справ України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України. МВС є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах, зокрема, забезпечення охорони прав і свобод людини, інтересів суспільства і держави, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку, а також надання поліцейських послуг.

Згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань щодо Управління Міністерства внутрішніх справ України на залізничному транспорті, його засновником являється Міністерство внутрішніх справ України; основний вид діяльності - діяльність з охорони громадського порядку та безпеки; рішення про створення та припинення вказаної юридичної особи публічного права приймались Міністерством внутрішніх справ України.

З огляду на викладені обставини, держава не відмовилась від виконання завдань і функцій по діяльності з охорони громадського порядку та безпеки, які виконувались Управлінням МВС України на залізничному транспорті, вказані завдання і функції згідно постанови Кабінету Міністрів України № 878 від 28.10.2015 року закріплені за Міністерством внутрішніх справ України.

Отже, в даному випадку належним органом та відповідачем щодо вчинення відповідних дій в межах заявлених позивачем позовних вимог є саме Міністерство внутрішніх справ України, що також констатовано у постанові П`ятого апеляційного адміністративного суду від 28 жовтня 2021 року у справі № 420/12225/20, а не Головне управління Національної поліції в Одеській області.

Тотожна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 18 березня 2021 року у справі № 804/8952/15.

Верховний Суд неодноразово висловлювався, зокрема, у постанові від 14 грудня 2022 року по справі № 815/4162/16 про публічне правонаступництво органів державної влади, яке є окремим, особливим видом правонаступництва, під яким розуміється перехід в установлених законом випадках прав та обов`язків одного суб`єкта права іншому. При цьому обов`язок щодо відновлення порушених прав особи покладається на орган, компетентний відновити такі права. Такий підхід про перехід до правонаступника обов`язку відновити порушене право відповідає принципу верховенства права, оскільки метою правосуддя є ефективне поновлення порушених прав, свобод і законних інтересів.

У спорах, які виникають з публічних правовідносин, де оскаржуються рішення (дії, бездіяльність) державного органу, пов`язані зі здійсненням функції від імені держави, стороною є сама держава в особі того чи іншого уповноваженого органу. Функції держави, які реалізовувалися ліквідованим органом, не можуть бути припинені та підлягають передачі іншим державним органам, за винятком того випадку, коли держава відмовляється від таких функцій взагалі.

Отже, правонаступництво у сфері управлінської діяльності органів державної влади (публічне правонаступництво) передбачає повне або часткове передання (набуття) адміністративної компетенції одного суб`єкта владних повноважень (суб`єкта публічної адміністрації) до іншого або внаслідок припинення первісного суб`єкта, або внаслідок повного чи часткового припинення його адміністративної компетенції.

Європейський суд підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що в разі коли йдеться про питання загального інтересу, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах «Беєлер проти Італії» [ВП] (Beyeler v. Italy [GC]), заява № 33202/96, п.120, ECHR 2000, «Онер`їлдіз проти Туреччини» [ВП] (Oneryэldэz v. Turkey [GC]), заява № 48939/99, п.128, ECHR 2004-XII, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява № 21151/04, п.72, від 8 квітня 2008 року, і «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, п.51, від 15 вересня 2009 року). Також, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, п.74, від 20.05.2010 року, і «Тошкуце та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, п.37, від 25.11.2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах.

Крім того, Європейський суд з прав людини у своєму рішення по справі Yvonne van Duyn v.Home Office зазначив, що «принцип юридичної визначеності означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатися на зобов`язання, взяті державою, навіть якщо такі зобов`язання містяться в законодавчому акті, який загалом не має автоматичної прямої дії». З огляду на принцип юридичної визначеності, держава не може посилатись на відсутність певного нормативного акта, який би визначав механізм реалізації прав та свобод громадян, закріплених у конституції чи інших актах. Така дія названого принципу пов`язана з іншим принципом - відповідальності держави, який полягає в тому, що держава не може посилатися на власне порушення зобов`язань для запобігання відповідальності. Захист принципу обґрунтованих сподівань та юридичної визначеності є досить важливим у сфері державного управління та соціального захисту. Так, якщо держава чи орган публічної влади схвалили певну концепцію своєї політики чи поведінки, така держава чи такий орган вважатимуться такими, що діють протиправно, якщо вони відступлять від такої політики чи поведінки щодо фізичних та юридичних осіб на власний розсуд та без завчасного повідомлення про зміни у такій політиці чи поведінці, позаяк схвалення названої політики чи поведінки дало підстави для виникнення обґрунтованих сподівань у названих осіб стосовно додержання державою чи органом публічної влади такої політики чи поведінки.

При прийнятті рішення суд враховує, що бездіяльність - це не вчинення у встановлений законом строк дії, яку суб`єкт владних повноважень повинен вчинити, та в даному випадку вказана бездіяльність стосується саме звільнення позивача з органів внутрішніх справ за пп. «г» п. 64 (через скорочення штатів) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 року № 114, з 20.12.2021 року.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

За таких обставин, саме бездіяльність Міністерства внутрішніх справ України щодо звільнення ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ за пп. «г» п. 64 (через скорочення штатів) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 року № 114, з 20.12.2021 року, - є протиправною та порушує права позивача.

Суд апеляційної інстанції не приймає до уваги посилання апелянта (Міністерства внутрішніх справ України) на висновки Верховного Суду України викладені в постанові від 17.05.2023 року у справі № 240/11052/20, оскільки у вказаній постанові вирішувалося питання правонаступництва Ліквідаційної комісії Управління Міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області, а не УМВС України на Одеській залізниці, тобто, обставини справ № 240/11052/20 не є подібними до обставин даної справи.

Разом з тим, суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку про зобов`язання Міністерства внутрішніх справ України звільнити ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ за пп. «г» п. 64 (через скорочення штатів) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 року № 114, з 20.12.2021 року, оскільки вказане належить виключно до компетенції відповідача.

Так, при вирішенні даної адміністративної справи суд враховує, що згідно Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Здійснюючи судочинство Європейський суд неодноразово аналізував наявність, межі, спосіб та законність застосування дискреційних повноважень національними органами, їх посадовими особами. Зокрема, в рішенні Європейського суду з прав людини від 17.12.2004 року у справі "Педерсен і Бодсгор проти Данії" зазначено, що здійснюючи наглядову юрисдикцію, суд, не ставлячи своїм завданням підміняти компетентні національні органи, перевіряє, чи відповідають рішення національних держаних органів, які їх винесли з використанням свого дискреційного права, положенням Конвенції та Протоколів до неї. Суд є правозастосовчим органом та не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 02.06.2006 року у справі "Волохи проти України" (заява № 23543/02) при наданні оцінки повноваженням державних органів суд виходив з декількох ознак, зокрема щодо наявності дискреції. Так, суд вказав, що норма права є "передбачуваною", якщо вона сформульована з достатньою чіткістю, що дає змогу кожній особі - у разі потреби за допомогою відповідної консультації - регулювати свою поведінку. "…надання правової дискреції органам виконавчої влади у вигляді необмежених повноважень було б несумісним з принципом верховенства права. Отже, закон має з достатньою чіткістю визначати межі такої дискреції, наданої компетентним органам, і порядок її здійснення, з урахуванням законної мети даного заходу, щоб забезпечити особі належний захист від свавільного втручання".

Дискреційні повноваження в більш вузькому розумінні - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчинити конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).

Тобто, дискреційними є право суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом такого права є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова "може". При цьому дискреційні повноваження завжди мають межі, встановлені законом.

За приписами ст. 245 КАС України у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому суб`єктом звернення дотримано усіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення.

Якщо ж таким суб`єктом на момент прийняття рішення не перевірено дотримання суб`єктом звернення усіх визначених законом умов або при прийнятті такого рішення суб`єкт дійсно має дискреційні повноваження, то суд повинен зобов`язати суб`єкта владних повноважень до прийняття рішення з урахуванням оцінки суду.

Отже, критеріями, які впливають на обрання судом способу захисту прав особи в межах вимог про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, є встановлення судом додержання суб`єктом звернення усіх передбачених законом умов для отримання позитивного результату та наявність у суб`єкта владних повноважень права діяти при прийнятті рішення на власний розсуд.

Такий підхід, встановлений процесуальним законодавством, є прийнятним не лише при розгляді вимог щодо протиправної бездіяльності суб`єкта владних повноважень, але й у випадку розгляду вимог про зобов`язання відповідного суб`єкта вчинити дії після скасування його адміністративного акта.

Тобто, адміністративний суд не обмежений у виборі способів відновлення права особи, порушеного владними суб`єктами, і вправі обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права, який відповідає характеру такого порушення з урахуванням обставин конкретної справи. Перебирання непритаманних суду повноважень державного органу не відбувається за відсутності обставин для застосування дискреції.

Суд наголошує, що відповідно до статті 2 КАС України метою адміністративного судочинства є ефективний захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Ця мета кореспондує положенням статті 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, відповідно до якої кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Враховуючи вище викладене суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що прийняття рішення за розглядом заяви ОСОБА_1 від 06.12.2021 року про його звільнення з органів внутрішніх справ, належить виключно до компетенції відповідача, як публічного правонаступника органу державної влади, а саме УМВС України на Одеській залізниці, а відтак, з огляду на заявлені позивачем вимоги та встановлені судом фактичні обставини, належним та ефективним способом захисту порушеного права позивача є зобов`язання Міністерство внутрішніх справ України розглянути заяву ОСОБА_1 від 06.12.2021 року про звільнення з органів внутрішніх справ за пп. «г» п. 64 (через скорочення штатів) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 року №114, з урахуванням вищенаведених законодавчих положень, враховуючи, при цьому, окреслені у судовому рішенні висновки, та правову оцінку суду.

Водночас, судом не вбачається підстав для задоволення вимог позивача про стягнення грошового забезпечення (або середнього грошового забезпечення, як його розрахував ОСОБА_1 ) з 07.02.2017 року по 20.12.2021 року та одноразової грошової допомоги при звільненні з огляду на наступне.

Так, чинність наказу від 06.11.2015 року № 139 о/с про звільнення з органів внутрішніх справ у запас Збройних Сил за пп. «з» п. 64 (у зв`язку з переходом у встановленому порядку на роботу (службу) в інші міністерства, центральні органи виконавчої влади (установи, організації) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, свідчить про те, що позивач не перебував з 07.02.2017 року у вимушеному прогулі в установі, де він працював, цей наказ ним не оскаржувався.

Також, відсутні підстави для нарахування ОСОБА_1 грошового забезпечення, оскільки після 06.11.2015 року він не працював в органах внутрішніх справ, не виконував службові обов`язки, щодо нього не вівся облік робочого часу, тощо.

Суд констатує, що вимушений прогул ОСОБА_1 тривав з 07.11.2015 року по 06.02.2017 року та за цей період він отримав середній заробіток за постановою Одеського окружного адміністративного суду від 06 лютого 2017 року по справі № 815/5514/16.

Крім того, позивач не вчиняв дій щодо відновлення проходження служби в Управлінні МВС України на Одеській залізниці, як і не вживав заходів для працевлаштування в органах Національної поліції України, докази протилежного в матеріалах справи відсутні.

Відсутні також пояснення та виклад обставин, чому позивач зволікав із заявленням вимоги про звільнення з органів внутрішніх справ за іншою підставою до листопада 2020 року.

З урахуванням зазначеного, суд вважає, що поняття «вимушений прогул» за цей період до ОСОБА_1 не може бути застосованим.

Щодо позовних вимог про стягнення одноразової грошової допомоги при звільненні, то суд колегія суддів зазначає, що вона є передчасною, оскільки виплата одноразової грошової допомоги відбувається тільки при звільненні, а як вбачається з матеріалів справи позивача ще не звільнено, оскільки наявна вимога про звільнення останнього через скорочення.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії належним чином обґрунтовані, підтверджені наявними матеріалами справи та підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 317 КАС України підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Частина 4 цієї статті Кодексу встановлює, що зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

З огляду на вищевикладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що відповідно до ч. 4 ст. 317 КАС України рішення суду підлягає зміні шляхом зміни третього абзацу його резолютивної частини.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Міністерства внутрішніх справ України, - задовольнити частково.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 29 червня 2023 року по справі № 420/3464/22, - змінити, виклавши п. 3 резолютивної частини у наступній редакції:

«Зобов`язати Міністерство внутрішніх справ України розглянути заяву ОСОБА_1 від 06.12.2021 року про звільнення з органів внутрішніх справ за пп. «г» п. 64 (через скорочення штатів) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 року №114.»

В іншій частині рішення Одеського окружного адміністративного суду від 29 червня 2023 року по справі № 420/3464/22, - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Суддя-доповідач Г.В. Семенюк
Судді С.Д. Домусчі О.І. Шляхтицький