Справа № 420/10624/23
Суддя: Шляхтицький О.І.
Дата ухвалення: 2023-10-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 жовтня 2023 р.м. ОдесаСправа № 420/10624/23

Перша інстанція: суддя Токмілова Л.М.,

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Шляхтицького О.І.,

суддів: Семенюка Г.В., Домусчі С.Д.,

секретар Цибульська Ю.М.,

за участю:

представника Головного управління ДПС в Одеській області Тарановського Р.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 24 липня 2023 року у справі № 420/10624/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС в Одеській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог.

У травні 2023 року ОСОБА_1 звернулась з вищевказаним адміністративним позовом до суду , у якому просила:

- визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління ДПС в Одеській області: №0-1504 від 04.03.2019 на суму 427,04 грн, № 0012036- 5507-1504 від 04.03.2019 на суму 795,42 грн, № 0-1504 від 10.03.2020 на суму 2393,28 грн, № 0-1504 від 10.03.2020 на суму 713,25 грн, № 0-1504 від 18.03.2021 на суму 2708,72 грн, № 0-1504 від 18.03.2021 на суму 807,26 грн, № 0-1504 від 24.06.2022 на суму 3 441,10 грн, № 0260875- 2407-1504 від 24.06.2022 на суму 1 025,52 грн, № 0-1504 від 14.03.2023 на суму 1 110,98 грн, № 0-1504 від 14.03.2023 на суму 3 727,86 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначалось, що спірні податкові повідомлення-рішення винесені щодо оподаткування об`єктів житлової нерухомості за адресами АДРЕСА_1 ; АДРЕСА_2 . Позивач зазначає, що будинок за адресою АДРЕСА_2 є недобудованим, він не є придатним для проживання, тобто фактично цей будинок є об`єктом незавершеного будівництва. Позивач вважає, що оскільки об`єкт є недобудовою, на нього неможливо нараховувати податки. Також позивач вказує, що відповідачем не надано жодних доказів щодо надсилання позивачу спірних податкових повідомлень-рішень.

Відповідач проти задоволення позову заперечував, надав до суду першої інстанції відзив на позовну заяву, у якому зазначив, що відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно за ОСОБА_1 рахуються 2 об`єкти нерухомості житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 75,3 кв. м, житлова площа 38,8 кв. м. та житловий будинок на праві спільної часткової власності (1/3) загальною площею 606,4 кв. м, житлова площа 333,8 кв. м. Відповідач із посиланням на приписи підпункту 14.1.129 п. 14.1 ст. 14 ПК України зауважує, що у розумінні ПК України об`єктом житлової нерухомості об`єкт стає не в силу того, що він придатний до проживання, а в силу того, що він відноситься до відповідної категорії згідно з цільовим призначенням приміщення. Відповідач вказує, що позивачем не надано доказів на підтвердження того, що житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 , відноситься до об`єктів нерухомого майна, що не підлягають оподаткуванню відповідно до підпункту ґ підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Одеський окружний адміністративний суд рішенням від 24 липня 2023 року у задоволенні адміністративного позову відмовив.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі зазначено, що рішення судом першої інстанції ухвалене з порушенням норм процесуального та неправильним застосуванням норм матеріального права, неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків суду обставинам справи, недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими, у зв`язку з чим просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким адміністративний позов задовольнити.

Апелянт, мотивуючи власну правову позицію, акцентує на таких обставинах і причинах незаконності і необґрунтованості оскаржуваного судового рішення:

- суд першої інстанції не дослідив та не взяв до уваги надані позивачкою: довідку № 1618 від 22.12.2015, відповідно до якої за цією адресою відсутні зареєстровані та проживаючі громадяни; довідку № 1619 від 22.12.2015, відповідно до якої будинок не зданий в експлуатацію та не придатний для проживання; Експертний звіт № 5/24.07.15 від 24.07.2015 про будівельну готовність двоповерхового будинку з мансардою, відповідно до якого наданий висновок про будівельну готовність двоповерхового житлового будинку з мансардним поверхом - 56 %, а також Акт обстеження від 24.06.2016, відповідно до якого визнано не закінченим будівництво двоповерхового житлового будинку з мансардним поверхом;

- суд першої інстанції не врахував правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 06.07.2016 по справі № 3-576гс16 та підтриманий в постанові Верховного суду від 21 березня 2019 року по справі № 909/175/18, відповідно до якого до прийняття об`єкта новоствореного нерухомого майна до експлуатації та його державної реєстрації право власності на цей об`єкт не виникає;

- суд першої інстанції не звернув увагу на відсутність належних доказів направлення ГУ ДПС в Одеській області на адресу ОСОБА_1 оскаржуваних податкових повідомлень-рішень.

- інші доводи апеляційної скарги відтворюють зміст відзиву до позову.

Обставини справи.

Суд першої інстанції встановив, що за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, ОСОБА_1 з 30.10.2008 є власником будинку житлового розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 75,3 кв. м, житлова площа 38,8 кв. м. та з 16.03.2015 є власником на праві спільної часткової власності (1/3) житлового будинку загальною площею 606,4 кв. м, житлова площа 333,8 кв. м.

ГУ ДПС в Одеській області сформовано та направлено ОСОБА_1 повідомлення-рішення:

№ 0-1504 від 04.03.2019 на суму 427,04 грн,

№ 0012036- 5507-1504 від 04.03.2019 на суму 795,42 грн,

№ 0-1504 від 10.03.2020 на суму 2 393,28 грн,

№ 0-1504 від 10.03.2020 на суму 713,25 грн,

№ 0-1504 від 18.03.2021 на суму 2 708,72 грн,

№ 0-1504 від 18.03.2021 на суму 807,26 грн,

№0-1504 від 24.06.2022 на суму 3 441,10 грн,

№ 0260875- 2407-1504 від 24.06.2022 на суму 1 025,52 грн,

№ 0-1504 від 14.03.2023 на суму 1 110,98 грн,

№ 0-1504 від 14.03.2023 на суму 3 727,86 грн.

Позивач не погоджуючись з вказаними податковими повідомленнями-рішеннями звернувся до суду за захистом своїх прав.

Вказані обставини сторонами не заперечуються, а отже є встановленими.

Висновок суду першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано суду доказів на підтвердження того, що житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 , відноситься до об`єктів нерухомого майна, що не підлягають оподаткуванню відповідно до підпункту ґ підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України.

При цьому надана довідка від 21.03.2023 № 251, видана виконкомом Куяльницької сільської ради Подільського району Одеської області, відповідно до якої будинок за адресою: АДРЕСА_2 не зданий в експлуатацію та не придатний для проживання не звільняє позивача від обов`язку сплати податків.

Щодо не надіслання позивачу відповідачем оскаржуваних рішень, суд першої інстанції зауважив, що з рекомендованих повідомлень про вручення поштового відправлення, копії яких перебувають в матеріалах справи вбачається, що спірні податкові повідомлення-рішення були направлені за наявною податковою адресою рекомендованими відправленнями, певні з яких були власноруч отримані позивачем.

Колегія суддів вважає ці висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам статей 2, 6, 8, 9, 73, 74, 75, 76, 77, 78 КАС України, Податкового кодексу України.

Джерела права й акти їх застосування та оцінка суду.

За змістом частини 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Надаючи оцінку правомірності дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

За приписами частини першої статті 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Відповідно до підпункту 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 Податкового кодексу України (далі- ПК України)платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Згідно із підпунктом 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 ПК України об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка. Базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток (підпункт 266.3.1 пункту 266.3 статті 266 ПК України).

Підпунктом 266.3.2 пункту 266.3 ст. 266 ПК України унормовано, що база оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.

Відповідно до підпункту 266.5.1 пункту 266.5 статті 266 ПК України ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.

Отже, колегія суддів акцентує, що об`єкти житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх частки, які перебувають у власності фізичних осіб, є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінного від земельної ділянки відповідно до даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Підпунктом 266.4.2 пункту 266.4 статті 266 ПК України визначено, що сільські, селищні, міські ради та ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, встановлюють пільги з податку, що сплачується на відповідній території, з об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб, громадських об`єднань, благодійних організацій, релігійних організацій України, статути (положення) яких зареєстровані у встановленому законом порядку, та використовуються для забезпечення діяльності, передбаченої такими статутами (положеннями).

Підпунктом 266.7.11 пункту 266.7 статті 266 ПК України передбачено, що за наявності у власності платника податку об`єкта (об`єктів) житлової нерухомості, у тому числі його частки, що перебуває у власності фізичної чи юридичної особи платника податку, загальна площа якого перевищує 300 квадратних метрів (для квартири) та/або 500 квадратних метрів (для будинку), сума податку, розрахована відповідно до підпунктів "а"-"г" підпункту 266.7.1 цього пункту, збільшується на 25000 гривень на рік за кожен такий об`єкт житлової нерухомості (його частку).

Відповідно до статті 8 ПК України в Україні встановлюються загальнодержавні та місцеві податки та збори. До місцевих належать податки та збори, що встановлені відповідно до переліку і в межах граничних розмірів ставок, визначених цим Кодексом, рішеннями сільських, селищних і міських рад у межах їх повноважень, і є обов`язковими до сплати на території відповідних територіальних громад.

У відповідності до вимог статті 10 ПК України до місцевих податків належать податок на майно та єдиний податок, а до місцевих зборів - збір за місця для паркування транспортних засобів і туристичний збір.

Місцеві ради в межах повноважень, визначених цим Кодексом, вирішують питання відповідно до вимог цього Кодексу щодо встановлення податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) та встановлення збору за місця для паркування транспортних засобів, туристичного збору (пункт 10.3 статті 10 ПК України).

Як передбачено пунктом 12.3 статті 12 ПК України сільські, селищні, міські ради та ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів та податкових пільг зі сплати місцевих податків і зборів до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та/або зборів, та про внесення змін до таких рішень.

Встановлення місцевих податків та зборів здійснюється у порядку, визначеному цим Кодексом (підпункт 12.3.1 пункту 12.3 статті 12 ПК України).

Отже, за вимоги ПК України прийняття рішення про встановлення ставок та пільг зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки віднесено до компетенції сільської, селищної, міської ради та ради об`єднаних територіальних громад.

Як встановлено під час розгляду справи та підтверджено матеріалами справи, що рішеннями Подільської міської ради 22.02.2017 №261- VІІ, 27.06.2018 №1667, 27.06.2018 №506-ІІ, 26.06.2019 №704- VІІ, Рішення від 23.12.2020 №28-1 про внесення змін та доповнень до рішення міської ради 26.06.2019 №704- VІІ, 30.06.2021 №128-1, було встановлено відповідно положення про місцеві податки і збори які діють на території Подільської міської ради (серед яких положення про додаток в частині податку на нерухоме майно, відмінного від земельної ділянки) (а.с.129-177).

Так, відповідно до витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ОСОБА_1 з 30.10.2008 є власником будинку житлового розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 75,3 кв. м, житлова площа 38,8 кв. м. та з 16.03.2015 є власником на праві спільної часткової власності (1/3) житлового будинку загальною площею 606,4 кв. м, житлова площа 333,8 кв. м.(а.с.105-128).

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що оскаржуваними податковими повідомленнями-рішеннями позивачці визначено суму податкового зобов`язання за платежем: податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2018, 2019, 2020, 2021, 2022 роки.

Проте, позивачка оскаржує правомірність нарахування контролюючим органом податковими повідомленнями-рішеннями податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки з підстав того, будинок за адресою АДРЕСА_2 є недобудованим, не придатним для проживання, а відтак на вказаний об`єкт неможливо нараховувати податок.

Суд першої інстанції вирішуючи спірне питання виходив із того, що відповідно підпункту 14.1.129 пункту 14.1 статті 14 ПК України об`єкт житлової нерухомості об`єкт стає не в силу того, що він придатний до проживання чи прийнятий в експлуатацію, а в силу того, що він відноситься до відповідної категорії згідно з цільовим призначенням приміщення.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції та акцентує, що відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, об`єкт нерухомого майна, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 606,4 кв. м, житлова площа 333,8 кв. м., віднесений за цільовим призначенням саме до житлових будинків.

Так, згідно із пунктом 44.1 статті 44 Податкового кодексу України, для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Перелік об`єктів, що не підлягають оподаткуванню встановлено підпунктом 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України, зокрема у відповідності до підпункту ґ підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України не є об`єктом оподаткування житлова нерухомість непридатна для проживання, у тому числі у зв`язку з аварійним станом, визнана такою згідно з рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об`єднаної територіальної громади, що створена згідно із законом та перспективним планом формування територій громад.

Вказана норма не унеможливлює встановлення для цілей оподаткування у рішенні органу місцевого самоврядування строку з якого житлове приміщення є непридатним для проживання.

В той же час, слід зазначити, що відповідно до статті 7 Житлового Кодексу Української РСР передбачено, що порядок обстеження стану жилих будинків з метою встановлення їх відповідності санітарним і технічним вимогам та визнання жилих будинків і жилих приміщень непридатними для проживання встановлюється Радою Міністрів Української РСР.

На час виникнення спірних правовідносин діяло Положення про порядок обстеження стану жилих будинків з метою встановлення їх відповідності санітарним та технічним вимогам та визнання жилих будинків і жилих приміщень непридатними для проживання затверджене постановою Ради Міністрів УРСР від 26 квітня 1984 року N189.

Відповідно до пункту 3 Положення обстеження стану жилих будинків провадиться інженерно-технічними працівниками житлово-експлуатаційних організацій за участю представників громадськості. У разі необхідності до обстеження жилих будинків залучаються фахівці проектних і науково-дослідних організацій та органів і закладів санітарно-епідеміологічної служби.

Пунктом 6 Положення передбачено, що для обстеження стану жилих будинків щодо яких надійшла пропозиція про визнання жилого будинку непридатним для проживання, виконавчий комітет відповідної місцевої Ради народних депутатів призначає комісію в такому складі: заступник голови виконавчого комітету місцевої Ради (голова комісії), начальник управління (відділу) житлового (комунального) господарства виконавчого комітету місцевої Ради (заступник голови комісії), представник органу або закладу санітарно-епідеміологічної служби, представник відділу (управління) у справах будівництва і архітектури виконавчого комітету місцевої Ради або районний архітектор, представник органу державного пожежного нагляду, депутат місцевої Ради, інженер житлово-експлуатаційної організації (секретар комісії), представник громадського будинкового комітету.

Вказана комісія, згідно з пунктом 7 Положення, розглядає подані документи; обстежує стан жилого будинку (жилого приміщення) та складає відповідний акт; перевіряє обґрунтованість висновків про неможливість або недоцільність проведення капітального ремонту жилого будинку (жилого приміщення); при визнанні жилого будинку (жилого приміщення) непридатним для проживання вносить виконавчому комітетові місцевої Ради пропозицію.

Проте, матеріали справи не містять доказів того, що виконком Куяльницької сільської ради Подільського району Одеської області виніс рішення про те, що спірна житлова нерухомість непридатна для проживання.

Водночас, довідка від 21.03.2023 № 251, видана виконкомом Куяльницької сільської ради Подільського району Одеської області, відповідно до якої будинок за адресою: АДРЕСА_2 не зданий в експлуатацію та не придатний для проживання в розумінні статті 266 Податкового Кодексу України не є рішенням сільської ради про визнання такого приміщення непридатним для проживання, про що правильно зазначив суд першої інстанції та контраргументів апелянт з цього приводу не надав.

Крім того, апеляційний суд вважає ґрунтовним зауваження суду першої інстанції, що відповідно до приписів підпункту 3.2.1 пункту 3.2 Розділу 3 Порядку ведення Реєстру прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 28.01.2003 № 7/5, у разі реєстрації об`єктів незавершеного будівництва у Реєстр вноситься тип об`єкта об`єкт незавершеного будівництва (а не житловий будинок, як зазначено в даному випадку) та не вноситься інформація щодо житлової площі такого об`єкта (яка зазначена в даному випадку).

В спірних правовідносинах загальна та житлова площа будинку визначена та безпосередньо вказана у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на об`єкт нерухомого майна, а саме загальна площа 606,4 кв. м, житлова площа 333,8 кв. м.

Щодо не надіслання позивачу відповідачем оскаржуваних рішень, суд першої інстанції правильно зауважив, що з рекомендованих повідомлень про вручення поштового відправлення, копії яких перебувають в матеріалах справи вбачається, що спірні податкові повідомлення-рішення були направлені за наявною податковою адресою рекомендованими відправленнями, певні з яких були власноруч отримані позивачем (а.с.185,187,189,191, т.1).

Принагідно слід зазначити, що у відповідності до пункту 42.2 статті 42 ПК України документи вважаються належним чином врученими, якщо вони надіслані за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручені платнику податків або його законному чи уповноваженому представникові. Постійне неотримання поштової кореспонденції, яка направляється контролюючим органом на адресу платника податків є зловживанням останнім правом платника податків бути повідомленим контролюючим органом щодо прийнятих стосовно нього рішень.

Ці ж правові висновки знайшли своє підтвердження у постанові Верховного Суду, від 23 травня 2022 року по справі № 810/3116/18.

Отже апеляційний суд наголошує, що посилання позивача на неотримання спірних податкових повідомлень-рішень не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.

Колегія суддів констатує, що з обсягу встановлених судом першої інстанції обставин випливає, що враховуючи наявність у власності позивача об`єкту оподаткування в розумінні пп.266.2.1 п.266.2 ст.266 Податкового кодексу України, апеляційний суд погоджується із судом першої інстанції, що нарахування позивачу податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за період 2018-2022 роки здійснене спірними податковими повідомленнями-рішеннями відповідає положенням чинного законодавства, а отже позовні вимоги є необґрунтованими і задоволенню не підлягають, оскільки відповідач у спірних правовідносинах діяв відповідно до наданих йому повноважень та у встановленому законом порядку, а у матеріалах справи відсутні докази того, що позивач відноситься до категорії осіб, звільнених від сплати податку у спірний період.

Відповідно до статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

В ході розгляду справи позивач не довів суду ті обставини, на які він посилався в обґрунтування заявлених вимог, а відповідач надав суду належні докази на підтвердження своїх заперечень проти позову.

Доводи апеляційної скарги.

Доводи апеляційної скарги встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи. В апеляційній скарзі апелянт, як на підставу для задоволення поданої скарги, посилається лише на висновки оскаржуваного рішення. Водночас, як вже зазначалось вище такі висновки спростовуються матеріалами справи та судом усім наведеним висновкам надано оцінку.

Щодо посилань апелянта на те, що суд першої інстанції не дослідив та не взяв до уваги надані позивачкою: довідку № 1618 від 22.12.2015, відповідно до якої за цією адресою відсутні зареєстровані та проживаючі громадяни; довідку № 1619 від 22.12.2015, відповідно до якої будинок не зданий в експлуатацію та не придатний для проживання; Експертний звіт № 5/24.07.15 від 24.07.2015 про будівельну готовність двоповерхового будинку з мансардою, відповідно до якого наданий висновок про будівельну готовність двоповерхового житлового будинку з мансардним поверхом - 56 %, а також Акт обстеження від 24.06.2016, відповідно до якого визнано не закінченим будівництво двоповерхового житлового будинку з мансардним поверхом колегія суддів зазначає, що у відповідності до підпункту ґ підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України такі документи не є належними доказами того, що житлова нерухомість не придатна для проживання.

Колегія суддів відхиляє посилання апелянта на правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 06.07.2016 по справі № 3-576гс16 та підтриманий в постанові Верховного суду від 21 березня 2019 року по справі № 909/175/18, відповідно до якого до прийняття об`єкта новоствореного нерухомого майна до експлуатації та його державної реєстрації право власності на цей об`єкт не виникає, оскільки підставою для нарахування податку на нерухомість є дані Держреєстру речових прав на нерухоме майно або оригінали відповідних документів платника податків, зокрема документи на право власності.

Також представниця апелянта у судовому засіданні посилалась на те, що за об`єкт нерухомості житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 75,3 кв. м, житлова площа 38,8 кв. м. позивачці не повинен нараховуватись податок з урахуванням того, що загальна площа складає всього 75,3 кв. м.

Апеляційний суд відхиляє таке посилання представниці апелянтки, з огляду на те, що пунктом б підпункту 266.7.1. статті 266 ПК України унормовано, що за наявності у власності платника податку більше одного об`єкта житлової нерухомості одного типу, в тому числі їх часток, податок обчислюється виходячи із сумарної загальної площі таких об`єктів, зменшеної відповідно до підпунктів "а" або "б" підпункту 266.4.1 пункту 266.4 цієї статті, та відповідної ставки податку.

Інші доводи апеляційної скарги, яким була дана оцінка в мотивувальній частині постанови, ґрунтуються на суб`єктивній оцінці фактичних обставин справи та доказів. Зазначені доводи не містять посилань на конкретні обставини чи факти або на нові докази, які б давали підстави для скасування рішення суду першої інстанції.

Отже, на підставі встановлених в ході судового розгляду обставин, суд першої інстанції правильно дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

З огляду на залишення рішення суду першої інстанції без змін відповідно до приписів статті 139 КАС України підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 308, 309, 315, 321, 322, 325 КАС України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Одеського окружного адміністративного суду від 24 липня 2023 року у справі № 420/10624/23 залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, за виключенням випадків, передбачених підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Дата складення та підписання повного тексту судового рішення 18 жовтня 2023 року.

Суддя-доповідач О.І. Шляхтицький
Судді С.Д. Домусчі Г.В. Семенюк