Справа № 160/4532/23
Суддя: Чередниченко В.Є.
Дата ухвалення: 2023-10-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

17 жовтня 2023 року м. Дніпросправа № 160/4532/23
(суддя Букіна Л.Є., м. Дніпро)

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Чередниченка В.Є. (доповідач),

суддів: Іванова С.М., Шальєвої В.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 15 травня 2023 року у справі №160/4532/23 за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 04 березня 2023 року звернувся до суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 згідно з яким, просить визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03.09.2021 року по 20.02.2023 року та зобов`язати останнього нарахувати та виплатити середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні за період з 03.09.2021 року по 20.02.2023 року.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що при його звільненні 14.06.2018 року з ним не було проведено остаточного розрахунку у повному обсязі, що є підставою для стягнення з відповідача середнього заробітку за порушення строків розрахунку при звільненні.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 15 травня 2023 року у задоволені позову відмовлено повністю.

Рішення суду мотивовано тим, що оскільки відповідач виплатив компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій й індексацію, належну позивачу на день звільнення, то підстави для застосування судом до відповідача наслідків, передбачених частиною першою статті 117 Кодексу законів про працю України, за порушення строків виплати компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій й індексації, відсутні.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції позивач, зазначаючи про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, оскаржив його в апеляційному порядку.

Просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову якою позов задовольнити повністю.

Апеляційна скарга фактично обґрунтована тим, що відмова у виплаті позивачу компенсації за звільнення без повного розрахунку не буде відповідати принципам розумності та справедливості.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції з`ясовано та знайшло підтвердження під час апеляційного розгляду справи, що наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 14.06.2018р. №167 з 14.06.2018р. позивача виключено зі списків особового складу частини та усіх видів забезпечення та знято з котлового забезпечення (обіди), а також зараховано його в оперативний резерв першої черги.

Військова частина НОМЕР_1 при звільненні не виплатила позивачеві компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій та рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25.01.2021 року у справі №160/8329/20, яке набрало законної сили, позов ОСОБА_1 задоволено та з-поміж іншого зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити належну позивачеві індексацію грошового забезпечення.

На виконання рішення суду відповідач 29.07.2021 року нарахував позивачеві невиплачену при звільненні індексацію грошового забезпечення.

Крім того, на виконання рішення суду від 22.09.2020 року у справі №160/8330/20, яке набрало законної сили відповідач 02.09.2021 року нарахував позивачеві грошову компенсацію за всі невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій.

Зважаючи, що така компенсація й індексація виплачена не у день звільнення, позивач вважає, що у нього виникло право на отримання середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, у зв`язку з чим і звернувся до суду із цим позовом.

Стягнення з військової частини НОМЕР_2 на користь позивача середнього заробітку за час затримку розрахунку при звільненні за період з 03.09.2021 по 20.02.2023 року є предметом спору переданого на вирішення суду.

Колегія суддів, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при ухвалені оскарженого рішення виходить з наступного.

Колегія суддів, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при ухвалені оскарженого рішення виходить з наступного.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлено статтею 117 КЗпП України, згідно з приписами якої в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

За змістом ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Зазначені положення переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина 2 ст. 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в ч. 1 ст. 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України, враховуючи:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах;

- співмірність розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

З огляду на це, вирішуючи питання про стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, суд повинен врахувати розмір простроченої заборгованості роботодавця, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, співмірність розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Водночас, судом апеляційної інстанції з`ясовано наступне.

Так, згідно з рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 02 листопада 2021 року у справі № 160/13502/21 суд встановив, що « ОСОБА_1 у період з 23.07.2015 року по 08.07.2016 року проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_3 , яка входила до складу Військової частини НОМЕР_1 , у період з 13.12.2016 року по 14.06.2018 року у Військовій частині НОМЕР_1 .

Згідно із наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 14.06.2018 року ОСОБА_1 знято з усіх видів грошового забезпечення та виключено зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 .

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22.09.2020 року у адміністративній справі №160/9330/20 позовну заяву ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії задоволено, а саме:

- визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 по 2018, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби;

- зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2018 року, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

Рішення є таким, що набрало законної сили 21.04.2021 року.

З матеріалів справи вбачається, що Військовою частиною НОМЕР_1 на виконання рішення суду від 22.09.2020 року, 02.09.2021 року здійснено перерахування грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій в сумі 11 202,23 грн., що підтверджується повідомленням про надходження коштів на рахунок та не заперечувалось відповідачем.

Також, рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25.01.2021 року у адміністративній справі №160/8329/20 позовну заяву ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково, а саме:

- визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за періоди з 01.12.2015 року по 08.07.2016 року та з 13.12.2016 року по 14.06.2018 року включно;

- зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період 01.12.2015 року по 08.07.2016 року та з 13.12.2016 року по 14.06.2018 року включно.

- у задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.

Рішення є таким, що набрало законної сили 25.02.2021 року.

З матеріалів справи вбачається, що Військовою частиною НОМЕР_1 на виконання рішення суду від 25.01.2021 року, 29.07.2021 року здійснено перерахування ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення в сумі 70 759,31 грн., що підтверджується повідомленням про надходження коштів на рахунок та не заперечувалось позивачем.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23.11.2021 року у адміністративній справі №160/17039/21 позовну заяву ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 задоволено частково.

Суд в тому числі зобов`язав військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення у фіксованій величині за період з 01.03.2018 року по 14.06.2018 року у сумі 13731,88 грн.

На виконання цього рішення відповідачем 21.02.2023 року було виплачено позивачу індексацію грошового забезпечення у фіксованій величині за період з 01.03.2018 року по 14.06.2018 року у сумі 13731,88 грн (а.с.7).

Між тим, рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 02.11.2021 року у адміністративній справі №160/13502/21 позовну заяву ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та стягнення середнього заробітку за затримку повного розрахунку при звільненні задоволено частково.

Суд вирішив: «позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_5 ) про визнання бездіяльності протиправною та стягнення середнього заробітку за затримку повного розрахунку при звільненні задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 14.06.2018 року по 02.09.2021 року включно.

Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені з 14.06.2018 року по 02.09.2021 року включно в розмірі 82 320,00 (вісімдесят дві тисячі триста двадцять гривень 00 копійок) грн.».

Отже, приймаючи рішення про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені з 14.06.2018 року по 02.09.2021 року Дніпропетровський окружний адміністративний суду у рішенні від 02 листопада 2021 року у справі № 160/13502/21 дійшов висновку про те, що по належним ОСОБА_1 виплатам з військової частини НОМЕР_1 за період 01.12.2015 року по 08.07.2016 року та з 13.12.2016 року по 14.06.2018 року включно фактичний розрахунок відбувся 02.09.2021 року.

Відповідачем допущено протиправну бездіяльність щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, а саме за період з 14.06.2018 року по 02.09.2021 року».

Відповідно до ч.4 ст.78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Зазначеним судовим рішенням щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у справі між тими самими сторонами вже встановлено день фактичного розрахунку з ОСОБА_1 яким є 02.09.2021 року, «весь час затримки» розрахунку при звільненні та інші обставини справи з урахуванням яких суд вирішив стягнути на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку з ним.

Враховуючи викладене, вказані обставини не з`ясовуються та не доказуються при розгляді цієї справи, підстав для повторного з`ясування судом іншої дати фактичного розрахунку з позивачем та повторного застосування до спірних правовідносин положень статті 117 КЗпП України з новою оцінкою обставин які впливають на розмір відшкодування, передбаченого цією статтею та новим визначенням та стягненням суми середнього заробітку як компенсації за час затримки розрахунку при звільнені, яка вже була раніше визначена судовим рішенням, на думку колегії суддів, також не має.

Між тим, враховуючи те, що ОСОБА_1 у своєму позові зазначає вже іншу дату фактичного розрахунку з ними, а саме 20.02.2023 року, що протирічить визначеної судовим рішенням у справі №160/13502/21 даті фактичного розрахунку - 02.09.2021 р, та як наслідок стверджує про збільшення часу затримки розрахунку при звільненні за який на його користь повинен був нарахований та виплачений середній заробіток в більшому розмірі слід зазначити наступне.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.361 КАС України підставою для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами є істотні для справи обставини, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи.

З огляду на те, що дата фактичного розрахунку з позивачем у справі щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку є істотною для справи обставиною, ОСОБА_1 має право на відповідне звернення до суду з питання перегляду рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 02 листопада 2021 року у справі № 160/13502/21 за нововиявленими обставинами.

З урахуванням зазначених обставин колегія суддів вважає відсутніми підстави для задоволення цього позову ОСОБА_1 щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Крім того, колегія суддів вважає безпідставним застосування у цій справі судом першої інстанції рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі "Меньшакова проти України" (заява № 377/02, рішення 08 квітня 2010 року), оскільки у справі "Меньшакова проти України" ЄСПЛ визнав прийнятними скарги заявниці на порушення статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - ЄКПЛ, Конвенція) в аспекті права на розгляд справи у розумний строк і доступу до суду.

У справі, що переглядається в апеляційному порядку, позивачем не ставилися питання, що охоплені статтею 6 ЄКПЛ у вказаних аспектах. Отже, правова позиція ЄСПЛ, використана у справі "Меньшакова проти України", не є застосовною у цій справі.

Суд першої інстанції здійснив неприпустиме застосування пунктів рішення ЄСПЛ як правової позиції Суду щодо обставин справи за позовами осіб у національних судах. Сам ЄСПЛ у пункті 53 цього рішення зазначив, що "у сфері тлумачення національного законодавства, зокрема, процесуальних правил, що застосовуються у судовому провадженні, його роль обмежується перевіркою того, чи результати такого тлумачення національними органами влади, особливо судами, відповідають Конвенції". Отже, наведене застосування порушує принцип субсідіарності.

За наведених обставин таке використання рішень ЄСПЛ спотворює саму суть застосування практики ЄСПЛ як джерела права, яким тлумачаться норми Конвенції.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 22.01.2020 у справі №826/19197/16, яка у відповідності до положень частини 5 статті 242 КАС України є обов`язковою для врахування судом апеляційної інстанції.

З огляду на викладені обставини, колегія суддів дійшла висновку про ухвалення судом першої інстанції рішення з порушенням норм матеріального права, неповного з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, що призвело до неправильного вирішення справи і є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та прийняття нової постанови, якою у задоволені позову слід відмовити повністю з інших підстав.

Керуючись: статтями 241-245, 250, пунктом 2 частини 1 статті 315, статтями 317, 321, 322, 327, 329 КАС України, Третій апеляційний адміністративний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 15 травня 2023 року у справі №160/4532/23 скасувати та прийняти нову постанову якою у задоволені позову відмовити повністю.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повне судове рішення складено 17 жовтня 2023 року.

Головуючий - суддя В.Є. Чередниченко

суддя С.М. Іванов

суддя В.А. Шальєва