Справа № 600/2986/22-а
Суддя: Григораш Віталій Олександрович
Дата ухвалення: 2023-10-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2023 р. м. Чернівці Справа №600/2986/22-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Григораша В.О., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби в Чернівецькій області про визнання протиправним та скасування рішення, -

ВСТАНОВИВ:

До Чернівецького окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби в Чернівецькій області з такими позовними вимогами:

- визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління Державної податкової служби у Чернівецькій області від 05.07.2020 №Ф-24866-56 про сплату боргу (недоїмки) з ЄСВ у розмірі 37788,74 гривні.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що в періоди з травня 2017 по грудень 2018, січень-лютий 2019 та з вересня по грудень 2020 перебував у трудових відносинах з Чернівецькою філією товариства з обмеженою відповідальністю "Се Борднетце-Україна". За виконання покладених на нього обов`язків, позивач отримував щомісячну винагороду, на яку здійснювались нарахування та утримання, в тому числі і по сплаті ЄСВ.

Згідно з довідками про заробітну плату для розрахунку виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, наданими Чернівецькою філією Товариства з обмеженою відповідальністю "Се Борднетце-Україна" на отриману ОСОБА_1 винагороду нараховано та сплачено ЄСВ у розмірі 46162,45 грн.

Вказував, що коли позивач перестав здійснювати оплату ЄСВ самостійно, ЄСВ нараховувала та сплачувала Чернівецька філія Товариства з обмеженою відповідальністю "Се Борднетце-Україна" в розмірі не менше мінімального, що виключає обов`язок по сплаті у цей період єдиного внеску позивачем.

Відповідач, не погоджуючись з позовними вимогами, подав до суду відзив на позовну заяву в якому зазначив, що позивач перебуває на обліку в Головному управлінню Державної податкової служби в Чернівецькій області як фізична особа-підприємець на загальній системі оподаткування з 05.02.2007 по теперішній час. Відповідно до даних про реєстрацію є платником ЄСВ з 20.02.2007. На дату формування оскаржуваної вимоги позивач не перебував в стані припинення підприємницької діяльності.

Нарахування ЄСВ по позивачу відбувалось наступним чином: 8448,00 за 2017 рік, 9828,72 за 2018, 11016,72 за 2019, за 2020 8495,30 грн. У вказаному періоді позивач не сплачував зазначені суми єдиного соціального внеску внаслідок чого по платнику рахується заборгованість по сплаті ЄСВ в сумі 37788,74 грн.

Відповідач посилався на те, що з 2017 не тільки фізичні особи-підприємці, які обрали спрощену систему оподаткування, а й фізичні особи підприємці, які застосовують загальну систему оподаткування, звільняються від сплати єдиного внеску, якщо вони не є пенсіонерами за віком або інваліди та отримують відповідно до закону пенсію та соціальну допомогу, тобто ОСОБА_1 відповідно до законодавства не відноситься до переліку осіб, які звільняються від сплати ЄСВ.

Жодних доказів сплати ЄСВ за період: січень-квітень 2017, березень-грудень 2019, січень-серпень 2020 позивачем не було надано.

Ухвалою суду від 06.09.2022 позовну заяву залишено без руху, надано позивачу строк для усунення недоліків. Для усунення недоліків позовної заяви позивачу запропоновано подати заяву про поновлення строку звернення до адміністративного суду із вказаним позовом, зазначивши обґрунтовані причини поважності його пропуску, а також докази сплати судового збору. У встановлений судом строк позивач усунув недоліки позовної заяви.

Ухвалою суду від 21.09.2022 клопотання позивача про поновлення строку звернення до адміністративного суду задоволено. Поновлено строк звернення до адміністративного суду. Прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби в Чернівецькій області про визнання протиправним та скасування рішення.

Відповідно до ч. 5 ст. 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Зважаючи на відсутність клопотання будь-якої зі сторін про інше, суд вважає за можливе продовжити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Перевіривши матеріали справи, встановивши фактичні обставини в справі, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши та оцінивши надані докази в сукупності, проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено такі обставини у справі та відповідні їм правовідносини.

ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт громадянина України серії НОМЕР_2 , виданий Ленінським РВ УМВС України в Чернівецькій області.

Позивач з 31.01.2007 зареєстрований як фізична особа-підприємець за № НОМЕР_3 , основним видом економічної діяльності є: діяльність таксі.

Згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формуваньстаном на дату звернення до суду відомості про припинення підприємницької діяльності ОСОБА_1 відсутні.

Відповідно до ст. 25 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" та на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів, відповідачем винесену вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 05.07.2020 №Ф-24866-56, якою вимагається від позивача сплатити недоїмку з ЄСВ у сумі 37788,74 гривні.

Вважаючи протиправною вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 05.07.2020 №Ф-24866-56, позивач звернувся до суду з даним позовом про її скасування.

До вказаних правовідносин суд застосовує наступні положення законодавства та робить висновки по суті спору.

Відповідно до ч. 1 ст. 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначається Законом України Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі Закон №2464).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону № 2464 єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Пунктом 4 ч.1 ст. 4 Закону № 2464 визначено, що платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Відповідно до зазначеної норми, позивач на момент виникнення спірних правовідносин був платником єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Законом України від 06.12.2016 №1774-VIII Про внесення змін до деяких законодавчих актів України (далі - Закон №1774) внесено зміни до Закону № 2464, які набули чинності з 01.01.2017, зокрема щодо нарахування та сплати єдиного внеску фізичними особами-підприємцями, у тому числі тими, які обрали спрощену систему оподаткування.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.7 Закону №2464 встановлено, що єдиний соціальний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому, сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому, сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

При цьому, пунктом 3 ч. 1 ст. 7 Закону №2464 встановлено, що єдиний соціальний внесок нараховується для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому, сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Пунктом 5 ч.1 ст.1 Закону №2464 визначено, що мінімальний страховий внесок - сума єдиного внеску, що визначається розрахунково як добуток мінімального розміру заробітної плати на розмір внеску, встановлений законом на місяць, за який нараховується заробітна плата (дохід), та підлягає сплаті щомісяця.

Згідно з ч.5 ст.8 Закону № 2464 єдиний внесок для всіх платників єдиного внеску (крім пільгових категорій) встановлено у розмірі 22 відсотки до визначеної бази нарахування єдиного внеску.

Суд зазначає, що статтею 6 Закону № 2464 визначені права та обов`язки платника єдиного внеску, зокрема, відповідно до пункту 1 та 4 частини 2 платники єдиного внеску зобов`язані своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок, а також подавати звітність у строки, порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Відповідно до п. 8 ст. 9 Закону № 2464 платники єдиного внеску, зазначені у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.

Частиною 12 ст.9 Закону №2464 визначено, що єдиний внесок підлягає сплаті незалежно від фінансового стану платника.

При цьому, відповідно до ч. 16 ст. 25 Закону № 2464 строк давності щодо нарахування, застосування та стягнення сум недоїмки, штрафів та нарахованої пені не застосовується.

Згідно ч.3 ст. 9 Закону № 2464 обчислення єдиного внеску органами доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом, здійснюється на підставі актів перевірки правильності нарахування та сплати єдиного внеску, звітності, що подається платниками до органів доходів і зборів, бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суми виплат (доходу), на суми яких (якого) відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону № 2464 недоїмка - це сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені цим Законом, обчислена органом доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом.

Частинами 3 та 4 ст.25 Закону № 2464 передбачено, що суми недоїмки стягуються з нарахуванням пені та застосуванням штрафів. Орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.

При цьому Закон №2464-VI звільняє від сплати єдиного внеску лише осіб, які зазначені у пунктах 4 та 5-1 частини 1 статті 4, та отримують пенсію за віком або є особами з інвалідністю, або досягли віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Інших підстав звільнення від сплати єдиного внеску фізичними особами-підприємцями чинним законодавством не передбачено.

Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом від 04.12.2019 по справі №440/2149/19.

Так, Верховним Судом було сформовано висновок, відповідно до якого особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.

Процедуру нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) страхувальниками, визначеними Законом України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", нарахування і сплати фінансових санкцій, стягнення заборгованості зі сплати страхових коштів органами доходів і зборів визначає Інструкція про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затверджена Наказом Міністерства фінансів України від 20.04.2015 № 449, Зареєстровано в Міністерстві юстиції України 07 травня 2015 р. за № 508/26953 (далі Інструкція № 449).

Відповідно до п. 1, 2 розділу VI Інструкції № 449 до платників, які не виконали визначені Законом обов`язки щодо нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску, застосовуються заходи впливу та стягнення.

У разі виявлення платником своєчасно не нарахованих сум єдиного внеску такі платники зобов`язані самостійно обчислити ці внески, відобразити у звітності, що подається платником до органів доходів і зборів, та сплатити їх. До такого платника застосовуються штрафні санкції в порядку і розмірах, визначених розділом VІІ цієї Інструкції.

У разі виявлення органом доходів і зборів своєчасно не нарахованих та/або не сплачених платником сум єдиного внеску такий орган доходів і зборів обчислює суми єдиного внеску, що зазначаються у вимозі про сплату боргу (недоїмки), та застосовує до такого платника штрафні санкції в порядку і розмірах, визначених розділом VІІ цієї Інструкції.

Сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена в строки, встановлені Законом, обчислена органами доходів і зборів у випадках, передбачених Законом, є недоїмкою.

Відповідно до абз. 3 п. 3 розділу VI Інструкції №449 органи доходів і зборів надсилають (вручають) платникам вимогу про сплату боргу (недоїмки), якщо, зокрема, платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску.

У випадках, передбачених абзацами третім та/або четвертим цього пункту, вимога про сплату боргу (недоїмки) надсилається (вручається), зокрема, платникам, зазначеним у підпунктах 3, 4, 6 пункту 1 розділу II цієї Інструкції, протягом 15 робочих днів, що настають за календарним місяцем, у якому виникла, зросла або частково зменшилась сума недоїмки зі сплати єдиного внеску (заборгованість зі сплати фінансових санкцій).

Вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів на суму боргу, що перевищує 10 гривень.

Позивач з 31.01.2007 був зареєстрований як фізична особа-підприємець за №014753, основним видом економічної діяльності є: діяльність таксі.

Згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на дату звернення до суду відомості про припинення підприємницької діяльності ОСОБА_1 відсутні.

Суд зазначає, що згідно пояснень відповідача, викладених у відзиві, позивачу нараховано розрахункову суму єдиного внеску за період 2017, 2018, 2019 та 2020 роки.

Так, за 2017 нараховано суму єдиного внеску у розмірі 8448,00 грн.

За 2018 нараховано суму єдиного внеску у розмірі 9828,72 грн.

- 19.04.2018 в сумі 2457,18 грн за І квартал 2018;

- 19.07.2018 в сумі 2457,18 грн за ІІ квартал 2018;

- 19.10.2018 в сумі 2457,18 грн за І квартал 2018;

- 21.01.2019 в сумі 2457,18 грн за VІ квартал 2018.

За 2019 нараховано суму єдиного внеску у розмірі 11016,72 грн.

- 19.04.2019 в сумі 2754,18 грн за І квартал 2019;

- 19.07.2019 в сумі 2754,18 грн за ІІ квартал 2019;

- 21.10.2019 в сумі 2754,18 грн за І квартал 2019;

- 21.01.2019 в сумі 2754,18 грн за VІ квартал 2019.

За 2020 нараховано суму єдиного внеску у розмірі 8495,30 грн.

- 21.04.2020 в сумі 2078,12 грн за І квартал 2020 (по 1039,06 грн за січень, лютий 2020);

- 20.07.2020 в сумі 1039,06 грн за ІІ квартал 2020 (по 1039,06 грн за червень 2020)

- 19.10.2020 в сумі 3178,12 грн за ІІІ квартал 2020 (по 1039,06 грн за липень та серпень 2020 та 4100,00 грн за вересень 2020);

- 19.01.2021 в сумі 2200,00 грн за VІ квартал 2020 (по 1100,00 грн за жовтень та листопад 2020).

З наведеного слідує, що в період, за який позивачу було нараховано єдиний внесок (2017-2020 роки), позивач зареєстрований фізичною особою-підприємцем та повинен був сплачувати зазначений платіж.

При цьому суд зазначає, що позивачем не було надано до суду жодних доказів, які б свідчили про припинення ним підприємницької діяльності у 2017 - 2020 роках.

В той же час суд при вирішенні даної адміністративної справи враховує, що відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї права на здійснення підприємницької діяльності, яку особа фактично не здійснює, Законом №2464-VI не врегульовано.

Стосовно доводів про працевлаштування позивача, як підстави для скасування оскаржуваної вимоги, суд виходить з наступного.

Згідно з абзацом другим пункту 1 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Суд повторно акцентує увагу на тому, що пунктом 4 частини першої статті 4 Закону №2464 з-поміж інших платників єдиного внеску визначено й фізичних осіб - підприємців, в тому числі й тих, які обрали спрощену систему оподаткування.

Разом з тим, відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї статусу фізичної особи-підприємця Законом № 2464-VI, не врегульовано.

Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, підприємницької діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування єдиного соціального внеску. Отже, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте, за будь-яких умов розмір єдиного соціального внеску не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування єдиного соціального внеску у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, розмір єдиного внеску не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.

Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Наведене правове регулювання дає підстави для висновку, що, з урахуванням особливостей форми діяльності осіб, що зареєстровані як фізичні особи-підприємці, проте фактично не здійснюють та не ведуть господарську діяльність та доходи не отримують, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.

Верховний Судом за результатами розгляду касаційної скарги у адміністративній справі № 440/2149/19, 04.12.2019 року сформульовано правовий висновок, відповідно до змісту якого, особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.

Інше тлумачення норм Закону № 2464-VI щодо необхідності сплати єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в органах ДПС і зареєстровані як фізичні особи-підприємці (однак господарську діяльність не здійснюють і доходи не отримують), та які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.

Як зазначалось судом вище, оскаржуваною вимогою позивачеві визначено суму зобов`язань зі сплати єдиного внеску із розміру мінімального страхового внеску за 2017, 2018, 2019 та 2020 роки, тобто у період реєстрації позивача як фізичної особи-підприємця, за який останній мав обов`язок сплачувати єдиний внесок у розмірі мінімального страхового внеску.

Однак, у період, за який контролюючим органом нараховано недоїмку, позивач перебував у трудових відносинах з Чернівецькою філією ТОВ "Се Борднетце-Україна".

Згідно довідки про заробітну плату (грошове забезпечення, винагороду за цивільно-правовим договором) для розрахунку виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виданої ОСОБА_1 , Чернівецькою філією ТОВ "Се Борднетце-Україна" сплачувались страхові внески за останнього за період з травня 2017 по грудень 2017 у розмірі 14814,78 грн; з січня 2018 по грудень 2018 у сумі 31817,96 грн; за січень 2019 по лютий 2019 у розмірі 1773,28 грн.

Відповідно до довідки про заробітну плату (грошове забезпечення, винагороду за цивільно-правовим договором) для розрахунку виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виданої ОСОБА_1 , Чернівецькою філією ТОВ "Се Борднетце-Україна" сплачувались страхові внески за останнього за період з вересня 2020 по грудень 2020 у розмірі 10155,74 грн.

Тобто, за період з травня 2017 по грудень 2017, з січня 2018 по грудень 2018, з січня 2019 по лютий 2019 та з вересня по грудень 2020 за позивача єдиний внесок, як за застраховану особу, в розмірі не менше мінімального страхового внеску сплачував роботодавець - Чернівецька філія ТОВ "Се Борднетце-Україна" на загальну суму 48406,02 грн.

Доказів отримання позивачем за вказаний вище період доходів від провадження підприємницької діяльності, відповідачем до суду не надано та про наявність таких доходів не зазначено.

Таким чином, оскільки єдиною метою збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, а саме прав фізичних осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування, то в розумінні Закону №2464-VI позивач є застрахованою особою, і єдиний внесок за нього в період з травня 2017 по грудень 2017, з січня 2018 по грудень 2018, з січня 2019 по лютий 2019 та за період з вересня 2020 по грудень 2020 сплачував роботодавець, що виключає обов`язок по сплаті за цей період єдиного внеску позивачем ще і як фізичною особою-підприємцем, який має право провадити господарську діяльність, проте не отримував дохід від неї.

За таких умов, суд вважає, що вимога про сплату боргу (недоїмки) від 05.07.2020 №Ф-24866-56, винесена податковим органом, у зв`язку із не сплатою позивачем за період з травня 2017 по грудень 2017, з січня 2018 по грудень 2018, з січня 2019 по лютий 2019 та за період з вересня 2020 по грудень 2020 єдиного соціального внеску на суму 17479,66 грн неправомірно, оскільки за вказаний період за позивача єдиний внесок сплачував роботодавець.

Стосовно нарахування відповідачем єдиного соціального внеску за період з січня 2017 по квітень 2017, березня 2019 по грудень 2019 та з січня 2020 по серпень 2020, суд зазначає наступне.

Як вбачається із матеріалів справи, доказів того, що за позивача за період з січня 2017 по квітень 2017, березня 2019 по грудень 2019 та з січня 2020 по серпень 2020 єдиний внесок сплачував роботодавець, матеріали справи не містять. Відомості про перебування позивача у вказаний період у трудових відносинах з Чернівецькою філією ТОВ "Се Борднетце-Україна" відсутні.

Також матеріали справи не містять відомостей щодо сплати єдиного внеску за період з січня 2017 по квітень 2017, березня 2019 по грудень 2019 та з січня 2020 по серпень 2020 самим позивачем.

Відтак, зважаючи на не сплату позивачем єдиного соціального внеску за період з січня 2017 по квітень 2017, березня 2019 по грудень 2019 та з січня 2020 по серпень 2020 та відсутність відомостей про перебування позивача у вказаний період у трудових відносинах з Чернівецькою філією ТОВ "Се Борднетце-Україна", суд вважає, що нарахування відповідачем за вказаний період єдиного соціального внеску є правомірним.

Суд зазначає, що Законом України "Про Державний бюджет України за 2017 рік" від 21.12.2016 №1801-VIII з 01 січня 2017 встановлено мінімальну заробітну плату у розмірі 3200,0 грн на місяць, а отже мінімальний розмір єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування складає 704,00 грн на місяць.

Таким чином, зважаючи на те, що за 2017 рік позивачем не сплачено єдиний соціальний внесок за період з січня 2017 по квітень 2017, то загальна сума, яка підлягає сплаті становить 2816,00 грн.

Законом України "Про Державний бюджет України за 2019 рік" від 23.11.2018 №2629-VIII з 01 січня 2019 встановлено мінімальну заробітну плату у розмірі 4173,00 грн на місяць, а отже мінімальний розмір єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування складає 918,06 грн на місяць.

Таким чином, зважаючи на те, що за 2019 рік позивачем не сплачено єдиний соціальний внесок за період з березня 2019 по грудень 2019, то загальна сума, яка підлягає сплаті позивачем становить 9180,60 грн.

Законом України "Про Державний бюджет України за 2020 рік" від 14.11.2019 №294-ІХ з 01 січня 2020 встановлено мінімальну заробітну плату у розмірі 4723,00 грн на місяць, а отже мінімальний розмір єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування складає 1039,06 грн на місяць.

Враховуючи не сплату позивачем за 2020 рік єдиного соціального внеску за період з січня 2020 по серпень 2020, то загальна сума, яка підлягає сплаті становить 8312,48 грн.

Таким чином, загальна сума єдиного соціального внеску, яка підлягає сплаті позивачем за період з січня 2017 по квітень 2017, березня 2019 по грудень 2019 та з січня 2020 по серпень 2020 становить 20309,08 грн.

Поряд із цим, суд бере до уваги факт підтвердження самим позивачем, в обґрунтування позовних вимог, не сплату ним єдиного соціального внеску за період з січня 2017 по квітень 2017 у сумі 2816,00 грн, березня 2019 по грудень 2019 в сумі 9180,60 грн та з січня 2020 по серпень 2020 в сумі 8312,48 грн.

Враховуючи вище викладене, суд приходить до висновку, що вимога про сплату боргу (недоїмки) від 05.07.2020 №Ф-24866-56 за період з січня 2017 по квітень 2017, березня 2019 по грудень 2019 та з січня 2020 по серпень 2020 на суму 20309,08 грн, винесена Головним управлінням Державної податкової служби в Чернівецькій області правомірно, у відповідності до вимог чинного законодавства.

Водночас, враховуючи вимога про сплату боргу (недоїмки) від 05.07.2020 №Ф-24866-56, винесена податковим органом, у зв`язку із не сплатою позивачем за період з травня 2017 по грудень 2017, з січня 2018 по грудень 2018, з січня 2019 по лютий 2019 та за період з вересня 2020 по грудень 2020 єдиного соціального внеску на суму 17479,66 грн є протиправною та підлягає скасуванню, оскільки за вказаний період за позивача єдиний внесок сплачував роботодавець

З огляду на зазначене, позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Статтею 76 КАС України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши надані докази суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

З матеріалів справи встановлено, що при зверненні до суду з даним позовом позивачем сплачено судовий збір у розмірі 992,40 грн.

Зважаючи на часткове задоволення позовних вимог, суд стягує з відповідача за рахунок його бюджетних асигнувань на користь позивача сплачений судовий збір в сумі 496,20 грн.

Керуючись статтями 241 - 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби в Чернівецькій області про визнання протиправним та скасування рішення, - задовольнити частково.

2. Визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДПС у Чернівецькій області про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску від 05.07.2020 №Ф-24866-56, винесену за період з травня 2017 по грудень 2017, з січня 2018 по грудень 2018, за січень 2019 по лютий 2019 та за період з вересня 2020 по грудень 2020 на суму 17479,66 грн .

3. Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Чернівецькій судові витрати на суму 496,20 грн.

4. В іншій частині позовних вимог відмовити.

Згідно статті 255 КАС України рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У відповідності до статей 293, 295 КАС України рішення суду першої інстанції можуть бути оскаржені в апеляційному порядку повністю або частково. Апеляційна скарга на рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне найменування учасників процесу:

Позивач ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 );

Відповідач Головне управління Державної податкової служби в Чернівецькій області (вул. Героїв Майдану, 200 А, м. Чернівці, 58000, ).

Суддя В.О. Григораш