Справа № 500/7831/21
Суддя: Коваль Роман Йосипович
Дата ухвалення: 2023-10-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 жовтня 2023 рокуЛьвівСправа № 500/7831/21 пров. № А/857/11607/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Коваля Р. Й.,

суддів Гуляка В. В.,

Кухтея Р. В.,

з участю секретаря судового засідання Ханащак С. І.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача Сідорової І. А.,

представника відповідача Цинайко Н. І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у м. Львові апеляційну скаргу Тернопільської обласної прокуратури на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 09 травня 2023 року (прийняте у м. Тернополі суддею Чепенюк О. В.; складене у повному обсязі 22 травня 2023 року) в адміністративній справі № 500/7831/21 за позовом ОСОБА_1 до Тернопільської обласної прокуратури, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Головне управління Державної казначейської служби України у Тернопільській області, про стягнення компенсації за невикористані дні відпустки та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Тернопільського окружного адміністративного суду із вказаним позовом та просив:

- стягнути з Тернопільської обласної прокуратури на свою користь 41 315,32 грн компенсації за невикористані дні щорічної відпустки;

- стягнути з Тернопільської обласної прокуратури на свою користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 30 вересня 2021 року по день ухвалення судового рішення.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що на виконання судового рішення про поновлення його на посаді наказом Генерального прокурора від 27.09.2021 він був поновлений на посаді керівника Тернопільської місцевої прокуратури Тернопільської області з 15 липня 2016 року та надалі відповідно до наказу керівника Тернопільської обласної прокуратури був звільнений з посади та з органів прокуратури за власним бажанням з 29.09.2021.

Вважає, що при звільненні його з посади та з органів прокуратури відповідач неправильно нарахував компенсацію щорічної відпустки за 257 календарних днів, яка має становити 53 512,54 грн, натомість нараховано 121 97,22 грн.

Таке порушення допущене відповідачем через те, що при обчисленні середньої заробітної плати для виплати компенсації, яка визначається з сумарного заробітку за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання виплати компенсації за невикористані відпустки, відповідачем враховано виплати за період з 01.09.2020 по 12.11.2020 як оплачений час вимушеного прогулу, а за решту періоду з 13.11.2020 по 31.08.2021, коли він не працював та не отримував заробітну плату, розрахунок проведено без урахування встановленого посадового (місячного) окладу, а за нульовою ставкою, що є порушенням пункту 4 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі Порядок № 100). За його розрахунком розмір компенсації повинен обчислюватися з середньоденної заробітної плати, яка складає 208,22 грн (а не 47,46 грн, як визначив відповідач) та за 257 календарних днів невикористаної відпустки - 53 512,54 грн, сума недоплати - 41 315,32 грн.

Вважає, що за таких обставин є підстави для застосування до спірних правовідносин положень статті 117 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України) та стягнення з відповідача на його користь позивача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, починаючи з 30.09.2021 (наступного дня після звільнення) по день ухвалення відповідного судового рішення.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду у цій справі від 29.03.2022, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 09.08.2022, у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 01.03.2023 касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 29.03.2022 та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 09.08.2022 у цій справі скасовано.

Справу направлено на новий судовий розгляд до Тернопільського окружного адміністративного суду.

Скасовуючи рішення судів попередніх інстанцій, Верховний Суд зазначив, зокрема, що в період з грудня 2020 року по серпень 2021 року (із загального розрахункового періоду вересень 2020 р. серпень 2021 р.) позивач взагалі не мав виплат, тож якщо кількість днів цього періоду мають враховуватися при розрахунку середньоденної заробітної плати (а ті потім - для обчислення суми компенсації невикористаних відпусток), то в такому разі цей розрахунок має базуватися (щодо позивача) на посадовому окладі (відповідно до кількості місяців розрахункового періоду).

За результатами нового судового розгляду рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 09 травня 2023 р. позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з Тернопільської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 недоплачену компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки при звільненні з посади у розмірі 41 315 (сорок одна тисяча триста п`ятнадцять) грн 32 коп.

Стягнуто з Тернопільської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні 20 000,00 (двадцять тисяч) грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із зазначеним рішенням, його оскаржила Тернопільська обласна прокуратура, яка вважає, що рішення суду першої інстанції є передчасним та підлягає скасуванню у зв`язку з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Тому просила скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що при звільненні позивача йому було правильно, відповідно до норм законодавства нараховано та виплачено компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки, тому, з покликанням на розрахунки виплачених позивачу сум, Тернопільська обласна прокуратура вважає, що у спірних правовідносинах вона діяла на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені законодавством України.

У судовому засіданні представник апелянта підтримала вимоги апеляційної скарги з аналогічних підстав; просить апеляційну скаргу задовольнити.

Позивач та його представник, вважаючи рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до частини першої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла переконання, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як встановлено судом, наказом Генерального прокурора України від 15.07.2016 за № 13-дк «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності» ОСОБА_1 звільнено з посади керівника Тернопільської місцевої прокуратури Тернопільської області та з органів прокуратури з позбавленням класного чину «старший радник юстиції», присвоєного наказом Генерального прокурора України від 25.06.2012 № 751-к, за грубе порушення вимог Закону України «Про прокуратуру», правил прокурорської етики, вчинення дій, що порочать звання прокурора і можуть викликати сумнів у його об`єктивності, неупередженості та незалежності, у чесності та непідкупності органів прокуратури.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 12.11.2020 у справі № 819/936/16 визнано протиправним та скасовано пункт 2 наказу Генерального прокурора України «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності» від 15.07.2016 № 13дк.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді керівника Тернопільської місцевої прокуратури Тернопільської області з 15.07.2016.

Стягнуто з Тернопільської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 350 207,88 грн, без утримання податку на доходи фізичних осіб та інших обов`язкових платежів.

Постановою Верховного Суду від 28.04.2022 у справі № 819/936/16 постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 12.11.2020 змінено.

Викладено абзац п`ятий її резолютивної частини таким чином: стягнути з Тернопільської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 349 884,81 грн, без утримання податку на доходи фізичних осіб та інших обов`язкових платежів.

Наказом Генерального прокурора від 27.09.2021 № 290-к ОСОБА_1 поновлено на посаді керівника Тернопільської місцевої прокуратури Тернопільської області з 15.07.2016.

Підставою видання цього наказу зазначено заяву ОСОБА_1 , постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 12.11.2020 у справі № 819/936/16.

Відповідно до наказу Генерального прокурора від 27.09.2021 № 291к, керуючись статтею 9, пунктом 11 розділу ХІІІ «Перехідні положення» Закону України від 14.10.2014 № 1697-VII «Про прокуратуру» (далі Закон № 1697-VII), пунктом 3 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України від 19.09.2019 № 113-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» (далі Закон № 113-ІХ), вирішено вважати припиненими повноваження ОСОБА_1 на посаді керівника Тернопільської місцевої прокуратури Тернопільської області з 16.12.2020 у зв`язку із закінченням строку перебування на адміністративній посаді (пункт 1 частини другої статті 41 Закону № 1697-VII).

Згідно з наказом Тернопільської обласної прокуратури від 28.09.2021 № 816к, керуючись пунктом 3 частини першої статті 11 Закону № 1697-VII, пунктами 3, 19 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-ІХ ОСОБА_1 звільнено з посади прокурора Тернопільської місцевої прокуратури Тернопільської області та органів прокуратури з 29.09.2021 у зв`язку з поданням заяви про звільнення з посади за власним бажанням (пункт 7 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII).

Відповідно до листа Тернопільської обласної прокуратури № 21-243вих.-21 від 02 листопада 2021 р. та довідки від 19 квітня 2023 р. посадовий оклад ОСОБА_1 за період з серпня 2020 року по 15 грудня 2020 р. за посадою керівника місцевої прокуратури становив 8000,00 грн, а з 16.12.2020 по серпень 2021 року за посадою прокурора місцевої прокуратури 5660,00 грн.

Довідкою відділу кадрової роботи та державної служби Тернопільської обласної прокуратури підтверджено, що станом на 29.09.2021 ОСОБА_1 має 257 календарних днів невикористаної щорічної відпустки.

У вказаних листі та довідці зазначено, що при звільненні ОСОБА_1 з посади прокурора Тернопільської місцевої прокуратури Тернопільської області та з органів прокуратури згідно з наказом керівника обласної прокуратури від 28.09.2021 № 816к, відділ фінансування та бухгалтерського обліку нарахував йому заробітну плату за 3 відпрацьованих дні (відповідно до табеля обліку використання робочого часу) та компенсацію щорічної відпустки за 257 календарних днів на загальну суму 13 277,77 грн, з яких відраховано податок з доходів фізичних осіб (18 %) в сумі 2390,00 грн та військовий збір (1,5 %) в сумі 199,17 грн. Тож загальна сума виплачених (перерахованих на картковий рахунок) ОСОБА_1 коштів склала 10 688,60 грн. Одночасно ОСОБА_1 повідомили, що із загальної суми обов`язкових при звільненні виплат, розмір нарахованої йому компенсації за невикористані відпустки становив 12 197,22 грн (з урахуванням обов`язкових платежів до бюджету). Зазначено також, що заробітна плата за період з серпня 2020 року по серпень 2021 року ОСОБА_1 не виплачувалася.

Як видно з пояснень Тернопільської обласної прокуратури обчислення середньої заробітної плати для виплати компенсації за невикористані дні відпустки ОСОБА_1 проведене відповідно до Порядку № 100, виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю виплати компенсації за невикористані відпустки, а саме з виплат за період 01.09.2020 по 31.08.2021.

У цьому періоді виплати ОСОБА_1 були проведені лише за такі три місяці: за серпень 2020 року - 6461,40 грн, за вересень 2020 року - 7107,54 грн, за жовтень 2020 року - 6784,47 грн, за листопад 2020 року (з 01.11.2020 по 12.11.2020) - 2907,63 грн, за решту місяців з 13.11.2020 по 31.08.2020 нарахування заробітної плати позивачу не проводилося, а тому такий період включений до розрахункового з нульовою заробітною платою.

Фактично до розрахунку компенсації за невикористані дні щорічної відпустки за період з 01.09.2020 по 31.08.2021 взято заробіток у сумі 16 799,64 грн (з 01.09.2020 по 12.11.2020), розмір зазначеної компенсації становив 12197,22 грн:

16 799,64 грн / 354 календарних днів = 47,46 грн (середньоденна заробітна плата);

47,46 грн х 257 календарних днів невикористаної відпустки = 12 197,22 гривень.

На виконання вимог ухвали суду Тернопільська обласна прокуратура надала довідку від 19.04.2023 про те, що посадовий оклад ОСОБА_1 за період з 01.09.2020 по 15.12.2020 за посадою керівника місцевої прокуратури становив 8000,00 грн, з 16.12.2020 по 31.08.2021 5660,00 грн.

Також, на виконання вимог ухвали суду Тернопільська обласна прокуратура надала розрахунок нарахованих і виплачених сум при звільненні ОСОБА_1 за вересень 2021 року, відповідно до якого йому нараховано заробітну плату у розмірі 13 277,77 грн, у тому числі посадовий оклад (за 3 дні) - 771,82 грн, компенсація відпустки (за 257 днів) - 12197,22 грн, надбавка за вислугу років (за 3 дні) 40 відсотків 308,73 грн.

Вважаючи, що компенсація за невикористані 257 календарних днів відпустки йому обчислена неправильно, ОСОБА_1 звернувся до суду з цим позовом, в якому також просив стягнути на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 30.09.2021 по день ухвалення судового рішення.

Приймаючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції мотивував його тим, що позаяк Тернопільська обласна прокуратура не в повній мірі виплатила ОСОБА_1 компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки при звільненні з посади, необхідно стягнути на його користь суму недоплати в розмірі 41 315,32 грн, а відповідно до статті 117 КЗпП України також середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні 20 000,00 грн.

Такі висновки суду першої інстанції, на переконання колегії суддів апеляційного суду, відповідають нормам матеріального права, фактичним обставинам справи і є правильними з огляду на таке.

Відповідно до частин першої-третьої статті 82 Закону № 1697-VII прокурору надається щорічна оплачувана відпустка тривалістю 30 календарних днів з виплатою допомоги для оздоровлення в розмірі, що не перевищує середньомісячної заробітної плати прокурора.

Прокурору, який має стаж роботи в органах прокуратури понад 10 років, надається додаткова оплачувана відпустка тривалістю 15 календарних днів.

Прокурору надаються додаткові та інші відпустки, передбачені законом.

За приписами частини першої статті 24 Закону України від 15.11.1996 № 504/96-ВР «Про відпустки» (далі Закон № 504/96-ВР) у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки...

До стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку (стаття 75 КЗпП України), зараховується час, коли працівник фактично не працював, але за ним згідно з законодавством зберігалися місце роботи (посада) та заробітна плата повністю або частково (в тому числі час оплаченого вимушеного прогулу, спричиненого незаконним звільненням або переведенням на іншу роботу) (пункт 2 частини першої статті 82 КЗпП України).

За приписами абзаців першого, шостого, сьомого пункту 2 Порядку № 100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або для виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Час, протягом якого працівник згідно із законодавством не працював і за ним не зберігався заробіток або зберігався частково, виключається з розрахункового періоду.

Якщо у працівника відсутній розрахунковий період, то середня заробітна плата обчислюється відповідно до абзаців третього - п`ятого пункту 4 цього Порядку.

Відповідно до абзаців першого, четвертого пункту 3 Порядку № 100 при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку.

При обчисленні середньої заробітної плати для оплати за час відпусток або компенсації за невикористані відпустки, крім зазначених вище виплат, до фактичного заробітку включаються виплати за час, протягом якого працівнику зберігається середній заробіток (за час попередньої щорічної відпустки, виконання державних і громадських обов`язків, службового відрядження, вимушеного прогулу тощо) та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю.

Згідно із абзацами третім, четвертим пункту 4 Порядку № 100 якщо в розрахунковому періоді у працівника не було заробітної плати, розрахунки проводяться з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу.

Якщо розмір посадового окладу є меншим від передбаченого законодавством розміру мінімальної заробітної плати, середня заробітна плата розраховується з установленого розміру мінімальної заробітної плати на час розрахунку. У разі укладення трудового договору на умовах неповного робочого часу, розрахунок проводиться з розміру мінімальної заробітної плати, обчисленого пропорційно до умов укладеного трудового договору.

Якщо розрахунок середньої заробітної плати обчислюється виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, то її нарахування здійснюється шляхом множення посадового окладу чи мінімальної заробітної плати на кількість місяців розрахункового періоду.

Відповідно до пунктів 5, 7 Порядку № 100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або компенсації за невикористані відпустки проводиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за фактично відпрацьований період (розрахунковий період) на відповідну кількість календарних днів розрахункового періоду. Із розрахунку виключаються святкові та неробочі дні, встановлені законодавством. Отриманий результат множиться на число календарних днів відпустки.

Я видно із матеріалів справи, ОСОБА_1 на посаді було фактично виконане 27.09.2021, а 29.09.2021 позивач був звільнений із займаної посади.

Для виплати при звільненні компенсації за невикористані відпустки відповідач визначив розрахунковий період з 01.09.2020 по 31.08.2021, протягом якого позивач отримав дохід у виді виплати вимушеного прогулу з 01.09.2020 по 12.11.2020 на загальну суму 16799,64 грн на підставі постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 12.11.2020 у справі № 819/936/16 про поновлення на посаді.

А в період з 13.11.2021 по 31.08.2021 позивачу дохід не виплачувався, а тому відповідач включив його до розрахункового з нульовим доходом.

Проте, як зазначив Верховний Суд у постанові від 01.03.2023 в цій справі, такий підхід суперечить існуючій позиції Верховного Суду щодо застосування пунктів 3, 4 Порядку № 100, які викладені у постановах від 24.02.2021 у справі № 818/1551/17, від 23.06.2022 у справі № 540/825/21, у яких раніше була висловлена позиція щодо застосування пунктів 3, 4 Порядку № 100 та зводяться до того, що у випадках, коли нарахування проводяться виходячи із середньої заробітної плати, працівник не мав заробітку, не з вини працівника, відповідно до останнього абзацу пункту 4 розділу ІІІ Порядку № 100, розрахунки проводяться виходячи з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу.

У період з грудня 2020 року по серпень 2021 року (із загального розрахункового періоду вересень 2020 р. серпень 2021 р.) позивач взагалі не мав виплат, тож якщо кількість днів цього періоду мають враховуватися при розрахунку середньоденної заробітної плати (а ті потім для обчислення суми компенсації невикористаних відпусток), то в такому разі цей розрахунок має базуватися (щодо позивача) на посадовому окладі (відповідно до кількості місяців розрахункового періоду).

Іншими словами, оскільки у розрахунковому періоді (12 місяців, що передують місяцю виплати компенсації за невикористані відпустки), як встановлено у справі, позивач отримував дохід тільки у трьох місяцях, а протягом решти дев`яти ні, то щодо цих останніх розрахунки мали б провадитися з установленого йому посадового (місячного) окладу, відтак сумуватися з доходом, отриманим за (інші) три місяці. З отриманого сумарного заробітку далі обчислюється середньоденна заробітна плата та середня заробітна плата для виплати компенсації за невикористані відпустки (пункт 7 Порядку № 100).

Суди першої і апеляційної інстанцій при вирішенні цього спору застосували положення пунктів 3, 4 Порядку № 100, не зваживши на позицію Верховного Суду з цього приводу, що призвело, на думку колегії суддів, до помилкових висновків за наслідками розгляду справи.

Тобто, для правильного вирішення спору потрібно встановити додаткові обставини (як-от посадовий (місячний) оклад позивача за займаною ним посадою у розрахунковому періоді), та обчислити середню заробітну плату за правилами Порядку № 100, а також вирішити похідну позовну вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 30.09.2021, у задоволенні якої суди попередніх інстанцій відмовили з уваги на те, що відсутня заборгованість щодо виплати компенсації за невикористані дні щорічної відпустки.

На виконання вказаних вимог Верховного Суду суд першої інстанції встановив, що посадових оклад ОСОБА_1 за період з 01.09.2020 по 15.12.2020 за посадою керівника місцевої прокуратури становив 8000,00 грн, з 16.11.2020 по 31.08.2021 за посадою прокурора місцевої прокуратури 5660,00 грн.

Відтак, для виплати компенсації за невикористані дні відпустки ОСОБА_1 необхідно включати такі виплати за розрахунковий період з 01.09.2020 по 31.08.2021:

з 01.09.2020 по 12.11.2020 - 16 799,64 грн (виплати за вимушений прогул),

за решту періодів обчислення проводити з посадового окладу:

з 13.11.2020 по 30.11.2020 - 4800 грн (8000 грн посадового окладу/30 днів х 18 днів);

з 01.12.2020 по 15.12.2020 - 4000 грн (8000 грн посадового окладу/30 днів х 15 днів);

з 16.12.2020 по 31.12.2020 - 2830 грн (5660 грн посадового окладу/30 днів х 15 днів);

з січня 2021 року по серпень 2021 року - 5660 грн щомісяця.

Сукупний заробіток за останні 12 місяців перед наданням відпустки - 73 709,64 грн.

Отже, середньоденна заробітна плата, обчислена для цілей нарахування компенсації за невикористані дні відпустки, складає 208,22 грн (73 709,64 грн / 354 дні),

а розмір компенсації за 257 календарних днів невикористаної відпустки позивача становить 53 512,54 грн (208,22 грн х 257 днів).

Позаяк відповідач нарахував на виплатив позивачу компенсацію за невикористані дні відпустки у розмірі 12 197,22 грн, сума недоплаченої компенсації становить 41 315,32 грн (53 512,54 грн - 12 197,22 грн); вказану суду необхідно стягнути з відповідача.

Статтею 47 КЗпП України визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата усіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Згідно зі статтею 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України (стаття 27 Закону України «Про оплату праці»).

Відповідно до пунктів 2, 5, 8 Порядку № 100 середньомісячна заробітна плата, зокрема, обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Як зазначено вище, позивачу не було своєчасно виплачено компенсацію за невикористані дні відпусток на суму 41 315,32 грн, а відтак є підстави для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на підставі статті 117 КЗпП України, вимоги щодо якого є похідними від вимог про стягнення недоплаченої суми компенсації.

Водночас, у постанові від 26 червня 2019 року в справі № 761/9584/15-ц Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця. Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Верховний Суд у постанові від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19 визначив формулу застосування критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні.

Відтак, позаяк позивач звільнений з посади 29.09.2021, при визначенні суми середнього заробітку за час затримки розрахунку, з урахуванням приписів пункту 2 розділу II Порядку № 100, суд бере виплати за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю звільнення, а саме: липень - серпень 2021 року, посадовий оклад за цей період - 5660,00 грн, кількість робочих у липні 2021 р. 22, у серпні 2021 р. 21, середньоденний заробіток - 263,26 грн (5660,00 грн х 2 місяці / 43 робочі дні).

Позаяк, загальний розмір належних позивачу при звільненні виплат складав 54593,09 грн (13277,77 грн + 41315,32 грн), з яких: виплачено 13 277,77 грн або - 24,32 %), недоплачена сума - 41 315,32 грн або 75,68 %.

Виходячи з періоду затримки розрахунку при звільненні з 30.09.2021 по 09.05.2023, що становить 414 робочих днів та середньоденного заробітку - 263,26 грн, розмір відшкодування, визначеного за статтею 117 КЗпП України, буде складати 108 989,64 грн (263,26 грн х 414 днів = 108 989,64 грн). А з урахуванням пропорційності формули зменшення відшкодування (відповідно до постанови Верховного Суду від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19), така сума буде складати 108 989,12 грн х 75,68 % = 82 483,36 грн.

З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, суд першої інстанції вважав, що справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, є визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 20 000 грн.

Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників.

При вирішенні цього питання суд врахував наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові на день звільнення, розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості.

Що стосується доводів апелянта, то такі були враховані судами першої та апеляційної інстанцій під час попереднього розгляду цієї справи та загалом були спростовані Верховним Судом у постанові від 01 березня 2023 року в цій справі а, відповідно до приписів частини п`ятої статті 353 КАС України, висновки і мотиви, з яких скасовані рішення, є обов`язковими для суду першої або апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

А рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 11 квітня 2022 року в справі № 500/7179/21, яким на користь ОСОБА_1 було стягнуто середній заробіток за час затримки виконання постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 12.11.2020 у справі № 819/936/16 у сумі 69 783,12 грн, на час виникнення спірних правовідносин та звільнення ОСОБА_1 було відсутнє, тому й не враховане при обчисленні компенсації за невикористані дні відпусток.

Тобто, воно не існувало на час звільнення позивача з посади, а тому не впливає на спірні правовідносини.

Решта доводів апеляційної скарги на законність рішення суду першої інстанції не впливають та висновків суду першої інстанції не спростовують, а відтак не потребують додаткового аналізу.

Згідно з позицією Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах «Проніна проти України» (пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

У справі «Трофимчук проти України» ЄСПЛ також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Тобто, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Відповідно до пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Відповідно до частини другої статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості в межах відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

За таких обставин колегія суддів дійшла переконання, що місцевий суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини в справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, та погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність часткового задоволення позовних вимог.

Статтею 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням викладеного, рішення суду першої інстанції є законним, доводи апеляційної скарги зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують, тому підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції відсутні.

Керуючись ст. ст. 229, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Тернопільської обласної прокуратури залишити без задоволення, а рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 09 травня 2023 року в адміністративній справі № 500/7831/21 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. Й. Коваль
судді В. В. Гуляк
Р. В. Кухтей
Постанова складена у повному обсязі 16 жовтня 2023 року.