Справа № 240/18523/21
Суддя: Шимонович Роман Миколайович
Дата ухвалення: 2023-10-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2023 року м. Житомир справа № 240/18523/21

категорія 106030000

Житомирський окружний адміністративний суд у складі

судді Шимоновича Р.М.,

розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Бердичівського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки Житомирської області про скасування пункту 5 наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди,

встановив:

До Житомирського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 із позовом, у якому просить:

- визнати протиправним та скасувати пункт 5 наказу військового комісара Бердичівського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки Житомирської області від 13.07.2021 року №2-ДС;

- визнати бездіяльність Бердичівського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки Житомирської області щодо поновлення його на посаді протиправною та зобов`язати Бердичівський районний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки Житомирської області поновити його на посаді спеціаліста служби охорони державної таємниці з дня звільнення;

- стягнути з Бердичівського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки Житомирської області на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з дня звільнення до дня поновлення на посаді спеціаліста служби охорони державної таємниці;

- стягнути з відповідача на його користь 240000,00 грн. завданої моральної шкоди.

В обгрунтування своїх вимог зазначає, що його звільнення на підставі оскаржуваного наказу відбулося незаконно, оскільки іншу посаду запропоновано не було і не враховано його переважне право на залишення на роботі.

Ухвалою судді Житомирського окружного адміністративного суду від 11 листопада 2021 року дану справу прийнято до розгляду за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання на 08 грудня 2021 року.

08 грудня 2021 року підготовче засідання відкладено на 12 січня 2022 року.

12 січня 2022 року підготовче засідання відкладено на 09 лютого 2022 року за клопотанням позивача.

09 лютого 2022 року підготовче засідання відкладено на 16 березня 2022 року за клопотанням представника відповідача.

16 березня 2022 року справу знято з розгляду у зв`язку з введенням воєнного стану в Україні. Наступне засідання призначено на 03 серпня 2022 року.

03 серпня 2022 року без виходу до нарадчої кімнати закрито підготовче провадження, призначено відкрите судове засідання на 11 серпня 2022 року.

11 серпня 2022 року засідання відкладено на 01 вересня 2022 року через перебування судді у відпустці.

01 вересня 2022 року суд постановив ухвалу без виходу до нарадчої кімнати про подальший розгляд справи у письмовому провадженні.

Відповідач у відзиві на позов просить у його задоволенні відмовити. Зазначає, що звільнення позивача відбулося законно, запропонувати позивачу перейти на іншу посаду не було можливості через відсутність вакансій, з 8 посад спеціалістів при реорганізації військкомату лишилося 3. Відтак твердження позивача про необхідність застосування ст. 42 КЗпП України щодо переважного права на залишення на посаді є помилковими, бо посади були скорочені.

Позивач у відповіді на відзив вказав, що до нього мають застосовуватися норми Закону України "Про державну службу". Відповідач не надав доказів своєчасного попередження про наступне вивільнення.

Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, оцінивши наведені сторонами доводи, суд дійшов наступного висновку.

Встановлено, що ОСОБА_1 з 31.10.2020 переведено і призначено на посаду спеціаліста служби захисту інформації Бердичівського об`єднаного міського територіального центру комплектування та соціальної підтримки.

На підставі наказу військового комісара Бердичівського об`єднаного міського територіального центру комплектування та соціальної підтримки Житомирської області від 13.07.2021 № 2-ДС державного службовця ОСОБА_1 , спеціаліста служби охорони державної таємниці Бердичівського об`єднаного міського територіального центру комплектування та соціальної підтримки, відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України, пункту 1 статті 87 Закону України "Про державну службу", звільнено з 13.07.2021 у зв`язку з реорганізацією установи та скороченням чисельності працівників.

Вважаючи таке звільнення протиправним, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною шостою статті 43 Конституції України гарантовано громадянам захист від незаконного звільнення.

Відносини щодо проходження громадянами державної служби, звільнення з державної служби врегульовано Законом України "Про державну службу" від 10.10.2015р. № 889-VIII (з наступними змінами та доповненнями в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин).

За змістом частини 3 статті 5 Закону № 889-VIII, дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Рішенням Конституційного Суду України від 07.05.2002 року №8-рп/2002 зазначено, що наявність спеціального регулювання службових відносин не означає, що на них не можуть не поширюватися положення інших законів щодо відносин, не врегульованих спеціальними законами. З огляду на викладене немає юридичних підстав вважати, що окремі норми Кодексу законів про працю України не можуть не застосовуватися до державних службовців.

Згідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 17.02.2015р. у справі № 21-8а15, за загальним правилом, пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Аналогічна позиція неодноразово висловлена Верховним Судом, зокрема у постановах від 31.01.2018р. у справі № 803/31/16, від 30.07.2019. у справі № 804/406/16, від 08.08.2019р. у справі № 813/150/16.

Таким чином, чинна редакція нормативно-правового регулювання у спірних правовідносинах передбачає при регулюванні підстав та порядку звільнення з посад застосування положень спеціального законодавства та субсидіарного застосування норм трудового права.

Положення пункту 1 частини 1 статті 40 КЗпП України регулює питання розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, а саме трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників;

Частиною 2 статті 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини 2 цієї статті, статей 42, 42-1, частин 1, 2 і 3 статті 49-2, статті 74, частини 3 статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.

При цьому, за положенням ч.1-3 ст.49-2 КЗпП України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, крім випадків, передбачених цим Кодексом. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Частинами 4-6 статті 49-2 КЗпП України визначено, що вимоги частин першої - третьої цієї статті не застосовуються до працівників, які вивільняються у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, пов`язаними з виконанням заходів під час мобілізації, на особливий період.

Державна служба зайнятості інформує працівників про роботу в тій самій чи іншій місцевості за їх професіями, спеціальностями, кваліфікаціями, а у разі їх відсутності - здійснює підбір іншої роботи з урахуванням індивідуальних побажань і суспільних потреб. У разі потреби особу може бути направлено, за її згодою, на професійну перепідготовку або підвищення кваліфікації відповідно до законодавства.

Вивільнення працівників, які мають статус державних службовців відповідно до Закону України "Про державну службу", здійснюється у порядку, визначеному цією статтею, з урахуванням таких особливостей: про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за 30 календарних днів; у разі вивільнення працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 цього Кодексу не застосовуються положення частини другої статті 40 цього Кодексу та положення частини другої цієї статті; не пізніше ніж за 30 календарних днів до запланованих звільнень первинним профспілковим організаціям надається інформація щодо цих заходів, включаючи інформацію про причини звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про терміни проведення звільнень, а також проводяться консультації з профспілками про заходи щодо запобігання звільненням чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом`якшення несприятливих наслідків будь-яких звільнень.

Отже, положення у разі вивільнення працівників на підставі пункту 1 частини 1 статті 40 цього Кодексу не застосовуються положення частини 2 статті 40 цього Кодексу та положення частини 1-3 статті 49-2 КЗпП України.

Таким чином, до спірних правовідносин підлягають застосуванню також норми статті 87 Закону України "Про державну службу".

Правовою підставою звільнення позивача згідно з оскарженим наказом відповідача став пункт 1 частини 1 статті 87 Закону України "Про державну службу", за яким підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.

Закон № 889-VIII регулює відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця (стаття 3 Закону).

За змістом статті 5-1 Закону, Держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

За приписами частини 5 статті 22 Закону № 889-VІІІ, у разі реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації державного органу переведення державного службовця на рівнозначну або нижчу (за його згодою) посаду в державному органі, якому передаються повноваження та функції такого органу, за рішенням суб`єкта призначення може здійснюватися без обов`язкового проведення конкурсу.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 41 Закону № 889-VIII, державний службовець з урахуванням його професійної підготовки та професійної компетентності може бути переведений без обов`язкового проведення конкурсу: 1) на іншу рівнозначну або нижчу вакантну посаду в тому самому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенням керівника державної служби або суб`єкта призначення; 2) на рівнозначну або нижчу вакантну посаду в іншому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенням суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, з якого переводиться державний службовець, та суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, до якого переводиться державний службовець.

Державний службовець, призначений на посаду без конкурсу, не може бути переведений на вищу посаду державної служби без проведення конкурсу.

Переведення здійснюється лише за згодою державного службовця.

Пункт 4 частини 1 статті 83 Закону № 889-VIII серед підстав для припинення державної служби виділяє її припинення за ініціативою суб`єкта призначення (статті 87 цього Закону).

Приписами пункту 1 частини 1 статті 87 Закону № 889-VIII визначено, що підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.

Отже, наведене свідчить, насамперед, про можливість суб`єкта призначення розірвати трудовий договір з будь-яким державним службовцем у разі настання однієї з таких підстав: 1) скорочення чисельності або штату державних службовців; 2) скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців; 3) реорганізації державного органу; 4) ліквідація державного органу.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 28 липня 2021 року у справі №640/11024/20 та у подальшому підтримана, зокрема, у постановах від 29 грудня 2021 року у справі № 420/3825/20, від 02 червня 2022 року у справі №420/3541/20, від 07 липня 2022 року у справі №640/9691/20 та колегія суддів не вбачає підстав для відступу від неї.

За змістом частини 3 статті 87 Закону № 889-VIII, суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів.

Одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини 1 цієї статті суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійної компетентності. При цьому враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю.

Державний службовець звільняється на підставі пункту 1 частини 1 цієї статті у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду.

Отже, положеннями ч. 3 ст. 87 Закону України "Про державну службу" та ст.49-2 КЗпП України передбачено попередження державного службовця про наступне звільнення у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Також суб`єкт призначення одночасно з попередженням пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби. Враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю. При цьому, передбачено звільнення якщо відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду.

Верховний Суд у своїх рішеннях зауважував, що аналіз положень Закону № 889-VIII, яким визначалася підстава припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення на момент прийняття оспорюваного наказу, свідчить, що суб`єкт призначення не зобов`язаний був пропонувати позивачу іншу рівноцінну посаду державної служби, а в разі відсутності такої - іншу роботу (посаду державної служби) у цьому державному органі.

Аналогічна правовий висновок викладено, зокрема, в постановах Верховного Суду від 28 липня 2021 року у справі №640/11024/20 та 02 червня 2022 року у справі №420/3541/20, від 16 вересня 2022 року у справі №640/15938/20, від 01 грудня 2022 року у справі № 380/4735/21.

Верховний Суд у подібних за змістом правовідносинах вже вирішував питання публічного правонаступництва для цілей визначення обставин припинення юридичної особи: ліквідація чи реорганізація (наприклад, постанови від 22 квітня 2021 року у справі № 440/395/20, від 17 червня 2021 року у справі № 240/455/20).

Відповідаючи на це питання, Верховний Суд виходив з того, що особливістю ліквідації державного органу як юридичної особи публічного права є те, що одночасно з його ліквідацією припиняється й реалізація державою функцій, покладених на цей орган.

Ліквідація юридичної особи публічного права здійснюється розпорядчим актом органу державної влади, органу місцевого самоврядування або уповноваженою на це особою.

У цьому акті має бути наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої особи або їхньої передачі іншим органам виконавчої влади.

Якщо таке обґрунтування наведене, то у такому випадку має місце ліквідація юридичної особи публічного права, а якщо ні, то саме посилання на те, що особа ліквідується, є недостатнім.

Таким чином, Верховний Суд у наведених справах дійшов висновку, що для вирішення питання про те, що саме мало місце - ліквідація юридичної особи публічного права чи її реорганізація, необхідно надати оцінку правовому акту, який став підставою ліквідації, зокрема на предмет того, чи припинено виконання функцій ліквідованого органу, чи покладено виконання цих функцій на інший державний орган виконавчої влади.

Підґрунтям такого підходу є правова позиція Верховного Суду України, сформована у постановах від 17 жовтня 2011 року у справі № 21-237а11, від 04 березня 2014 року у справі № 21-8а14, від 27 травня 2014 року у справі № 21-108а14, від 28 жовтня 2014 року у справа №21-484а14, від 19 січня 2016 року у справі №810/1783/13-а, згідно з якою ліквідація юридичної особи публічного права має місце у випадку, якщо в розпорядчому акті органу державної влади або органу місцевого самоврядування наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої особи. У разі ж покладення виконання завдань і функцій ліквідованого органу на інший орган мова йде фактично про його реорганізацію. Таким чином, встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) установи, що ліквідується, не виключає, а передбачає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.

Ця позиція підтримана Верховним Судом, зокрема, у постановах від 10 жовтня 2018 року у справі №816/979/17, від 12 грудня 2018 року у справі № 826/25887/15, від 17 липня 2019 року у справі № 820/2932/16, від 26 травня 2021 року у справі № 140/90/20 та інші.

Матеріали справи свідчать, що позивач проходив державну службу в Бердичівському об`єднаному міському територіальному центрі комплектування та соціальної підтримки, діяльність якого, насамперед, регулюється наказами Міністерства оборони України.

Реорганізація Бердичівського об`єднаного міського територіального центру комплектування та соціальної підтримки в ІНФОРМАЦІЯ_1 була проведена на підставі спільної директиви Міністра оборони України та Головнокомандувача ЗСУ від 07.06.2021 № Д-321/1/дск "Про проведення додаткових організаційних заходів з територіальними центрами комплектування та соціальної підтримки, військовими частинами та установами Збройних Сил України в 2021 році", директиви командувача військ оперативного командування " ІНФОРМАЦІЯ_2 " від 08.06.2021 № Д-2/дск "Про проведення додаткових організаційних заходів з територіальними центрами комплектування та соціальної підтримки, військовими частинами оперативного командування " ІНФОРМАЦІЯ_2 " в 2021 році".

Про майбутнє скорочення посад та можливе звільнення 10.07.2021 державного службовця ОСОБА_1 було повідомлено у наказі від 10.06.2021 № 74, про що свідчить особистий підпис позивача у ньому.

Відповідач зазначає, що на день попередження позивача про наступне звільнення була відсутня вакантна посада, яку можливо було б запропонувати для переведення. Докази протилежного у матеріалах справи відсутні.

Крім того, відсутність можливості переведення конкретного державного службовця до державного органу, що реорганізується/ліквідується, на вакантну посаду державної служби, наявну у новоствореному реорганізованому державному органі, повинна визначатися суб`єктом призначення насамперед з огляду на професійну підготовку та професійні компетентності такого державного службовця, оскільки ці критерії передбачені як визначальні при прийнятті рішень про переведення державних службовців.

Судом не встановлено обставин переведення інших держслужбовців з Бердичівського об`єднаного міського територіального центру комплектування та соціальної підтримки до Бердичівського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки Житомирської області, а також наявність переваги позивача перед ними. Позивач не повідомив суду про наявність обставин, які б виключали можливість його звільнення у зв`язку із реорганізацією установи та скороченням чисельності працівників.

Отже, звільнення ОСОБА_1 за ініціативою суб`єкта призначення відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України, пункту 1 статті 87 Закону України "Про державну службу" у зв`язку з реорганізацією державного органу відбулось без порушень законодавства, що є підставою для відмови у задоволенні позову повністю.

Частиною 1 та 2 статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Керуючись статтями 77, 90, 139, 242-246, 256 КАС України, суд

вирішив:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Бердичівського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки Житомирської області (вул. Г.Мазепи, 49, м. Бердичів, Житомирська область, 13312, ) про скасування пункту 5 наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Р.М.Шимонович