Справа № 500/1968/22
Суддя: Кухтей Руслан Віталійович
Дата ухвалення: 2023-10-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2023 рокуЛьвівСправа № 500/1968/22 пров. № А/857/12483/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі :

головуючого судді : Кухтея Р.В.,

суддів : Носа С.П., Шевчук С.М.

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 07 червня 2023 року (ухвалене головуючим-суддею Мандзієм О.П. в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження у м. Тернополі) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Тернопільській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

в с т а н о в и в :

У травні 2022 року ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Тернопільській області (далі - ГУ ДПС, контролюючий орган, відповідач), в якому просив визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення (далі - ППР) №0-1920 від 29.10.2021.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 07.06.2023 у задоволенні позовних вимог було відмовлено повністю.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій через неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права просить його скасувати та прийняти постанову, якою задовольнити його позовні вимоги повністю.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що з наявних у матеріалах справи доказів видно, що об`єкт нерухомості , який належить позивачу відповідає трьом ознакам вимоги п. «є» пп. 266.2.2 п.266.2 ст. 266 ПК України, а тому використовуючи даний об`єкт нерухомого майна за функціональним призначенням для промислового виробництва та у господарській діяльності при виготовленні промислової продукції , має право на податкову пільгу, встановлену п. «є» пп. 266.2.2 п.266.2 ст. 266 ПК України.

Відповідач не скористався правом подачі відзиву на апеляційну скаргу у встановлений судом строк.

Згідно п.3 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні по справі матеріали та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити повністю, виходячи з наступного.

З матеріалів справи видно, що відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру відчуження об`єктів нерухомого майна, у власності ОСОБА_1 з 27.02.2022 (спільна часткова власність 15/100) перебуває будівля меблевого цеху, будівля складського цеху, будівля заводоуправління, загальною площею 15267,5 м2, за адресою : АДРЕСА_1 .

29.10.2021 ГУ ДПС сформувало ППР №0-1920, яким ОСОБА_1 визначено суму податкових зобов`язань за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості, за 2020 рік у розмірі 135203,25 грн.

Вважаючи протиправним оспорюване ППР, ОСОБА_1 звернувся до адміністративного суду з вимогою про його скасування.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтоване нарахування позивачу спірних податкових зобов`язань за 2020 рік у розмірі 135203,25 грн, що підтвердилося дослідженими судом доказами.

Проте, колегія суддів вважає, що до таких висновків суд прийшов з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, неправильним застосуванням норм матеріального та з порушенням норм процесуального права, виходячи з наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 8 ПК України, в Україні встановлюються загальнодержавні та місцеві податки та збори.

До місцевих належать податки та збори, що встановлені відповідно до переліку і в межах граничних розмірів ставок, визначених цим Кодексом, рішеннями сільських, селищних і міських рад у межах їх повноважень, і є обов`язковими до сплати на території відповідних територіальних громад.

Згідно п.4.4 ст.4 ПК України, установлення і скасування податків та зборів, а також пільг їх платникам здійснюються відповідно до цього Кодексу Верховною Радою України, а також Верховною Радою Автономної Республіки Крим, сільськими, селищними, міськими задами у межах їх повноважень, визначених Конституцією України та законами України.

Встановлення місцевих податків виключно відповідними рішеннями місцевих рад закріплено також у п.24 ч.1 ст.26 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні №280/97-ВР від 21.05.1997 (далі - Закон №280/97) та статтею 143 Конституції України.

Відповідно до п.10.3 ст.10 ПК України, місцеві ради в межах повноважень, визначених цим Кодексом, вирішують питання відповідно до вимог цього Кодексу щодо встановлення податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) та встановлення збору за місця для паркування транспортних засобів, туристичного збору.

Згідно п.12.3 ст,12 ПК України, сільські, селищні, міські ради в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів.

За змістом п.п.266.1.1 п.266.1 ст.266 ПК України, платники податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Відповідно до п.п.266.1.2 п.266.1 ст.266 ПК України, якщо об`єкт житлової та/або нежитлової нерухомості перебуває у спільній частковій власності кількох осіб, платником податку є кожна з цих осіб за належну їй частку.

Згідно п.п.266.2.1 п.266.2 ст.266 ПК України, об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.

За змістом п.п.є п.п.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України, не є об`єктом оподаткування будівлі промисловості, віднесені до групи Будівлі промислові та склади (код 125) Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, що використовуються за призначенням у господарській діяльності суб`єктів господарювання, основна діяльність яких класифікується у секціях B-F КВЕД ДК 009:2010 та не здаються їх власниками в оренду, лізинг, позичку.

Отже, вказаний пункт підлягає застосуванню за умов наявності у платника податку у власності будівель промисловості, віднесених до групи Будівлі промислові та склади (код 125) Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, використання таких будівель за призначенням у господарській діяльності суб`єктів господарювання, основна діяльність яких класифікується у секціях B-F КВЕД ДК 009:2010 та відсутність відомостей щодо передачі власниками будівель промисловості в оренду, лізинг, позичку.

Наказом Держстандарту України №507 від 17.08.2000 було затверджено Державний класифікатор будівель та споруд ДК 018-2000, відповідно до якого об`єктами класифікації є будівлі виробничого та невиробничого призначення та інженерні споруди різного функціонального призначення.

Будівлі класифікуються за їх функціональним призначенням.

Будівлі, що використовуються або запроектовані для декількох призначень (комбіноване житло, готель і контора), повинні бути ідентифіковані за однією класифікаційною ознакою відповідно до головного призначення.

До коду 125 Будівлі промислові та склади віднесено клас 1251 Будівлі промисловості, який включає криті будівлі промислового призначення, наприклад, фабрики, майстерні, бойні, пивоварні заводи, складальні підприємства та інші за їх функціональним призначенням.

Клас включає наступні підкласи, а саме : 1251.1 Будівлі підприємств машинобудування та металообробної промисловості; 1251.2 Будівлі підприємств чорної металургії; 1251.3 Будівлі підприємств хімічної та нафтохімічної промисловості; 1251.4 Будівлі підприємств легкої промисловості; 1251.5 Будівлі підприємств харчової промисловості; 1251.6 Будівлі підприємств медичної та мікробіологічної промисловості; 1251.7 Будівлі підприємств лісової, деревообробної та целюлозно-паперової промисловості; 1251.8 Будівлі підприємств будівельної індустрії, будівельних матеріалів та виробів, скляної та фарфоро-фаянсової промисловості; 1251.9 Будівлі інших промислових виробництв, включаючи поліграфічне.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 є співвласником об`єктів нежитлової нерухомості, що відноситься до групи (код 125) Будівлі промислові та склади.

На підтвердження факту ведення господарської діяльності за вказаною адресою позивачем надано договір про співробітництво (партнерство) від 30.05.2019, укладений між громадянами України ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ТзОВ Енерго Захід, предметом якого є взаємодія та співробітництво сторін договору з метою використання за призначенням, зменшення витрат на утримання цілісного майнового комплексу та, як результат, підвищення ефективності використання об`єктів нерухомого майна, що знаходяться за адресою : АДРЕСА_1 .

За умовами вищевказаного договору, будівлі промисловості використовуються за цільовим призначенням - деревообробна/деревопереробна промисловість (виготовлення промислової продукції).

Враховуючи наведені докази, об`єкт нежитлової нерухомості, співвласником яких є позивач, є промисловими будівлями, де здійснюється господарська діяльність - деревообробна/деревопереробна промисловість.

Також судом встановлено, що основними видами діяльності співвласника цілісного майнового комплексу ТзОВ Енерго Захід є деревообробка/деревопереробка, коди згідно КВЕД ДК 009:2010: 16.23; 16.24; 16.10 відносяться до секції С Переробна промисловість, тобто виробництво промислової продукції.

Зазначені будівлі промисловості використовуються за призначенням у господарській діяльності ТзОВ Енерго Захід, яке також на праві спільної часткової власності належить позивачу.

При цьому, контролюючим органом не доведено, що вказані промислові будівлі здавались позивачем в оренду, лізинг чи позичку та використовувалися для промислового виробництва та не за призначенням у господарській діяльності суб`єктів господарювання, основна діяльність яких класифікується у секціях B-F КВЕД ДК 009:2010.

Колегія суддів звертає увагу на те, що договір про співробітництво (партнерство) не є тотожним договору оренди. Предметом та спільною метою договору про співробітництво від 30.05.2019 є зменшення витрат на утримання майна та підвищення ефективності його використання.

Колегія суддів також зазначає, що відповідачем не доведено не використання саме позивачем у його господарській діяльності належних йому на праві спільної часткової власності (15/100) будівлі площею 15267,50 кв.м.

Більше того, є незрозумілим як контролюючим органом визначено не використання саме частки цілісного майнового комплексу (15/100) ОСОБА_1 за призначенням у його господарській діяльності.

Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів зазначає, що встановлення законодавцем певних податкових пільг зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, як в даному випадку п.п.є п.п.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України, за своєю сутністю спрямоване на збалансування суспільних відносин у сфері справляння податків та мало на меті створити умови для стимулювання та зменшення податкового навантаження на тих платників податків фізичних та юридичних осіб, які є власниками певних об`єктів нерухомості, що використовуються за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва.

Вказане узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 31.01.2018 по справі №822/2624/16 та постанові від 17.02.2020 по справі №820/3556/17, ??які в силу положень ч.5 ст.242 КАС України мають бути враховані при розгляді цієї справи.

Також згідно правової позиції Верховного суду, викладеної у постанові від 17.02.2020 по справі №820/3556/17, застосування п.п.є п.п.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України можливе у разі, якщо власниками об`єктів промисловості є фізичні та інші юридичні особи, в тому числі нерезиденти, та за умови (з врахуванням виду їх діяльності) використання таких об`єктів за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва (виготовлення промислової продукції будь-якого виду).

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що відповідачем не підтверджено правомірності оспорюваного ППР.

Проте, суд першої інстанції не взяв до уваги вищенаведеного та дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України та ст.17 Закону України Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини, суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського Суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерела права.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив ЄСПЛ у справі Проніна проти України (рішення від 18.07.2006).

Зокрема, у пункті 23 рішення ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника.

Так, у рішенні від 10.02.2010 у справі Серявін та інші проти України ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorija v. Spain) від 09.12.1994). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі Суомінен проти Фінляндії (Suominen v. Finland) від 01.07.2003). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі Гірвісаарі проти Фінляндії (Hirvisaari v. Finland) від 27.09.2001).

Згідно п.1, 4 ч.1 ст.317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги є суттєвими та складають підстави для висновку про неповне з`ясування судом першої інстанції всіх обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, у зв`язку з чим оскаржуване рішення підлягає скасуванню з прийняттям постанови задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Одночасно слід зазначити, що в контексті положень п.6 ч.6 ст.12 КАС України дана справа відноситься до категорій справ незначної складності, а тому судове рішення, постановлене за результатами апеляційного перегляду в касаційному порядку оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 цього Кодексу.

Керуючись ст.ст.12, 308, 311, 315, 317, 321, 325, 328, 329 КАС України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 07 червня 2023 року по справі №500/1968/22 скасувати та прийняти постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Тернопільській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Тернопільській області №0-1920 від 29 жовтня 2021 року.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. В. Кухтей
судді С. П. Нос
С. М. Шевчук