Справа № 520/1991/23
Суддя: П’янова Я.В.
Дата ухвалення: 2023-10-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2023 р. Справа № 520/1991/23
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: П`янової Я.В.,

Суддів: Русанової В.Б. , Присяжнюк О.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 14.04.2023, головуючий суддя І інстанції: Бадюков Ю.В., м. Харків, повний текст складено 14.04.23 по справі № 520/1991/23

за позовом ОСОБА_1

до Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків)

про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі за текстом також позивачка, ОСОБА_1 ) звернулася до адміністративного суду з адміністративним позовом до Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) (далі за текстом також відповідач), в якому просила:

- визнати протиправним та скасувати Наказ Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) від 26 грудня 2022 року № 6830/к «Про звільнення ОСОБА_1 »;

- поновити на посаді головного спеціаліста відділу організації роботи та розвитку персоналу Управління персоналу Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків);

- стягнути зі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу згідно з Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим Постановою КМУ від 08.02.1995 за № 100, з 31.12.2022 по день поновлення на публічній службі.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 14 квітня 2023 року позов задоволено.

Визнано протиправним та скасовано Наказ Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) від 26 грудня 2022 року № 6830/к «Про звільнення ОСОБА_1 ».

Поновлено ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста відділу організації роботи та розвитку персоналу Управління персоналу Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) з 02.01.2023.

Стягнуто зі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 02.01.2023 по 14.04.2023 в сумі 23372,25 грн.

Рішення суду в частині поновлення на посаді ОСОБА_1 допущено до негайного виконання.

Рішення суду в частині стягнення на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць допущено до негайного виконання.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Харків) подало апеляційну скаргу, в якій, з огляду на його необґрунтованість та порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач зазначає, що висновок суду першої інстанції щодо сталої практики в частині необхідності направлення працівнику пропозиції саме усіх вакантних посад, наявних у державному органі, спростовується правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 05.01.2023 у справі № 340/2871/21, яка має бути врахована під час вирішення спору. Просить урахувати, що твердження ОСОБА_1 про порушення відповідачем частини третьої статті 87 Закону № 889-УІІІ щодо обов`язку суб`єкта призначення при пропонуванні посад для переведення враховувати переважне право на залишення на роботі, а тим більше територіальне розташування попереднього місця роботи, не базується на приписах чинного законодавства.

Від позивачки надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона зазначає, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи, рішення ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, з дослідженням усіх доказів та встановленням усіх обставин у справі. Просить урахувати, що Верховним Судом під час розгляду справи № 340/2871/21 не досліджувалося питання щодо обов`язку надання роботодавцем працівнику інформації про усі вакантні посади під час попередження про звільнення, а отже висновки Верховного Суду у справі № 340/2871/21 не підлягають застосуванню у цій справі. Вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, а тому апеляційну скаргу просить залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відповідно до пункту третього частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі також КАС України) суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 станом на день прийняття оскаржуваного наказу - 30.12.2022 обіймала посаду головного спеціаліста відділу організації роботи та відділу персоналу Управління персоналу Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), що належить до категорії «В» підкатегорії «В1» посад державної служби.

Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 16.08.2022 за № 912 Про реорганізацію міжрегіональних територіальних органів Міністерства юстиції та Наказу Міністерства юстиції № 4011/5 від 22.09.2022 Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Харків) реорганізовано шляхом його приєднання до Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) з перейменуванням у Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції.

У зв`язку з реорганізацією Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) листом № 10.1-40-393/СЗ від 25.11.2022 за підписом голови комісії з реорганізації Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) позивачці направлено попередження про звільнення разом з пропозицією керівника державної служби у Східному міжрегіональному управлінні Міністерства юстиції від 24.11.2022 вих. № 10.1/30/158/22/СЛІ щодо зайняття вакантної посади - головного спеціаліста відділу проходження державної служби Управління персоналу Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (з розташуванням робочого місця у місті Суми).

Позивачкою на адресу відповідача направлено листа від 20.12.2022 з повідомленням про те, що запропонована їй посада для потенційного переведення передбачає зміну місця проживання та, відповідно, з проханням надати пропозиції вакантних посад, що відповідають її професійній підготовці та професійним компетентностям з розташуванням робочого місця у місті Харкові, а у разі неможливості надати запитувані пропозиції повідомити про можливість забезпечення її службовим житлом у місті Суми.

Наказом Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) від 26.12.2022 за № 6830/к «Про звільнення ОСОБА_1 » позивачку звільнено 30 грудня 2022 року з посади головного спеціаліста відділу організації роботи та розвитку персоналу Управління персоналу Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) відповідно до пункту 1 частини 1, абзацу третього частини 3 статті 87 Закону України «Про державну службу» у зв`язку з реорганізацією Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) шляхом приєднання до Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) з перейменуванням у Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції, з припиненням державної служби.

У подальшому, розглянувши заяву від 20.12.2022, Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції листом № 885/14870-24-22 від 10.01.2023 повідомило, що позивачці запропоновано рівнозначну посаду державної служби у Східному міжрегіональному управлінні Міністерства юстиції, а саме вакантну посаду головного спеціаліста відділу проходження державної служби Управління персоналу Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (з розташуванням робочого місця у місті Суми), чим дотримано вимоги вказаної норми Закону. Також повідомлено, що на сьогоднішній день у структурних підрозділах міжрегіонального управління на території міста Харків відсутні вакантні посади на рівнозначні посаді головного спеціаліста з урахуванням професійної підготовки та професійних компетентностей позивачки. Одночасно повідомлено, що на балансі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції не обліковується службове житло, яке може надаватись державним службовцям Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції відповідно до статті 54 Закону України «Про державну службу».

Як убачається з матеріалів справи та зазначено у відзиві на позовну заяву відповідачем, Наказом Міністерства юстиції України (в редакції Наказу від 19.07.2022 за № 2993/5) затверджено структуру та штатну чисельність Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), відповідно до якого до складу Управління персоналу разом з керівником (всього 44 особи) входили: Відділ проходження державної служби 16 осіб; Відділ організації роботи та розвитку персоналу - 6 осіб; Відділ організації роботи та розвитку персоналу у Донецькій області - 13 осіб; Відділ організації роботи та розвитку персоналу у Луганській області 8 осіб.

13.10.2022 Державним Секретарем Міністерства юстиції затверджено штат Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, згідно з яким Управління персоналу новоствореного органу налічує 61 посаду, з яких - по 7 посад у Донецькій та Харківській областях та по 5 посад у Луганській, Полтавській та Чернігівських областях, залишок посад (31) територіально розташовані у м. Суми.

Таким чином з 23 посад, які знаходилися у м. Харкові та були розосереджені між двома окремими відділами Управління персоналу (відділ проходження державної служби та відділ організації роботи та розвитку персоналу), разом з керівником залишено лише 7 посад, які об`єднано у єдиний відділ організації роботи та розвитку персоналу.

Водночас жодна з цих посад не була запропонована позивачці, як і решта з 234 вакантних посад станом на 30.12.2022 (дату звільнення позивачки) згідно з листом Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 27.02.2023 за № 8022/14.1/24/23.

Згідно з копією структури та штатної чисельності Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), затвердженої Наказом Міністерства юстиції України 01.02.2022 за № 136/к, у відділі організації роботи та розвитку персоналу Управління персоналу Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), у якому працювала до звільнення позивачка, налічувалось 6 штатних одиниць.

Позивачка, вважаючи такі дії та накази відповідача протиправними, звернулася до суду з позовом у цій справі.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із протиправності оскаржуваного рішення з огляду на факт порушення відповідачем встановленої процедури звільнення, а відтак і порушення прав позивачки.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів зазначає таке.

Частиною другою статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, визначено Законом України від 10 грудня 2015 року за № 889-VIII «Про державну службу» (далі Закон України «Про державну службу», у редакції, яка діяла на момент видання оскаржуваного наказу про звільнення).

Частиною 1 ст. 5 вказаного Закону передбачено, що правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.

Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Згідно з положеннями пункту 4 частини першої статті 83 Закону України «Про державну службу» державна служба припиняється, зокрема, за ініціативою суб`єкта призначення відповідно до статті 87 цього Закону.

Згідно з частиною першою статті 87 Закону України «Про державну службу» підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є:

1) скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу;

1-1) ліквідація державного органу;

2) встановлення невідповідності державного службовця займаній посаді протягом строку випробування;

3) отримання державним службовцем негативної оцінки за результатами оцінювання службової діяльності;

4) вчинення державним службовцем дисциплінарного проступку, який передбачає звільнення.

За змістом частини третьої статті 87 Закону України «Про державну службу» суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів.

Одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю.

Державний службовець звільняється на підставі пункту 1 частини першої цієї статті у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду.

Отже, зважаючи на те, що наказ про звільнення позивачки реалізований в період дії частини третьої статті 87 Закону України «Про державну службу» в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо відновлення проведення конкурсів на зайняття посад державної служби та інших питань державної служби» від 23 лютого 2021 року за № 1285-IX, а також ураховуючи, що звільнення фактично відбулося на підставі реорганізації, а не ліквідації органу, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що в рамках спірних правовідносин у відповідача був наявний обов`язок щодо здійснення пропозиції вакантних інших рівнозначних посад державної служби або, як виняток, нижчих посад державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей.

При цьому, згідно з положеннями частини п`ятої статті 22 Закону України «Про державну службу» (у редакції, чинній станом на дату звільнення позивачки) передбачено, що у разі реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації державного органу переведення державного службовця на рівнозначну або нижчу (за його згодою) посаду в державному органі, якому передаються повноваження та функції такого органу, за рішенням суб`єкта призначення може здійснюватися без обов`язкового проведення конкурсу.

Отже положення частини третьої статті 87 Закону України «Про державну службу» в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо відновлення проведення конкурсів на зайняття посад державної служби та інших питань державної служби» від 23 лютого 2021 року за № 1285-IX у системному зв`язку з іншими положеннями цього Закону (зокрема статті 22) треба розуміти так, що в разі реорганізації державного органу, що є підставою для звільнення державного службовця у значенні пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу», суб`єкт призначення/керівник державної служби повинен запропонувати державному службовцеві, попередженого про звільнення посади, усі вакантні посади (за умови, що такі є), на які можна було б його перевести.

Таку правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 05.04.2023 у справі № 640/12871/21 (адміністративне провадження № К/990/18337/22), а також у постановах від 05 квітня 2023 року у справі № 640/12871/21 та від 12 квітня 2023 року у справі № 340/1791/22.

Також, як зазначено у постанові Верховного Суду від 23.02.2023 у справі № 140/9066/21 (адміністративне провадження № К/990/16874/22), після внесення змін до частини третьої статті 87 Закону № 889-VІІІ існування обставин, з якими законодавець пов`язує наявність підстав для звільнення державних службовців відповідно до пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті, включає зобов`язання роботодавця (держави) в особі суб`єкта призначення або керівника державної служби щодо працевлаштування державних службовців, які попереджаються про наступне звільнення, а саме: з моменту виникнення обставин, які зумовлюють їх можливе вивільнення.

Тобто суб`єкт призначення або керівник державної служби зобов`язаний не лише попередити державного службовця про наступне звільнення, а й одночасно з цим запропонувати державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому, враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю.

Верховний Суд неодноразово, зокрема у постановах Верховного Суду від 25 липня 2019 року у справі № 807/3588/14, від 27 травня 2020 року у справі № 813/1715/16 та інших, повторював, що обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору та охоплює вакантні посади, які з`явилися в установі протягом всього цього періоду і які існували на день звільнення.

Зважаючи на наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачці відповідачем під час попередження про звільнення протиправно не запропоновано всіх наявних як рівнозначних посад державної служби так і, як виняток, нижчої посади державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей.

При цьому обставин щодо відсутності можливості запропонувати позивачці відповідні посади в цій справі не встановлено.

Крім того, колегія суддів зазначає, що відповідно до статті 42 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: 1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців; 2) особам, в сім`ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; 3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; 4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва.

Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України.

Верховний Суд у своїй постанові у справі № 600/752/22-а (провадження № К/990/28090/22) від 25.01.2023 висловив таку правову позицію.

Текст, зокрема, частини третьої статті 87 Закону № 889-VIII у редакції цього Закону, яка підлягала застосуванню при вирішенні спору у справі № 816/1232/17, відрізняється від редакції зазначеної статті, яка є чинна зараз (і застосовується при вирішенні спору в цій справі). Однак ця відмінність тут не є перепоною для того, щоб позиція Верховного Суду у справі № 816/1232/17 була за взірець при вирішенні подібного спору, який зачіпає питання про врахування переважного права на залишення на роботі, передбаченого законодавством про працю, при припиненні державної служби з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 87 Закону № 889-VIII. Пояснюється це тим, що стаття 87 Закону № 889-VIII, яка діяла при виникнення спірних відносин у справі № 816/1232/17, і чинна на сьогодні редакція названої статті (у редакції, викладеній згідно із Законом України від 23 лютого 2021 року № 1285-ІХ «Про внесення змін до деяких законів України щодо відновлення проведення конкурсів на зайняття посад державної служби та інших питань державної служби»), щодо застосування якої представник позивача й має зауваги, передбачають (дозволяють) застосування положень законодавства про працю в частині врахування переважного права на залишення на роботі (позаяк в контексті цієї справи йдеться саме про цей аспект процедури звільнення державного службовця). З уваги на наведене колегія суддів вважає, що постанова Верховного Суду від 11 липня 2018 року у справі № 816/1232/17 може слугувати прикладом правозастосування в контексті спірних правовідносин.

КЗпП України, як і Закон № 889-VIII не регламентує, як саме (за якою процедурою, на основі яких документів) має визначатися рівень кваліфікації і продуктивності праці. Проте це питання досліджувалося Верховним Судом у згаданій постанові від 11 липня 2018 року у справі № 816/1232/17, у якій суд касаційної інстанції зазначив, зокрема, таке: «при проведенні вивільнення орган вправі в межах однорідних професій і посад провести перестановку (перегрупування) працівників і перевести більш кваліфікованого працівника, посада якого скорочується, за його згодою на іншу посаду, звільнивши з неї з цих підстав менш кваліфікованого працівника.

Тому при вирішенні питання про звільнення працівника роботодавець зобов`язаний перевірити наявність у працівників, посади яких скорочуються, більш високої чи більш низької кваліфікації і продуктивності праці.

Для такої перевірки повинні досліджуватись документи та інші відомості про освіту і присвоєння кваліфікаційних розрядів (класів, категорій, рангів), про підвищення кваліфікації, про навчання без відриву від виробництва, про винаходи і раціоналізаторські пропозиції, авторами яких є відповідні працівники, про тимчасове виконання обов`язків більш кваліфікованих працівників, про досвід трудової діяльності, про виконання норм виробітку (продуктивність праці), про розширення зони обслуговування, про збільшення обсягу виконуваної роботи, про суміщення професій тощо. Однією з істотних ознак більш високої продуктивності праці є дисциплінованість працівника. Тому при застосуванні положень статті 42 КЗпП України щодо переважного права на залишення на роботі слід враховувати в тому числі і наявність дисциплінарного стягнення.

Продуктивність праці і кваліфікація працівника повинні оцінюватися окремо, але в кінцевому підсумку роботодавець повинен визначити працівників, які мають більш високу кваліфікацію і продуктивність праці за сукупністю цих двох показників. При відсутності різниці у кваліфікації і продуктивності праці перевагу на залишення на роботі мають працівники, перелічені в частині другій статті 42 КЗпП України.

Для виявлення працівників, які мають це право, роботодавець повинен зробити порівняльний аналіз продуктивності праці і кваліфікації тих працівників, які залишилися на роботі, і тих, які підлягають звільненню. Такий аналіз може бути проведений шляхом приготування довідки у довільній формі про результати порівняльного аналізу з наведенням даних, які свідчать про переважне право одного перед іншим на залишення на роботі. Тобто ці обставини повинен з`ясовувати сам суб`єкт владних повноважень, приймаючи відповідне рішення».

Також Верховний Суд у вказаній справі вказав, що «частина перша статті 42 КЗпП України визначає, що переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. Варто підкреслити, що означений критерій є першочерговим. Лише при рівних умовах зазначених критеріїв перевага в залишенні на роботі надається категоріям працівників, зазначеним у частині другій статті 42 КЗпП України.

Суб`єкт призначення або керівник державної служби може зважити також на інші обставини, які, як він вважає, можуть мати значення для визначення того з державних службовців, хто є більш кваліфікованим і продуктивним у роботі. Важливо те, що визначення переважного права на залишенні на роботі має бути обґрунтованим і певним чином об`єктивованим (вираженим назовні, оформленим) для розуміння того, як відбувався цей процес, надто тими, кого це стосується».

Отже приписи частини третьої статті 87 Закону № 889-VIII покладають обов`язок на суб`єкта призначення/керівника державної служби враховувати переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю, й ця вимога викладена достатньо чітко і зрозуміло, що не залишає місця для її неоднозначного (множинного) розуміння та/чи застосування.

Недотримання цього обов`язку, як і невмотивоване (необґрунтоване) надання переваги одному державному службовцю над іншим (коли йдеться про переведення в рамках скорочення чисельності і штату державних службовців), має наслідком також порушення принципу забезпечення рівного доступу до державної служби, який закріплений у статті 4 Закону № 889-VIII.

Належних та допустимих, достатніх та достовірних в розумінні приписів ст. ст. 73-76 КАСУ доказів визначення того з державних службовців, хто є більш кваліфікованим і продуктивним у роботі для визначення переважного права на залишенні на роботі у відносинах, що склались, відповідачем не надано.

Отже висновок суду першої інстанції, що відповідачем не надано суду достатніх та належних доказів, які б свідчили про правомірність прийнятого Наказу Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) від 26 грудня 2022 року № 6830/к «Про звільнення ОСОБА_1 », є обґрунтованим.

Відповідно позовні вимоги в частині визнання протиправним та скасування Наказу Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) від 26 грудня 2022 року № 6830/к «Про звільнення ОСОБА_1 » правомірно задоволені судом першої інстанції.

З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що порушене відповідачем право позивача на проходження державної служби, з урахуванням приписів ст. 241-1 Кодексу законів про працю України, підлягає відновленню шляхом поновлення позивача на попередній посаді з 02.01.2023.

Щодо стягнення зі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу з дня звільнення по дату прийняття судом рішення у справі (14.04.2023), колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до приписів частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу» дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Як убачається із положень Закону № 889-VIII, поновлення державного службовця на посаді не врегульовано цим Законом, а отже, підлягають застосуванню положення Кодексу законів про працю України.

За частиною першою статті 235 Кодексу законів про працю України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

В даному випадку судом установлено протиправність звільнення позивачки, що має наслідком поновлення позивачки на державній службі на посаді, з якої її було звільнено.

Відповідно до частини другої статті 235 Кодексу законів про працю України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Вирішення питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу з визначенням розміру такого заробітку здійснюється за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 за № 100 (далі - Порядок № 100).

Згідно з пунктом 2 Порядку середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Відповідно до пункту 5 Порядку основою для обчислення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку).

Крім того, положеннями розділу ІІІ Порядку передбачені виплати, які підлягають і не підлягають урахуванню (зокрема, одноразові виплати, соціальні виплати, окремі види премій тощо) при обчисленні середньої заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплати за час вимушеного прогулу.

Вказаний показник розраховується відносно календарних, а не робочих днів, з виключенням із розрахунку виплат, які не підлягають врахуванню, а саме: відпускних та лікарняних.

Такі правові висновки викладені в постанові Верховного Суду від 14 вересня 2016 року у справі № 6-419цс16.

Відповідно до п. 2.27 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України 29.07.93 за N 58, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 року за N 110, днем звільнення вважається останній день роботи.

Відповідно до наказу про звільнення ОСОБА_1 , остання звільнена з посади головного спеціаліста відділу організації роботи та розвитку персоналу Управління персоналу Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) 30.12.2022.

Отже 30.12.2022 є останнім робочим днем позивача, тому середній заробіток за період вимушеного прогулу підлягає стягненню з 31.12.2022 по 14.04.2023 (дату ухвалення судового рішення).

Матеріали справи містять довідку про середню заробітну плату № 12.3-17-28/СЗ від 11.04.2023, відповідно до якої заробітна плата за останні два повних місяці роботи перед звільненням позивачки становила 6700,00 грн, відповідно середньоденна заробітна плата позивачки становить 311,63 грн.

Період з 31.12.2022 по 14.04.2023 включає 75 робочих днів, а отже загальна сума заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу становить 23372,25 грн (311,63 грн (середньоденна заробітна плата) х 75 робочих днів).

З огляду на приписи пунктів 2, 3 частини першої статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду в частині поновлення позивачки на посаді та стягнення з відповідача на користь позивачки середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць правомірно звернуто судом першої інстанції до негайного виконання.

Колегія суддів звертає увагу, що відповідачем в апеляційній скарзі не наведено міркувань щодо правомірності висновків суду першої інстанції в цій частині.

З урахуванням наведеного вище, суд першої інстанції, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, оцінивши докази у їх сукупності, доводи сторін спору, врахувавши зазначені вище норми матеріального права та процесуального права, зокрема, щодо оцінки доказів, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків, якими мотивоване рішення суду першої інстанції.

Посилання відповідача на необхідність урахування у цій справі висновків Верховного Суду, сформованих у справі № 340/2871/21, колегія суддів відхиляє, оскільки у справі № 340/2871/21 судом касаційної інстанції не досліджувалося питання щодо обов`язку надання роботодавцем працівнику інформації про усі вакантні посади під час попередження про звільнення, а отже висновки Верховного Суду у справі № 340/2871/21 не підлягають застосуванню у цій справі.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Згідно зі статтею 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм процесуального права, а тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.

Зважаючи на результати апеляційного перегляду оскарженого судового рішення та положення статті 139 КАС України, у справі відсутні підстави для розподілу судових витрат.

Керуючись ст. 139, 242, 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) - залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 14.04.2023 по справі № 520/1991/23 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя Я.В. П`янова
Судді В.Б. Русанова О.В. Присяжнюк