Справа № 280/6356/23
Суддя: Мінаєва Катерина Володимирівна
Дата ухвалення: 2023-10-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2023 року Справа № 280/6356/23 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Мінаєвої К.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області,

Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області

про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

До Запорізького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі позивач) до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (далі відповідач 1), в якій позивач просить суд:

1) визнати протиправними дії відповідача 1 щодо відмови в призначенні на пільгових умовах пенсії за віком у відповідності до вимог п.5 ч.2 статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» позивачу;

2) зобов`язати відповідача 1 призначити та виплатити на пільгових умовах пенсію за віком позивачу, зарахувавши стаж роботи з 24.07.1984 по 22.07.1986, згідно трудової книжки від 08.10.1984 серія НОМЕР_1 та трудової книжки колгоспника НОМЕР_2 період з 02.09.1986 по 31.12.1986, а саме з 15.05.2023.

Крім того, просить стягнути судові витрати з відповідача.

Позовна заява подана представником позивача адвокатом Шокарєвою А.В., яка діє на підставі ордеру серії АР № 1135700 від 08.08.2023.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що звернувшись до відповідача із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах у відповідності до вимог пункту 5 частини другої статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», позивач отримав відмову з огляду на відсутність достатнього пільгового стажу. Пенсійним органом за наданими документами не врахував період роботи позивача з 24.07.1984 по 22.07.1986, оскільки в трудовій книжці відсутній підпис власника, період з 02.09.1986 по 31.12.1986, оскільки в уточнюючій довідці не вказаний пільговий характер роботи. Позивач не погоджується з рішенням про відмову, адже на час звернення позивач досягла віку 57 років та згідно записів трудової книжки та трудової книжки колгоспника на день звернення має загальний страховий стаж 34 роки та 21 рік 7 місяців 27 днів, що дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах. Просить позов задовольнити у повному обсязі.

17.08.2023 від Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області надійшов відзив на позовну заяву (вх.№36000), в якому представник відповідача 1 зазначає, що на момент заповнення трудової книжки позивача вперше порядок ведення трудових книжок працівників регулюється Інструкцією про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, затвердженою постановою Держкомпраці СРСР від 20.06.1974 №162. За наданими документами не враховано періоди роботи з 24.07.1984 року по 22.07.1986 року, оскільки в трудовій книжці від 08.10.1984 серія НОМЕР_1 відсутній підпис власника, період з 02.09.1986 по 31.12.1986, оскільки в уточнюючій довідці від 04.10.2021 №93 пільговий характер роботи, зазначений період не вказано. Підсумовуючи вказує, що пенсія позивачу розрахована вірно відповідно до чинного законодавства України, тому підстави для задоволення вимог позивача повністю відсутні.

22.08.2023 до суду надійшло клопотання Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (вх.№36670) про долучення доказів у справі, а саме рішення про відмову у призначенні пенсії № 21 від 22.05.2023 та форми РС-право.

Ухвалою від 18.09.2023 суд залучив до участі у справі в якості другого відповідача Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області (далі відповідач 2).

Ухвалою від 03.10.2023 суд прийняв до розгляду уточнену позовну заяву, відповідно до якої позовні вимоги викладені наступним чином:

1) визнати протиправними дії відповідача 2 щодо відмови в призначенні на пільгових умовах пенсії за віком у відповідності до вимог п.5 ч.2 статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» позивачу;

2) зобов`язати відповідача 2 призначити та виплатити на пільгових умовах пенсію за віком позивачу, зарахувавши стаж роботи з 24.07.1984 по 22.07.1986, згідно трудової книжки від 08.10.1984 серія НОМЕР_1 та трудової книжки колгоспника НОМЕР_2 період з 02.09.1986 по 31.12.1986, а саме з 15.05.2023.

05.10.2023 до суду надійшов відзив на позовну заяву Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (вх.44002), в якому зазначає, що розгляд документів, наданих для призначення пенсії ОСОБА_1 провадився за принципом «екстериторіальності». За наданими позивачем документами пільговий стаж особи становить 00 днів. До пільгового стажу не зараховано періоди роботи згідно довідки № 37 від 14.04.2021, оскільки довідка не відповідає вимогам Додатку № 5 згідно Порядку підтвердження наявного стажу роботи для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою КМУ від 12.08.1993 № 637, а саме відсутнє посилання на п.5 ч.2 ст.114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» не зазначено інформацію про виконання встановлених норм обслуговування голів корів/свиней закріплених за робітницею, відсутнє посилання на статтю 50 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та відсутній підпис головного бухгалтера. Крім того, заперечує щодо стягнення на користь позивача суми судових витрат. З огляду на вказане, представник відповідача 2 вважає, що рішення № 21 від 22.05.2023 є правомірним та повністю відповідає вимогам чинного законодавства України.

Дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, суд встановив такі обставини.

Позивач, ОСОБА_1 , відповідно до паспорту громадянина України НОМЕР_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.5-7).

15.05.2023 позивач звернувся до Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області із заявою про призначення пенсії за віком, що підтверджується розпискою-повідомленням (а.с.9).

Відповідно до вказаної розписки-повідомлення від 15.05.2023 позивач до заяви долучив, зокрема, диплом (свідоцтво, атестат) про навчання, трудову книжку ( НОМЕР_4 ), трудову книжку ( НОМЕР_5 ) (а.с.9 зворотній бік).

У трудовій книжці позивача серії НОМЕР_1 (дата заповнення 08.10.1984) наявні наступні записи:

01.09.1983 19.07.1984 навчалась у Пологівському СГПТУ за хлібопекарською промисловістю (диплом № НОМЕР_6 від 19.07.1984);

24.07.1984 прийнята на посаду машиніста Мелітопольського хлібокомбінату (наказ № 89-к від 23.07.1984);

13.02.1986 переведена тістоводом у хлібний цех (наказ № 36 від 13.02.1986);

22.07.1986 звільнена за ст.38 КзПП УССР (наказ № 49 від 22.07.1986) (а.с.11).

Трудова книжка колгоспника позивача серії НОМЕР_2 (дата заповнення 14.10.1986) містить наступні записи:

02.09.1986 прийнята у члени колгоспу ім. Ілліча Гуляйпільського району Запорізької області (№ 9 від 29.09.1986);

30.01.1993 колгосп ім. Ілліча реорганізований у КСП ім. Ілліча (№ 1 від 30.01.1993);

08.01.2000 - КСП ім. Ілліча реорганізований у ТОВ «Надія» (№ 8 від 08.01.2000)

15.01.2000 прийнята в ТОВ «Надія» на роботу свинаркою (наказ № 1 від 15.01.2000);

12.05.2008 розрахована з роботи і членів ТОВ «Надія» за угодою сторін за п.1 ст.36 КЗпП України (наказ № 30 від 12.05.2008) […]

[…] 01.07.2009 прийнята у члени ТОВ «Надія» на роботу пекарем на скорочений робочий тиждень (наказ № 40 від 01.07.2009);

15.09.2016 звільнена з роботи за угодою сторін за п.1 ст.36 КЗпП України (наказ № 30 від 12.05.2008) (наказ № 56 від 15.09.2016) […] (а.с.12-16).

Відповідно до довідки вих.№ 38 від 14.04.2021, виданої Товариством з обмеженою відповідальністю «Надія», в трудовій книжці ОСОБА_1 пропущено запис: 08.01.2000 звільнена з КСП ім. Ілліча в зв`язку з реорганізацією КСП ім. Ілліча в ТОВ «Надія» (а.с.23).

За змістом довідки про реорганізацію вих.№ 40 від 14.04.2021, виданої Товариством з обмеженою відповідальністю «Надія», колгосп ім.Ілліча реорганізований в КСП ім. Ілліча (на підставі протоколу № 1 загальних зборів членів колгоспу ім. Ілліча від 30.01.1993), КСП ім. Ілліча реорганізований в ТОВ «Надія» (на підставі протоколу № 1 загальних зборів уповноважених членів КСП ім. Ілліча від 08.01.2000), ТОВ «Надія» є повним правонаступником КСП ім. Ілліча (на підставі протоколу № 1 загальних зборів уповноважених членів КСП ім. Ілліча від 08.01.2000) (а.с.17).

Крім того, відповідно до довідки Товариства з обмеженою відповідальністю «Надія» за вих.№37 від 14.04.2021 ОСОБА_1 працювала у ТОВ «Надія» у періоди з 01.01.1987 по 31.10.1987, з 01.02.1989 по 15.11.1992, з 15.04.1994 по 07.05.2008 дояркою, свинаркою і була безпосередньо зайнята у виробництві сільськогосподарської продукції на протязі повного календарного року в тваринництві. Зазначені періоди зараховуються до стажу роботи, який дає право на пільгове пенсійне забезпечення згідно з пунктом «в» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» (а.с.18).

Згідно з довідкою вих.№39 від 14.04.2021, виданої Товариством з обмеженою відповідальністю «Надія», ОСОБА_1 прийнята 02.09.1986 в КСП ім. Іллліча дояркою, надалі переведена на роботу свинаркою СТФ, працювала по 12.05.2008 (була звільнена за угодою сторін) (а.с.19).

У довідці Товариства з обмеженою відповідальністю «Надія» за вих.№91 від 04.10.2021 підтверджено, що ОСОБА_1 перебувала членом КСП ім. Ілліча з 1986 по 2000, дата вступу в колгосп 02.09.1986, членом ТОВ «Надія» з 2000 по 2016. По наявних документах працювала у господарстві: з 02.09.1986 по 12.05.2008, з 01.07.2009 по 15.09.2016 (а.с.20).

За довідкою вих.№99 від 27.10.2021, виданою Товариством з обмеженою відповідальністю «Надія», ОСОБА_1 в тому, що вона працювала в ТОВ «Надія» з 02.09.1986 по 31.10.1987, з 01.11.1987 по 31.01.1989 (декретна відпустка по догляду за дитиною до 1 року), з 01.02.1989 по 15.11.1992, з 16.11.1992 по 15.04.1994 (декретна відпустка по догляду за дитиною до 1 року), з 16.04.1994 по 07.05.2008 дояркою свинаркою і була безпосередньо зайнята у виробництві сільськогосподарської продукції на протязі повного календарного року в тваринництві та виконувала норми обслуговування ферм. Зазначені періоди зараховуються до стажу роботи, який дає право на пільгове пенсійне забезпечення згідно з пунктом «5» статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (а.с.22).

За принципом екстериторіальності заяву позивача про призначення пенсії було розглянуто Головним управлінням Пенсійного фонду України в Одеській області та прийнято рішення про відмову в призначенні пенсії №21 від 22.05.2023. Необхідний пільговий стаж, визначений пунктом 5 частини 2 статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», становить не менше 20 років, за умови виконання встановлених норм обслуговування. При цьому, відповідно до змісту рішення за доданими документами до пільгового стажу не зараховано періоди роботи згідно довідки № 37 від 14.04.2021, оскільки довідка не відповідає вимогам Додатку № 5 згідно Порядку підтвердження наявного стажу роботи для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого Постановою КМУ від 12.08.1993 № 637, (а саме відсутнє посилання на п.5 ч.2 ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», не зазначено інформацію про виконання встановлених норм обслуговування голів корів/свиней закріплених за робітницею, відсутнє посилання на статтю 50 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та відсутній підпис головного бухгалтера) (а.с.42).

Не погодившись з діями відповідача щодо неврахування при розрахунку пенсії до пільгового стажу відповідних періодів роботи, у зв`язку з чим було відмовлено у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах, позивач звернувся з цим адміністративним позовом до суду.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також, у старості та в інших випадках, передбачених законом. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Пункт 6 частини першої статті 92 Конституції України передбачає, що основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг визначає Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV від 09.07.2003 (далі - Закон №1058-IV).

Відповідно до положень пункту 5 частини другої статті 114 Закону № 1058-IV на пільгових умовах пенсія за віком призначається жінкам, які працюють доярками (операторами машинного доїння), свинарками-операторами в колгоспах, радгоспах, інших підприємствах сільського господарства, - після досягнення 55 років і за наявності стажу на зазначених роботах не менше 20 років, за умови виконання встановлених норм обслуговування.

Норми обслуговування для цих цілей встановлюються в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Аналогічні норми містяться у пункті «д» ст.13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 №1788-ХІІ (далі - Закон №1788-ХІІ).

Згідно зі статтею 56 Закону № 1788-ХІІ до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв. При обчисленні стажу роботи в колгоспі за період після 1965 року, якщо член колгоспу не виконував без поважних причин встановленого мінімуму трудової участі в громадському господарстві, враховується час роботи за фактичною тривалістю.

Статтею 62 Закону №1788-ХІІ визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка, а в разі відсутності її чи відповідних записів у ній наявність трудового стажу підтверджується в порядку встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, затвердженої постановою Держкомпраці СРСР від 20.07.1974 №162, Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 №58 та Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Мінпраці та соцполітики № 259/34/5 від 08.06.2001, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Пунктом 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637 встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка (далі - Порядок № 637).

За змістом пункту 3 Порядку № 637 за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Пунктом 20 Порядку № 637 передбачено, що у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників. У довідці має бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, куди включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка. Додатково в довідці наводяться такі відомості: стосовно жінок, які працюють доярками (операторами машинного доїння), свинарками-операторами на підприємствах сільського господарства (в тому числі в колгоспах) - про виконання встановлених норм обслуговування.

Таким чином, головними умовами для призначення пенсії за віком на пільгових умовах є виконання роботи доярки, досягнення відповідного віку, а також наявність відповідного стажу.

Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 21.11.2019 у справі № 701/1232/16-а.

Суд наголошує, що основним документом, який підтверджує стаж роботи, є трудова книжка, натомість, необхідність підтвердження трудового стажу іншими документами виникає лише у випадку відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній.

Норми обслуговування для цих цілей встановлюються в порядку, що визначається Кабінетом Міністрів України (абзац другий пункту 5 частини другої статті 114 Закону № 1058-IV та абзац другий пункту «д» частини першої статті 13 Закону № 1788-ХІІ).

Порядок призначення пенсій на пільгових умовах операторам машинного доїння (дояркам) та свинаркам роз`яснено у листі Міністерства соціального забезпечення України від 20.01.1992 № 7 згідно з яким до доярок належать працівники, які оформлені на роботу доярками, свинарками, мають відповідні посвідчення, які постійно зайняті протягом повного сезону сільгоспробіт в рослинництві та тваринництві. Дояркам, свинаркам, які відпрацювали повний польовий період на колгоспах, радгоспах, інших підприємствах сільського господарства, весь рік роботи зараховується до стажу, який дає право на пільгове пенсійне забезпечення, і в тому випадку, якщо в міжпольовий або міжсезонний період вони виконували інші роботи, на тваринницьких фермах тощо. Віднесення господарства до сільгосппідприємств, доярки та свинарки яких мають право на пільгову пенсію, здійснюється відповідно до класифікатора галузей народного господарства. До сільськогосподарських належать підприємства, які виробляють продукцію рослинництва і тваринництва. Єдина назва професії «доярка» та «свинарка», запроваджена в 1961 році, тому головними умовами для призначення пенсії за віком на пільгових умовах є виконання робіт дояркою/свинаркою, досягнення відповідного віку, а також наявність стажу дояркою/свинаркою 20 і більше років.

Незатвердження (та як наслідок відсутність відповідних підтвердних документів) норм обслуговування тварин для доярок господарства на відповідному підприємстві не може ототожнюватися з невиконанням таких норм за наявної щомісячної оплати за посадою доярка/свинарка узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 10.07.2018 у справі № 709/1360/17, від 07.02.2019 у справі № 699/155/17, від 20.01.2022 у справі № 219/4003/17.

Записами трудової книжки колгоспника позивача серії НОМЕР_2 підтверджено, що ОСОБА_1 з 02.09.1986 по 08.01.2000 працювала у колгоспі ім. Ілліча (30.01.1993 реорганізований у КСП ім. Ілліча), з 15.01.2000 по 12.05.2008 працювала у ТОВ «Надія».

Право на призначення пільгової пенсії підтверджується довідкою Товариства з обмеженою відповідальністю «Надія» за вих.№37 від 14.04.2021, за змістом якої позивач працювала у ТОВ «Надія» у періоди з 01.01.1987 по 31.10.1987, з 01.02.1989 по 15.11.1992, з 15.04.1994 по 07.05.2008 дояркою, свинаркою і була безпосередньо зайнята у виробництві сільськогосподарської продукції на протязі повного календарного року в тваринництві. Вказане корелюється з даними довідки Товариства з обмеженою відповідальністю «Надія» за вих.№99 від 27.10.2021.

Разом з тим, довідка № 37 від 14.04.2021 не була взята відповідачем 2 до уваги з огляду на відсутність посилання на пункт 5 частини другої статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», незазначення інформації про виконання встановлених норм обслуговування голів корів/свиней закріплених за робітницею, відсутність посилання на статтю 50 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та відсутність підпису головного бухгалтера.

Суд зазначає, що такі дефекти уточнюючої довідки, як відсутність посилання на статтю 50 та пункт 5 частини другої статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» не може позбавляти особу права на пенсію, адже періоди та пільговий характер роботи позивача у спірні періоди підтверджені як записами у трудовій книжці позивача, яка в силу законодавства є основним документом, що підтверджує страховий та пільговий стаж, так й уточнюючими довідками, якими підтверджено пільговий характер роботи та періоди такого пільгового стажу.

Крім того, невизначення порядку встановлення норм обслуговування, виконання яких повинно враховуватися при призначенні дояркам пенсії за віком на пільгових умовах, та незатвердження (та, як наслідок, відсутність відповідних підтверджуючих документів) норм обслуговування тварин для доярок господарства за вищевказані роки на відповідних підприємствах, де працювала позивач, на думку суду, не може свідчити про невиконання нею таких норм та не спростовує факту виконання ОСОБА_1 повний робочий день робіт, в тому числі по догляду за тваринами, що перебували в її обслуговуванні.

Щодо доводів відповідачів про неможливість врахування вищевказаної довідки через відсутність підпису головного бухгалтера, суд вказує, що, дійсно, додатком №5 до пункту 20 Порядку №637 визначено зразок довідки про підтвердження наявного стажу роботи для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, згідно з яким підписантами такої довідки є керівник підприємства, головний бухгалтер, начальник відділу кадрів.

Водночас підписання наданої позивачем довідки лише директором та начальником відділу кадрів жодним чином не може свідчити про недостовірність викладених в ній обставин та інформації. Відтак, вказані відповідачами обставини не дають підстав для відмови у зарахуванні спірного стажу роботи, зазначеного у довідці Товариства з обмеженою відповідальністю «Надія», до пільгового стажу позивача.

Приймаючи оскаржуване рішення, відповідач 2 не врахував, що не всі недоліки у складанні довідки про підтвердження наявного трудового стажу для призначені пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки, визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів (підписів) у таких документах.

Отже, матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що надана уточнююча довідка містить неправдиві або недостовірні відомості, а тому зазначені відповідачем недоліки не можуть бути самостійною підставою для відмови у зарахуванні означеного періоду роботи позивачки до її пільгового стажу, що враховується для призначення пенсії за віком на пільгових умовах.

Крім того, Верховний Суд у постанові від 30.09.2019 у справі №638/18467/15-а зазначив, що формальні неточності у документах, за загальним правилом, не можуть бути підставою для органів пенсійного фонду для обмеження особи у реалізації конституційного права на соціальний захист.

Щодо зарахування до стажу роботи позивача періоду з 24.07.1984 по 22.07.1986 суд зазначає наступне.

Відповідно до трудової книжки від 08.10.1984 серії НОМЕР_1 у вказаний період ОСОБА_1 працювала машиністом, а надалі тістоводом у хлібному цеху Мелітопольського хлібокомбінату. Проте з розрахунку страхового стажу позивача форми РС-право вбачається, що період з 24.07.1984 по 22.07.1986 не зараховано.

Суд вкотре зазначає, що основним документом, який підтверджує стаж роботи, є трудова книжка, у зв`язку з чим пенсійним органом протиправно не зараховано вказаний період до стажу роботи позивача.

Щодо періоду роботи з 02.09.1986 по 31.12.1986 суд вказує, що за довідкою (вих.№99 від 27.10.2021), виданою Товариством з обмеженою відповідальністю «Надія», ОСОБА_1 працювала в ТОВ «Надія» з 02.09.1986 по 31.10.1987 дояркою, свинаркою і була безпосередньо зайнята у виробництві сільськогосподарської продукції протягом повного календарного року в тваринництві та виконувала норми обслуговування ферм.

При цьому, у постановах від 20.02.2018 у справі №234/13910/17, від 07.03.2018 у справі № 233/2084/17, від 25.04.2019 у справі № 336/6112/16-а, від 31.10.2019 у справі № 688/4170/16-а, від 24.06.2021 у справі № 758/15648/15-а Верховний Суд дійшов висновку про те, що надання уточнюючої довідки підприємства, установи або організації необхідне лише у двох випадках: за відсутності трудової книжки як такої, або необхідних записів у ній, які визначають право на пільгове пенсійне забезпечення.

Враховуючи вказане, період з 02.09.1986 по 31.12.1986 має бути зарахований до пільгового стажу позивача з огляду на підтвердження її роботи у зазначений період свинаркою у колгоспі.

Також слід зазначити, що відповідно до частини третьої статті 44 Закону № 1058-IV органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію. На такі перевірки не поширюється дія положень законодавства про здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності.

Згідно з частиною першою статті 101 Закону № 1788-XII що призначають пенсії, мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі.

Проте, жодних доводів та/або належних та допустимих доказів на їх підтвердження щодо вчинення відповідачем дій в межах наведених повноважень у законодавчо встановлений спосіб з отримання відомостей, необхідних для виконання відповідачем функцій, відповідачем суду не наведено та/або надано.

Відтак, суд приходить до висновку, що відповідач 2, Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області, приймаючи рішення, не зарахувавши до стажу роботи періоди згідно записів трудової книжки позивача та уточнюючих довідок, не врахував всіх обставин, які мають значення для прийняття вказаного рішення, з огляду на що воно є необґрунтованим, отже рішення від 22.05.2023 № 21 підлягає скасуванню. Крім того, суд вважає, що належним способом захисту порушеного права є зобов`язання відповідача зарахувати до стажу позивачки періоди її роботи які були спірними у цій справі.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідача призначити та виплатити пенсію за віком на пільгових умовах, суд зазначає наступне.

За приписами частини другої статті 9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Надаючи правову оцінку обраного позивачем способу захисту шляхом зобов`язання відповідача вчинити дії, варто зважати на його ефективність з точки зору Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Згідно зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована Законом від 17.07.1997 № 475/97-ВР кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У пункті 145 рішення від 15.11.1996 у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. The United Kingdom) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Так, «ефективний засіб правого захисту» у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Крім того, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею Конвенції повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі Афанасьєв проти України від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Водночас Згідно з частиною четвертою статті 245 КАС України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У рішеннях по справах «Клас та інші проти Німеччини», «Фадєєва проти Росії», «Єрузалем проти Австрії» Європейський суд з прав людини зазначив, що суд не повинен підміняти думку національних органів будь-якою своєю думкою. Згідно Рекомендації Комітету Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Адміністративний суд не наділений повноваженнями втручатися у вільний розсуд (дискрецію) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями, визначеними статтею 2 КАС України.

Завдання правосуддя полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше порушується принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади не допускає надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного суду є контроль за легітимністю прийняття рішень.

Виходячи зі змісту положень КАС України щодо компетенції адміністративного суду, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

В контексті наведеного суд звертає увагу на те, що період, який підлягає зарахуванню до пільгового стажу роботи, визначає підприємство та зазначається в довідці. Повноваження щодо призначення пільгової пенсії особі відноситься до виключної компетенції органів Пенсійного фонду України, а тому суд не може втручатися в його дискреційні повноваження та визначати період, який слід враховувати при обчисленні пенсії позивачу.

У постанові від 26.09.2023 у справі № 420/5833/19 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду зауважив, що дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким. У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує останнього вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні. Натомість, застосування такого способу захисту прав, свобод та інтересів позивача як зобов`язання суб`єкта владних повноважень прийняти конкретне рішення, є правильним тоді, коли останній розглянув клопотання заявника та прийняв рішення, яким відмовив у його задоволенні.

З урахуванням наведеного, можна зробити висновок, що у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками розгляду звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому суб`єктом звернення дотримано усіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення.

Якщо ж таким суб`єктом владних повноважень на момент прийняття рішення не перевірено дотримання суб`єктом звернення усіх визначених законом умов або при прийнятті такого рішення суб`єкт владних повноважень дійсно має дискреційні повноваження, то суд повинен зобов`язати його прийняти рішення з урахуванням оцінки суду

Враховуючи викладене, задля ефективного захисту прав і свобод позивача, суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог, самостійно обравши спосіб захисту, який відповідає об`єкту порушеного права та у спірних правовідносинах є достатнім, необхідним та ефективним, а саме зобов`язати відповідача 2 повторно розглянути заяву позивача про призначення пенсії на пільгових умовах та прийняти рішення по суті заяви з урахуванням правової оцінки, наданої судом у цьому рішенні.

Частинами першою, другою статті 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Відповідно до положень статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

За наведеного вище суд вважає, що заявлені позовні вимоги знайшли своє підтвердження матеріалами справи, є обґрунтованими, а надані сторонами письмові докази є належними та достатніми для постановлення судового рішення про часткове задоволення адміністративного позову.

Відповідно до частини першої статті 132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини третьої статті 132 КАС України).

Згідно з частиною першою статті 134 КАС України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За приписами частини третьої статті 134 КАС України, для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частиною п`ятою статті 134 КАС України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вказаних вимог, суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частини сьомої статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Системний аналіз змісту вищевказаних норм дозволяє дійти висновку, що від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

При цьому розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт, здійснених адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до усталеної практики Верховного Суду визначаючись із відшкодуванням понесених витрат на правничу допомогу, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, усі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та її адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору з огляду на такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26.02.2015 у справі «Баришевський проти України», від 10.12.2009 у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12.10.2006 у справі «Двойних проти України», від 30.03.2004 у справі «Меріт проти України», заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Суд зазначає, що відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд, зокрема, у постановах від 18.01.2022 у справі № 915/1473/20, від 18.01.2022 у справі № 910/2679/21, від 12.01.2022 у справі № 918/548/21.

В обґрунтування понесених витрат на професійну правничу допомогу до матеріалів справи надано:

- договір про надання правової допомоги № СВ/2023 від 10.07.2023, укладений між позивачем та адвокатським об`єднанням «ЮРЛЮКССЕРВІС»;

- ордер на надання правничої допомоги адвокатом Шокарєвою А.В. серії АР № 1135700, виданий адвокатським об`єднанням «ЮРЛЮКССЕРВІС»;

- квитанція до прибуткового касового ордера № 41 від 08.08.2023 на суму 3000,00 грн;

- розрахунок (попередній) суми витрат (консультація, аналіз документів та складання позову 3000 грн; відповідь на відзив 2000 грн).

Слід зазначити, що відповідь на відзив станом на момент ухвалення даного рішення до суду не надходила, тому фактично позивачем понесені витрати на правничу допомогу на суму 3000,00 грн.

Судом враховується висновок Верховного Суду, сформований у постанові від 23.12.2021 у справі №755/7943/20-ц про те, які документи можуть бути подані для підтвердження складу та розміру витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги. Відповідно до викладеного у постанові висновку цей перелік не є вичерпним. Питання оцінки достатності доказів, поданих у підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу чи тих, які будуть понесені, перебуває у межах дискреції суду.

Суд звертає увагу на те, що при визначенні суми відшкодування судових витрат, суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг.

У пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Lavents v. Latvia» (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.

Разом з тим, суд бере до уваги позицію Верховного Суду, висловлену у постанові від 25.07.2023 у справі №340/4492/22, відповідно до якої наявність/відсутність з боку іншої сторони заперечень проти відшкодування витрат на професійну правничу допомогу має значення виключно для вирішення питання про співмірність заявлених до відшкодування судових витрат на правову допомогу як це передбачено частиною сьомою статті 134 КАС України, однак, не впливає на обов`язок суду при вирішенні питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу застосовувати вимоги частин першої-четвертої статті 134 КАС України і перевіряти заявлені витрати на відповідність іншим, окрім співмірності, критеріям.

У контексті викладеного, суд зазначає, що визначена адвокатом сума компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу позивачем, за результатами розгляду справи в розмірі 5000,00 грн не є належним чином обґрунтованою у розрізі дослідження обсягу фактично наданих адвокатом послуг із урахуванням складності справи, кількості витраченого на ці послуги часу, та, відповідно, співмірності обсягу цих послуг та витраченого адвокатом часу із розміром заявленої суми витрат на професійну правничу допомогу.

Таким чином, з огляду на те, що предметом розглядуваного спору, є справа незначної складності, враховуючи обсяг наданих послуг адвокатом, виходячи з критерію розумності, пропорційності, співмірності розподілу витрат на професійну правничу допомогу, суд вважає, що розмір вказаних витрат підлягає стягненню в сумі 1500,00 грн.

Квитанцією від 08.08.2023 № підтверджується сплата позивачем судового збору у розмірі 1073,60 грн (а.с.30). За таких обставин, враховуючи вимоги статті 139 КАС України, судові витрати на оплату судового збору у розмірі 1073,60 грн та витрати на правничу допомогу у розмірі 1500,00 грн підлягають стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача 2, як суб`єкта владних повноважень, яким прийнято рішення про відмову у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах.

Керуючись статтями 2, 5, 72, 77, 139, 241, 243-246, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 22.05.2023 № 21 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області зарахувати ОСОБА_1 до стажу роботи періоди з 24.07.1984 по 22.07.1986 згідно трудової книжки серії НОМЕР_1 від 08.10.1984, та з 02.09.1986 по 31.12.1986 згідно трудової книжки колгоспника НОМЕР_2 .

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 15.05.2023 про призначення пенсії за віком на пільгових умовах та прийняти рішення по суті заяви з урахуванням правової оцінки, наданої судом у цьому рішенні.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 1073,60 грн (одна тисяча сімдесят три гривні 60 копійок) та витрати на правничу допомогу в розмірі 1500,00 грн (одна тисяча п`ятсот гривень 00 копійок).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Третього апеляційного адміністративного суду.

Повне найменування сторін:

Позивач ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідач 1 Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, місцезнаходження: пр.Соборний, буд.158-Б, м.Запоріжжя, 69057; .

Відповідач 2 Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області, місцезнаходження: вул. Канатна, буд. 83, м. Одеса, 65012; .

Рішення у повному обсязі складено та підписано 16.10.2023.

Суддя К.В.Мінаєва