Справа № 500/3846/23
Суддя: Іщук Лариса Петрівна
Дата ухвалення: 2023-10-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2023 рокуЛьвівСправа № 500/3846/23 пров. № А/857/14478/23
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

судді-доповідача Іщук Л. П.,

суддів Обрізка І. М., Шинкар Т.І.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Тернопільського окружного адміністративного суду від 21 липня 2023 року про повернення позовної заяви (головуючий суддя Осташ А.В., м. Тернопіль) у справі № 500/3846/23 за позовом ОСОБА_1 до Тернопільського відділу державної виконавчої служби у Тернопільському районі Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання протиправною та скасування постанови державного виконавця,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулася в суд із адміністративним позовом до Тернопільського відділу державної виконавчої служби у Тернопільському районі Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, в якому просила визнати протиправними та скасувати постанови державного виконавця від 19 листопада 2018 року про стягнення виконавчого збору ВП №54772227 та від 16 листопада 2021 року про відкриття виконавчого провадження ВП №67530399.

Ухвалою Тернопільського окружного адміністративного суду від 11 липня 2023 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху та встановлено десятиденний строк з дня вручення (отримання) копії ухвали для усунення недоліків шляхом подання клопотання про поновлення строку звернення до суду, в якому вказати поважні підстави для поновлення строку з доказами, які б підтверджували дані обставини, відмінні від тих, які вказані в позовній заяві.

20 липня 2023 року позивач направила на адресу суду заяву про поновлення строку звернення до суду та позовну заяву в новій редакції зі зменшеними позовними вимогами, у яких позивач просить визнати протиправною та скасувати постанову державного виконавця від 16 листопада 2021 року про відкриття виконавчого провадження (ВП №67530399) з виконання постанови ДВС про стягнення виконавчого збору.

Заяву про поновлення строку обґрунтовувала тим, що оскаржувана постанова про відкриття виконавчого провадження №67530399 від 16.11.2021 їй не надсилалась, а про її існування вона дізналась лише 28.06.2023, отримавши її копію від Тернопільського відділу державної виконавчої служби у Тернопільському районі Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції з відповіді на адвокатський запит. Також зазначає, що у матеріалах виконавчого провадження відсутні докази надсилання їй оскаржуваної постанови.

На підставі пункту 9 частини 4 статті 169 КАС України Тернопільський окружний адміністративний суд 21 липня 2023 року повернув позивачеві позовну заяву у зв`язку з пропуском строку звернення до суду через неповажність зазначених позивачем підстав для його поновлення.

Не погодившись із ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що судом першої інстанції не надано правової оцінки тим обставинам, які зазначені позивачем в позові та заяві про поновлення строку, а саме, те, що оскаржувана постанова на адресу позивача, всупереч вимогам ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження», не надсилалась. Враховуючи пенсійний вік позивача та відсутність навиків інтернет-користувача можливість її ознайомлення із відомостями щодо відкритих проваджень через мережу Інтернет відсутня. Звертає увагу, що виявлення факту відкритого виконавчого провадження було здійснено під час надання правової допомоги по іншій справі, яка не стосувалась виконавчого провадження №67530399.

Відповідач у справі правом на подання письмового відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Апеляційний розгляд справи здійснено згідно ч.2 ст.312 КАС України в порядку письмового провадження за правилами ст.311 КАС України без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення.

Як вбачається із змісту оскаржуваної ухвали, свої висновки суд першої інстанції обґрунтовував тим, що позивачем не виконано вимог ухвали суду від 11 липня 2023 року про залишення позовної заяви без руху.

Судом першої інстанції зазначено, що позивач не надала жодних доказів, які б підтверджували поважність обставин пропуску строку звернення до суду, більше того, укладаючи угоду з адвокатом 19.06.2023 позивачу уже було відомо про існування оскаржуваної постанови. Крім того, суд вказав, що держава створила для позивача всі необхідні засоби для можливості знати про хід виконавчого провадження, відтак ОСОБА_1 не була обмежена у праві на ознайомлення з матеріалами виконавчих проваджень відносно себе, а отже мала реальну можливість знати про порушення своїх прав ще задовго до 28.06.2023.

Колегія суддів вважає наведені висновки суду першої інстанції такими, що зроблені з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи та порушенням норм процесуального права, виходячи з наступного.

Відповідно до частини другої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 287 КАС України позовну заяву про оскарження рішення, дій або бездіяльності державного або приватного виконавця, може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів.

Згідно з частиною першою статті 171 КАС України суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи: 1) подана позовна заява особою, яка має адміністративну процесуальну дієздатність; 2) має представник належні повноваження (якщо позовну заяву подано представником); 3) відповідає позовна заява вимогам, встановленим статтями 160, 161, 172 цього Кодексу; 4) належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства і чи подано позовну заяву з дотриманням правил підсудності; 5) позов подано у строк, установлений законом (якщо позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними); 6) немає інших підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви або відмови у відкритті провадження в адміністративній справі, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини першої статті 169 КАС України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, установлених статтями 160, 161 цього Кодексу, протягом п`яти днів із дня подання позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

За змістом частини другої статті 169 КАС України в ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

Згідно із п. 9 ч. 4 ст. 169 КАС України позовна заява повертається позивачеві, у випадках, передбачених ч. 2 ст.123 цього Кодексу.

Частиною другою статті 123 КАС України передбачено, що якщо заяву про поновлення строку звернення до суду не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Аналіз наведених норм вказує на чітку послідовність дій суду під час з`ясування поважності причин пропуску строку звернення до суду до відкриття провадження у справі. При цьому, принциповим моментом в такому порядку є забезпечення можливості позивачу належним чином обґрунтувати причини пропуску строку, передбаченого ст.122 КАС України. Для цього законодавцем передбачено обов`язкове винесення судом ухвали про залишення позову без руху і надання можливості вказати відповідні підстави для поновлення строку.

Отже, в розглядуваному випадку позивач, на виконання ухвали про залишення позовної заяви без руху, навела причини пропуску строку.

Слід зазначити, що строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. При цьому перебіг такого строку починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час, коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів, а також встановити підстави та предмет позову для правильного визначення того, які саме права позивач вважає порушеними і за захистом яких звертається.

Згідно усталеної судової практики поважними причинами пропуску строку звернення до суду із позовом визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

За загальним правилом перебіг строку на звернення до адміністративного суду починається від дня виникнення права на адміністративний позов, тобто, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

День, коли особа дізналася про порушення свого права - це встановлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, внаслідок якої відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів. Якщо цей день встановити точно неможливо, строк обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод чи інтересів). При цьому «повинна» слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав.

Доказами того, що особа знала про порушення своїх прав, є її дії, спрямовані на захист порушених прав, зокрема, оскарження рішення (дії чи бездіяльність), письмові звернення з цього приводу, а також докази, які свідчать про те, що були створені умови, за яких особа мала реальну можливість дізнатися про порушення своїх прав.

Зважаючи на викладене, колегія суддів звертає увагу на те, що предметом заявленого позову є визнання протиправною і скасування постанови державного виконавця про відкриття виконавчого провадження №67530399 від 16.11.2021.

Відповідно до ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження» копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простим поштовим відправленням або доставляються кур`єром, крім постанов про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу, повідомлення стягувачу про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, постанов, передбачених пунктами 1-4 частини дев`ятої статті 71 цього Закону, які надсилаються рекомендованим поштовим відправленням.

Боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

Як вбачається з позовної заяви і з заяви про поновлення строку звернення до суду, оскаржувана постанова про відкриття виконавчого провадження №67530399 від 16.11.2021 позивачу не надсилалась. Про існування постанови та її зміст позивач дізналась, отримавши копію постанови 28.06.2023 від Тернопільського відділу державної виконавчої служби у Тернопільському районі Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції у відповідь на адвокатський запит.

В матеріалах справи відсутні відомості і докази, що позивач отримала копію оскаржуваної постанови раніше, ніж до отримання відповіді на адвокатський запит.

Апеляційний суд критично оцінює висновок суду першої інстанції щодо можливості позивача дізнатись про хід виконавчого провадження через мережу Інтернет за допомогою Єдиного реєстру боржників чи сервіси веб-порталів, оскільки позивач є боржником у виконавчому провадженні. Без наявності ідентифікатора доступу до інформації про виконавче провадження, який зазначається у постанові про відкриття виконавчого провадження, боржник не має повного доступу до матеріалів виконавчого провадження, не має можливості ознайомитись зі змістом постанов, прийнятих виконавцем у відповідному виконавчому провадженні в електронному вигляді.

Таким чином, за відсутності інших відомостей про дату ознайомлення позивача з оскаржуваною нею постановою та з її змістом, саме ця дата - 28 червня 2023 року і є моментом, з якого позивач дізналася про порушення внаслідок винесення постанови своїх прав, відтак, колегія суддів вважає, що перебіг строку на звернення до адміністративного суду з цим позовом розпочався з 29 червня 2023 року.

Крім того, колегія суддів також звертає увагу, що судом першої інстанції не встановлено інших обставин щодо моменту початку перебігу строку звернення до суду.

За наведених обставин апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції, повертаючи позовну заяву у зв`язку з пропуском строку звернення до суду, достеменно не встановив предмет та підстави позову, а також початок перебігу відповідного строку, оскільки залишив поза увагою, що дізнатися про те, що певні її права порушені позивач могла лише ознайомившись із змістом постанови, яку оскаржує, а не дізнавшись про її існування.

Колегія суддів наголошує, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини, реалізуючи положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, необхідно уникати надто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним. Надмірний формалізм при вирішенні питання щодо прийняття позовної заяви або скарги є порушенням права на справедливий судовий захист.

Зокрема, у рішенні від 4.12.95 у справі «Беллет проти Франції» ЄСПЛ зазначив, що ст.6 конвенції визначає гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданого національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання в її права. У рішенні від 13.01.2000 у справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» та в рішенні від 28.10.98 у справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» ЄСПЛ указав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнано порушенням §1 ст. 6 конвенції.

У рішенні «Стагно проти Бельгії» Європейський суд з прав людини прийшов до висновку, що при застосуванні законодавчого строку давності національні суди мають приймати до уваги конкретні обставини справи таким чином, щоб обмеження на доступ до суду було пропорційним щодо цілі забезпечення правової визначеності та належного здійснення правосуддя.

Верховний Суд у постанові від 29 вересня 2022 року у справі №500/1912/22 вказав, що надмірний формалізм у трактуванні процесуального законодавства визначається неправомірним обмеженням права на доступ до суду як елемента права на справедливий суд згідно ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Також Верховний Суд звернув увагу, що зазначений підхід неодноразово був застосований Верховним Судом, зокрема, у постановах від 21.05.2021 у справі №1.380.2019.006107, від 16.09.2021 у справі 240/10995/20 та від 12.09.2022 у справі №120/16601/21-а.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до переконливого висновку про те, що за встановлених обставин в суду першої інстанції не було достатніх і належних підстав для повернення позовної заяви ОСОБА_1 , а тому ухвала суду підлягає скасуванню.

Згідно ч.3 ст.312 КАС України у випадку скасування судом апеляційної інстанції ухвали про повернення позовної заяви, справа (заява) передається на розгляд суду першої інстанції.

З огляду на викладене, слід передати справу на розгляд до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження.

Керуючись ст. ст. 308, 311, 312, 315, 320, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Тернопільського окружного адміністративного суду від 21 липня 2023 року про повернення позовної заяви у справі № 500/3846/23 скасувати та передати справу на розгляд суду першої інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя Л. П. Іщук
судді І. М. Обрізко
Т. І. Шинкар