Справа № 552/880/21
Суддя: Коваленко Н.В.
Дата ухвалення: 2023-10-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

про залишення касаційної скарги без руху

16 жовтня 2023 року

м. Київ

справа №552/880/21

адміністративне провадження №К/990/32500/23

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Коваленко Н.В.,

суддів: Рибачука А.І., Стрелець Т.Г.,

перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 27.05.2022 та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 14.08.2023 у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області, третя особа: Державна казначейська служба України про стягнення коштів та моральної шкоди,

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Київського районного суду міста Полтави з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області, у якому просив "за протиправне, рецидивне, тривале у часі невиконанням грошового зобов`язання (заборгованості по пенсії), що саме і виникли за остаточним рішенням національного суду від 21.01.2019 у справі за № 440/828/19, стягнути із Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області за період із 01.10.2019 по 31.01. 2021, на його користь, як пенсіонера за вислугою років та учасника бойових дій, інфляційні збитки у розмірі 27493,01 грн, а також 3 проценти річних за період із 01.11.2019 по 28.02.2021 у розмірі 15669 грн та моральну шкоду у розмірі 33 000 грн, а всього 76162,01 грн".

Рішенням Київського районного суду міста Полтава від 31.05.2021 позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь ОСОБА_1 , інфляційні збитки за період з 01.10.2019 по 31.01.2021 у розмірі 27 493 грн 01 коп., три проценти річних за прострочення виконання грошового зобов`язання в розмірі за період з 01.11.2019 по 28.02.2021 у розмірі 15 669 грн, моральну шкоду у розмірі 5 000 грн, а всього 48 162 грн 01 коп.

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 20.10.2021 апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області задоволено частково. Рішення Київського районного суду міста Полтава від 31.05.2021 скасовано. Провадження у справі №552/880/21 за позовом ОСОБА_1 закрито.

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 10.11.2021 заяву ОСОБА_1 про передачу справи за встановленою юрисдикцією задоволено. Передано справу №552/880/21 за позовом ОСОБА_1 до Полтавського окружного адміністративного суду як суду першої інстанції, до юрисдикції якого віднесено розгляд справи.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 14.04.2022 касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, ухвалу Полтавського апеляційного суду від 10.11.2021 залишено без змін.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 27.05.2022 закрито провадження у справі за адміністративним ОСОБА_1 в частині позовних вимог щодо стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області на користь ОСОБА_1 33 000 грн моральної шкоди.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 27.05.2022, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 14.08.2023, відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Не погоджуючись із прийнятими рішеннями, 28.08.2023 ОСОБА_1 вперше звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою.

Ухвалою Верховного Суду від 12.09.2023 касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 27.05.2022 та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 14.08.2023 повернуто особі, яка її подала.

18.09.2023 ОСОБА_1 отримав копію ухвали Верховного Суду від 12.09.2023 про повернення касаційної скарги, що підтверджується зворотнім повідомленням про вручення поштового відправлення.

ОСОБА_1 вдруге звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою 22.09.2023, тобто з пропуском строку на касаційне оскарження.

Відповідно до частини другої та третьої статті 329 Кодексу адміністративного судочинства України учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення. Строк на подання касаційної скарги також може бути поновлений у разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною п`ятою статті 333 цього Кодексу.

Враховуючи, що ОСОБА_1 вперше звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою протягом тридцяти днів з дня прийняття постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 14.08.2023 та повторно звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою без зайвих зволікань та в найкоротші терміни після отримання ухвали Верховного Суду від 12.09.2023, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для поновлення скаржнику строку на касаційне оскарження судових рішень.

Перевіривши матеріали касаційної скарги, колегія суддів доходить висновку про те, що касаційна скарга не відповідає вимогам статті 329 Кодексу адміністративного судочинства України, з огляду на таке.

Справу в суді першої інстанції розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження.

Згідно із частиною першою статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Відповідно до пункту 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження) не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Разом з тим, приписами частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України обумовлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.

Таким чином, касаційна скарга повинна містити посилання на конкретні порушення відповідної норми (норм) права чи неправильність її (їх) застосування. Скаржник повинен зазначити конкретні порушення, що є підставами для скасування або зміни судового рішення (рішень), які, на його думку, допущені судом при його (їх) ухваленні, та навести аргументи в обґрунтування своєї позиції.

Верховний Суд зазначає, що оскарження судових рішень, розглянутих судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження, має відбуватися із наведенням підстав, передбачених частиною п`ятою статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України у системному взаємозв`язку із частиною четвертою цієї статті.

Підставами касаційного оскарження скаржник зазначає пункт 1 частини четвертої та підпункти "а", "в", "г" пункту 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Посилаючись на пункт 1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України як на підставу касаційного оскарження судових рішень, скаржник вважає, що суди попередніх інстанцій не врахували правові висновки, викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі № 924/1473/15, від 15.06.2021 у справі № 904/5726/19, відповідно до яких "суд, з`ясувавши у розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування своїх вимог або заперечень послалися не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує у прийнятті рішення саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини".

На думку скаржника, зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору. Тому суди попередніх інстанцій могли застосувати Закон України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати", який, на їх думку, підлягав застосуванню.

Верховний Суд відхиляє зазначені доводи касаційної скарги з огляду на таке.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суди першої та апеляційної інстанції виходили з того, що до нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів, отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Суди попередніх інстанцій в оскаржених судових рішеннях зазначили, що між позивачем та Головним управлінням Пенсійного фонду України в Полтавській області, як суб`єктом владних повноважень, відсутні цивільно-правові відносини, а також відсутнє цивільно-правове порушення з боку відповідача, який мав би складатися з протиправної поведінки (умисне протиправне користування відповідачем коштами належними позивачеві), що спричинила збитки, вини заподіювача, шкоди та причинно-наслідкового зв`язку між ними.

Водночас вказали, що відповідальність органів Пенсійного Фонду за несвоєчасну виплату пенсії визначена профільним Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", який містить бланкетну норму з посиланням на Закон України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" та Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 №159, якими, у свою чергу, визначений порядок проведення такої компенсації.

Враховуючи, що спірні правовідносини врегульовані спеціальним законодавством та на нього не поширюються приписи цивільного законодавства, суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що у відповідача не виникло перед позивачем грошового зобов`язання у розумінні статті 11 Цивільного кодексу України як зобов`язання боржника заплатити кредитору певну грошову суму відповідно до цивільно-правового договору та на інших підставах, передбачених цивільним законодавством України, а відтак відповідач не є боржником, що прострочив виконання грошового зобов`язання, у розумінні статті 625 Цивільного кодексу України, тому положення статей 549 та 625 Цивільного кодексу України не підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Однак доводи касаційної скарги не спростовують висновки судів попередніх інстанцій щодо питання застосування статті 625 Цивільного кодексу України, яке є ключовим у вирішенні цього публічно-правового спору.

Водночас скаржник наголошує на тому, що суди попередніх інстанцій не були обмежені в можливості застосування Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати", який, на їх погляд, і підлягав застосуванню.

Проте Верховний Суд зауважує, що доводи скаржника щодо застосування Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" призведе до зміни предмета позову, що в силу частини першої статті 47 Кодексу адміністративного судочинства України можливе лише до закінчення підготовчого засідання або не пізніше ніж за п`ять днів до першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження. Отже, зміна предмета позову на стадії розгляду справи по суті адміністративно-процесуальним законом не допускається.

Також суд апеляційної інстанції в оскарженій постанові доцільно зазначив що принцип диспозитивності покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин). Під час розгляду справи суд зв`язаний предметом і обсягом заявлених позивачем вимог.

Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що принцип диспозитивності знайшов своє відображення у частині другій статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, в якій вказано, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Вихід суду за межі позовних вимог процесуальний закон допускає як виняток у разі, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, і таких відхід обґрунтований судом у судовому рішенні. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову (постанови Верховного Суду від 29.05.2019 у справі № 2-3632/11, від 15.07.2019 у справі № 235/499/17, від 30.10.2019 у справі № 390/131/18, від 01.04.2020 у справі № 686/24003/18 тощо).

Крім того, Верховний Суд не бере до уваги доводи скаржника щодо позовної вимоги про стягнення моральної шкоди з огляду на те, що ухвала від 27.05.2022, якою Полтавський окружний адміністративний суд закрив провадження у справі в цій частині позову, та постанова Другого апеляційного адміністративного суду від 14.08.2023 за наслідками її апеляційного перегляду, є предметом касаційного оскарження в межах іншого касаційного провадження № К/990/32500/23, яке Верховний Суд відкрив ухвалою від 12.09.2023.

З урахуванням вищевикладеного, скаржнику слід уточнити підстави касаційного оскарження, з урахуванням предмету спору, зазначивши обґрунтування підстав касаційного оскарження, передбачених частиною четвертою статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Згідно з частиною другою статті 332 Кодексу адміністративного судочинства України до касаційної скарги, яка не оформлена відповідно до вимог, встановлених статтею 330 цього Кодексу, застосовуються положення статті 169 цього Кодексу.

Отже, касаційну скаргу Чернівецької міської ради слід залишити без руху та встановити десятиденний строк для усунення її недоліків з дня вручення копії цієї ухвали шляхом уточнення підстав касаційного оскарження відповідно до статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись статтями 169, 330, 332, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд

У Х В А Л И В:

1. Залишити без руху касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 27.05.2022 та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 14.08.2023 у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області, третя особа: Державна казначейська служба України про стягнення коштів та моральної шкоди.

2. Надати ОСОБА_1 десятиденний строк з дня вручення копії цієї ухвали для усунення недоліків касаційної скарги, які зазначено в мотивувальній частині ухвали.

3. Надіслати ОСОБА_1 копію ухвали про залишення касаційної скарги без руху.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддями, є остаточною та не оскаржується.

Суддя-доповідач Н.В. Коваленко

Суддя А.І. Рибачук

Суддя Т.Г. Стрелець