Справа № 140/24133/23
Суддя: Лозовський Олександр Анатолійович
Дата ухвалення: 2023-10-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2023 року ЛуцькСправа № 140/24133/23

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Лозовського О.А.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до 6 прикордонного Волинського загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ) про визнання протиправною бездіяльності та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся з позовом до 6 прикордонного Волинського загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ) про визнання протиправною бездіяльність щодо несвоєчасної виплати індексації грошового забезпечення; зобов`язання нарахувати та виплатити середнє грошове забезпечення за несвоєчасну виплату індексації грошового забезпечення за період з 12.04.202017 по день фактичної виплати 19.07.2023 відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08.02.1995 №100.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 та наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 від 11.04.2027 №77-ос позивача було звільнено, виключено зі списків особового складу частини та усіх видів забезпечення. Проте, при звільненні позивачу протиправно не було виплачено належне йому грошове забезпечення у зв`язку з чим ОСОБА_1 був змушений звернутися за захистом свої прав до Волинського окружного адміністративного суду.

На виконання постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 07.06.2023, якою скасовано рішення Волинського окружного адміністративного суду від 28.02.2023 в адміністративній справі №140/627/22 в частині щодо нарахування та виплати індексації грошового забезпечення, відповідачем 19.07.2023 було виплачено належне позивачу грошове забезпечення у розмірі 42392,03 грн. Оскільки, належне позивачу грошове забезпечення не було виплачено в день його звільнення з військової служби, а виплачено на виконання рішення суду лише 19.07.2023, то вказане свідчить про те, що при звільненні відповідач не провів повного розрахунку.

Зазначає, що затримка розрахунку при звільненні з військової служби є порушенням статті 116 Кодексу законів про працю України (КЗпП України) та відповідно до статті 117 КЗпП України є підставою для виплати середнього заробітку за весь час затримки фактичного розрахунку (з моменту звільнення по день остаточного розрахунку).

З врахуванням наведеного просить позов задовольнити

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 25.08.2023 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у даній справі, постановлено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Відповідач у відзиві на позов заперечив позовні вимоги та вважає їх безпідставними. В обґрунтування цієї позиції вказав, що під час проходження військової служби позивачу виплачувалось належне грошове забезпечення, яке обчислювалось та нараховувалось у межах виділених 6 прикордонному загону коштів.

Зауважує, що позивач звернувся до суду із позовною заявою 18.08.2023 про нарахування та виплату середнього заробітку за несвоєчасну виплату грошового забезпечення за період з 12.04.2017 по день фактичної виплати 19.07.2023. Однак, станом на момент звернення ОСОБА_1 до суду з даним позовом вже була чинна редакція Кодексу законів про працю України від 19.07.2022.

Зокрема, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» №2352 внесені зміни до норм законодавства щодо відповідальності роботодавця за затримку розрахунку при звільненні, а саме, частини перша та друга статті 117 КЗпП України викладені в наступній редакції: «У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по сулі спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті».

Відтак, внесенням до Кодексу законів про працю України вказаних змін законодавець, виклавши у новій редакції частини 1 та 2 статті 117 Кодексу законів про працю України, увів максимальний період за який може бути стягнуто середній заробіток. Таким чином, розмір відшкодування може бути розрахований за період не більше 6 місяців, тому позовна вимога щодо відшкодування середнього заробітку за період з 12.04.2017 по 19.07.2023 не підлягає до задоволення. З врахуванням наведеного просив у задоволенні позову відмовити.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з огляду на наступне.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 .

11.04.2017 наказом командира Військової частини НОМЕР_1 №77-ос прапорщика ОСОБА_1 було виключено із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення у зв`язку з звільненням з військової служби в запас, у зв`язку із закінченням строку контракту.

16.02.2021 позивачу було проведено виплату індексації грошового забезпечення за період з 15.07.2015 по 11.04.2017, однак при обрахунку індексації грошового забезпечення було застосовано базовий місяць червень 2015 року, хоча необхідно було застосувати базовий місяць січень 2008 року.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 28.02.2023 у справі №140/627/22 заявлений позов ОСОБА_1 задоволено; визнано протиправною бездіяльність 6 прикордонного Волинського загону Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_1 ) щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення в період з 15.07.2015 по 11.04.2017 із застосуванням базового місяця - січень 2008 року; визнано протиправною бездіяльність НОМЕР_2 прикордонного Волинського загону Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_1 ) щодо ненадання ОСОБА_1 відповіді щодо розміру грошового забезпечення при проведенні нарахування компенсації додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за 2015-2017 роки; зобов`язано 6 прикордонний Волинський загін Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення в період з 15.07.2015 по 11.04.2017 із застосуванням базового місяця - січень 2008 року; зобов`язано 6 прикордонний Волинський загін Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_1 ) надати ОСОБА_1 відповідь щодо розміру грошового забезпечення при проведенні нарахування компенсації додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за 2015-2017 роки.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 07.06.2023 рішення Волинського окружного адміністративного суду від 28.02.2023 в адміністративній справі №140/627/22 скасовано в частині повного задоволення позову та вирішення позовних вимог, які стосуються нарахування та виплати індексації грошового забезпечення та в цій частині прийнято нову постанову, якою заявлений ОСОБА_1 позов задоволено частково: визнано протиправною бездіяльність 6 прикордонного Волинського загону Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_1 ) щодо ненарахування та невиплату ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 11.04.2017 із застосуванням базового місяця січень 2008 року; зобов`язано 6 прикордонний Волинський загін Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплати ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 11.04.2017 із застосуванням базового місяця січень 2008 року, та з врахуванням раніше виплачених сум індексації за вказаний період; у задоволенні решти позовних вимог, які стосуються нарахування та виплати індексації грошового забезпечення, відмовлено; в іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

На виконання постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 07.06.2023, відповідачем 19.07.2023 позивачу було виплачено індексацію грошового забезпечення у розмірі 42392,03 грн, що підтверджується випискою з банку про надходження коштів від 19.07.2023 (а. с. 11).

Оскільки існувала затримка в розрахунку у зв`язку із звільненням, позивач звернувся в суд з позовом про нарахування та виплату середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільнені в частині виплати індексації грошового забезпечення.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон №2011-ХІІ) визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Відповідно до частини першої статті 9 Закону №2011-ХІІ держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Згідно із частиною четвертою статті 9 Закону №2011-ХІ грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Частиною другою статті 9 Закону № 2011-ХІІ передбачено, що до складу грошового забезпечення входять посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Відповідно до частини третьої статті 9 Закону № 2011-ХІІ грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Відповідно до пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України №1153/2008 від 10.12.2008, особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Згідно із частиною другою статті 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон № 2232-ХІІ) закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Судом встановлено, що позивач виключений зі списків особового складу частини та усіх видів забезпечення 11.04.2017, а індексація грошового забезпечення на виконання рішень суду відповідачем виплачена 19.07.2023 відповідно.

Отже, станом на день виключення зі списків особового складу частини та усіх видів забезпечення, відповідач не провів з позивачем розрахунок у повному обсязі, а саме не виплатив індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 11.04.2017.

Разом із тим, приписами наведених правових актів не врегульовано порядок виплати грошового забезпечення особам за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби.

Як зазначено у рішенні Конституційного Суду України від 07.05.2002 №8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб), при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми КЗпП України, у якому визначені основні трудові права працівників.

Відтак, суд звертає увагу на те, що за загальним правилом пріоритетними для застосування є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню субсидіарно у тих випадках, коли нормами спеціального законодавства спірні правовідносини не врегульовані.

Суд зазначає, що оскільки питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими грошового забезпечення) не врегульовані спеціальним законодавством, то до таких правовідносин слід застосовувати приписи КЗпП.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення провести з ним розрахунок у строки, зазначені статтею 116 цього Кодексу.

Згідно із частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

Частиною 2 цієї ж статті визначено, що у разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно із статтею 117 КЗпП України (в редакції від 19.07.2022, чинній на момент звернення позивача до суду із позовом та проведення остаточного розрахунку) у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Таким чином, суд зазначає, що норми статті 116 та статті 117 КЗпП України хоча і є загальними, однак поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення особи з військової служби.

Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 01.03.2018 у справі № 806/1899/17 та від 31.05.2018 у справі № 823/1023/16.

З матеріалів справи слідує, що відповідачем повний розрахунок при звільненні проведено з позивачем лише 19.07.2023, тобто поза межами строку, встановленого статтею 116 КЗпП України.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що до спірних правовідносин слід застосувати положення частини другої статті 117 КЗпП України, оскільки на момент звільнення з військової служби позивачу не було виплачено всіх належних йому сум.

Одночасно, суд зазначає, що відповідно до правової позиції, висловленої Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13.05.2020 у справі №810/451/17, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то у тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Оскільки ухвалення судових рішень про стягнення з роботодавця виплат, які мали бути виплачені при звільненні, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

У разі непроведення розрахунку у зв`язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу.

При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Отже, право суду зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 вказаного Кодексу.

Оскільки непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців, суд приходить до висновку, що позивач має право на отримання такого відшкодування за затримку виплати спірної індексації.

Відповідно до пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 (далі - Порядок №100), середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Згідно з пунктом 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

В свою чергу, відповідно до пункту 7 Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України № 260 від 07.06.2018, за службу понад установлений службовий час, у дні відпочинку, святкові, вихідні та неробочі дні грошове забезпечення військовослужбовцям додатково не виплачується. Розмір грошового забезпечення, що належить військовослужбовцю не за повний календарний місяць, визначається шляхом множення середньоденного розміру грошового забезпечення на кількість календарних днів, прослужених військовослужбовцем у цьому місяці. При цьому середньоденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення, належного військовослужбовцю за повний календарний місяць, на кількість календарних днів місяця, за який здійснюється виплата.

Таким чином, суд зазначає, що при визначенні середньоденного заробітку позивача слід використовувати календарні дні, а не робочі дні.

Для обрахунку взято до уваги нараховані суми грошового забезпечення без відрахування податків та інших обов`язкових платежів.

Так, згідно з особистою карткою грошового забезпечення та заробітної плати ОСОБА_1 з січня 2017 року по грудень 2017 року, розмір місячного грошового забезпечення ОСОБА_1 за останні повні два місяці перед звільненням становив: у лютому 2017 року 9967,04 грн, у березні 2017 року 9967,04 грн. Загальна сума доходу за період лютий-березень 2017 року становить 19934,08 грн.

Останні повні два місяці перед звільненням позивача налічують 59 календарних дні.

Виходячи з цього, середньоденний заробіток позивача становить 19934,08 грн/59 = 338,00 грн/день.

Період затримки розрахунку при звільненні розпочинається з першого дня після звільнення, а закінчуватися днем, що передує дню остаточного розрахунку, оскільки саме в цей період у роботодавця існує заборгованість перед звільненим працівником.

Оскільки позивача звільнено з військової служби 11.04.2017, а виплата спірної суми здійснена лише 19.07.2023, період затримки розрахунку складає 2289 календарних дні (з 12.04.2017 по 18.07.2023 включно).

Отже, середній заробіток за весь час затримки розрахунку при виключенні зі списків особового складу становить 773682,00 грн (338,00 грн. х 2289 календарних днів).

Водночас у порівнянні із виплаченою сумою індексації грошового забезпечення (42392,03 грн) суму 773682,00 грн не можна вважати співмірною.

За висновками, викладеними Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц (висновки зроблені з урахуванням редакції статті 117 КЗпП України до внесення до неї змін Законом України від 01.07.2022 №2352-IX), встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Тому Велика Палата Верховного Суду зазначила, що ці критерії можуть визначатися судом під час розгляду конкретної справи з урахуванням установлених у ній обставин незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Враховуючи наведене та вирішуючи питання щодо можливості зменшення судом розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми. Поряд з тим у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто, має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

У постанові від 11.08.2021 у справі №821/2093/16 Верховний Суд вказав, що критерії, які запропонувала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц, містять широкий спектр умов, які можуть вплинути на суму середнього заробітку. Обставини кожної конкретної справи можуть бути різними, тож вимагатимуть індивідуального підходу і пояснення щодо застосування цих критеріїв.

При вирішенні цього питання у розглядуваній справі суд враховує такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком позивача, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії позивача (коли позивач звернувся за вирішенням спору, тобто тривалість періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум, у даному випадку майже п`ять років) та дії відповідача (коли відповідач провів виплату зазначених сум).

Враховуючи, що відповідачем порушено строки виплати індексації грошового забезпечення (виплачений розмір яких становить 42 392,03 грн), а розрахований розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні становить 773682,00 грн, що є непропорційним до розміру виплаченої суми, то суд дійшов висновку про необхідність зменшення розміру середнього заробітку, застосувавши принцип співмірності та пропорційності між інтересами позивача і відповідача.

Разом з тим, зважаючи на внесені у статтю 117 КЗпП України зміни (в редакції Закону №2352-IX від 01.07.2022), військова частина НОМЕР_1 повинна виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більше як за шість місяців, тобто з 12.04.2017 (наступний день після звільнення з військової служби) по 12.10.2017, що складає 184 календарні дні, а тому, середнє грошове забезпечення за час затримки виплати позивачеві при звільненні зі служби індексації грошового забезпечення, становить 62 192,00 грн (338,00 грн х 184 дні).

Враховуючи перевищення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суми несвоєчасно виплаченої індексації грошового забезпечення, суд вважає за необхідне зменшити розмір відшкодування, виходячи з такого.

За висновками Великої Палати Верховного Суду, які викладені в постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

При вирішенні цього питання суд враховує такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, дії відповідача щодо її виплати.

Вказаний підхід застосований Касаційним адміністративним судом під час вирішення справи №806/2473/18 і наведений в постанові від 30.10.2019.

Отже, застосовуючи наведені висновки, суд вказує на те, що істотність частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає: 42392,03 грн (виплачене грошове забезпечення) / 62192,00 грн (середній заробіток за весь час затримки розрахунку (шість місяців) х 100 = 68%.

Отже, сума, яка підлягає відшкодуванню з урахуванням істотності частки 68% становить: 338,00 грн (середньоденна заробітна плата позивача) х 68% = 229,84 грн; 229,84 грн х 184 (кількість днів затримки розрахунку) = 42290,56 грн.

З огляду на викладені обставини, з урахуванням принципу справедливості та співмірності, суд дійшов висновку, що середній заробіток за час затримки розрахунку має бути перерахований та виплачений позивачу у розмірі 42290,56 грн з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника.

При цьому, суд зазначає, що визначений розмір середнього грошового забезпечення за несвоєчасну виплату індексації грошового забезпечення (але не більше як за шість місяців) в сумі 42290,56 грн не перевищує розміру несвоєчасно виплаченої індексації грошового забезпечення в сумі 42392,03 грн, а відтак є співмірним і підлягає стягненню у вказаному розмірі.

Згідно з вимогами статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Оцінивши докази, які є у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов до висновку про часткове задоволення позову шляхом визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо несвоєчасної виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення та стягнення з відповідача на користь позивача середнього грошового забезпечення за несвоєчасну виплату індексації грошового забезпечення у сумі 42290,56 грн (за період з 12.04.2017 по 12.10.2017); у задоволенні решти позовних вимог слід відмовити.

Одночасно суд зазначає, що суми, які визначені до стягнення як середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні зменшується на суму податків і зборів.

Зважаючи на відсутність документально підтверджених судових витрат, пов`язаних із розглядом справи, питання про їх розподіл судом не вирішується.

Керуючись статтями 244-246, 255, 262, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) до 6 прикордонного Волинського загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ) ( АДРЕСА_2 , ) про визнання бездіяльності протиправною дій, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність 6 прикордонного Волинського загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ) щодо несвоєчасної виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення.

Стягнути з 6 прикордонного Волинського загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за несвоєчасну виплату індексації грошового забезпечення за період з 12.04.2017 по 12.10.2017 в розмірі 42 290 (сорок дві тисячі двісті дев`яносто) гривень 56 копійок.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого статтею 295 КАС України. У разі подання апеляційної скарги рішення якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Суддя О.А. Лозовський