Справа № 420/7217/23
Суддя: Осіпов Ю.В.
Дата ухвалення: 2023-10-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 жовтня 2023 р.м. ОдесаСправа № 420/7217/23

Головуючий І інстанції: Харченко Ю.В.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Осіпова Ю.В.,

суддів - Косцової І.П., Скрипченка В.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Одесі апеляційну скаргу Головного управління ДПС в Вінницькій області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 24 липня 2023 року (м.Одеса, дата складання повного тексту судового рішення - 24.07.2023р.) по справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ВСТ-Ойл» до Головного управління ДПС в Вінницькій області про визнання протиправним та скасування рішення, -

В С Т А Н О В И В:

05.04.2023р. ТОВ «ВСТ-Ойл» звернулося до Одеського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до ГУ ДПС в Вінницькій області, в якому просило суд протиправним та скасувати рішення №10514/02-32-09-04/44882553 від 13.12.2022 року про застосування фінансових санкцій в сумі 500.000 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що «фактична» перевірка підприємства була здійснена посадовими особами контролюючого органу без дотримання вимог пункту 80.2. ст.80 ПК України в частині наявності підстав для проведення перевірки, передбачених пп.80.2.5. п.80.2. ст.80 ПК України, на які посилалися у наказі ГУ ДПС в Вінницькій області №3369-к-п від 31.10.2022р., що свідчить про незаконність перевірки, та, відповідно, відсутність правових наслідків такої, а саме - компетенції у податкового органу на прийняття Акта індивідуальної дії.

Крім того, позивач у своєму позові зазначив, що ТОВ «ВСТ-ОЙЛ», на виконання Постанови КМУ від 10.09.2022р. №1020, з 16.10.2022р. фактично не здійснювало господарську діяльність з роздрібної торгівлі пальним та зберігання пального за адресою: Вінницька обл., Гайсинський район, м.Гайсин, вул.1 Травня,231, та отримавши 14.10.2022р. дозволи на виконання робіт підвищеної небезпеки та експлуатацію (застосування) машин, механізмів, устаткування підвищеної небезпеки, одразу ж, т.б. в той же день, звернулось до ГУ ДПС Вінницької області із заявою на отримання ліцензії у порядку та строки визначені Законом України "Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, та пального», яку реально отримало - 31.10.2022р. (ліцензія №2200009), і саме з цієї дати, у відповідності до ст.15 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів. рідин, що використовуються в електронних сигаретах, та пального» почало здійснювати свою господарську діяльність з роздрібної торгівлі пальним за вказаною адресою. Отримання ж іншої ліцензії на зберігання пального за цією адресою законом не вимагається. Враховуючи наведене, затримка в отриманні ліцензій на право роздрібної торгівлі пальним була зумовлена виключно відсутністю чіткого нормативно визначеного порядку отримання таких ліценцій після втрати чинності декларації про провадження господарської діяльності та невідповідністю і протиріччю підзаконних нормативних актів один одному та законам України, що мають вищу юридичну силу по відношенні до постанов Кабінету Міністрів України. Таким чином, на переконання представника позивача, покладення на ТОВ «ВСТ-ОЙЛ» фінансової відповідальності за зберігання пального без відповідної ліцензії за період з 15.10.2022р. по 31.10.2022р., враховуючи, що законодавець надав можливість отримати таку ліцензію лише 20.10.2022р., є неправомірним.

Представник відповідача надіслав до суду 1-ї інстанції письмовий відзив на позов, в якому заперечував проти задоволення позовних вимог та, в свою чергу, пояснив, що оскаржуване рішення було прийнято правомірно, т.б. на підставі встановленого в акті фактичної перевірки порушення платником вимог №481/95-ВР, що виразилося в тому, що ТОВ "ВСТ-ОЙЛ" на своєму акцизному складі №1018986 в період з 15.10.2022р. по 31.10.2022р. зберігало пальне без відповідної ліцензії.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 24 липня 2023 року (постановленою в порядку письмового провадження) адміністративний позов ТОВ «ВСТ-Ойл» - задоволено повністю. Визнано протиправним та скасовано рішення ГУ ДПС в Вінницькій області №10514/02-32-09-04/44882553 від 13.12.2022 року про застосування до ТОВ «ВСТ-Ойл» фінансових санкцій в сумі 500.000 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, представник ГУ ДПС в Вінницькій області 21.08.2023р. подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що судом, при винесенні оскаржуваного судового рішення, порушено норми матеріального та процесуального права, просило скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 24.07.2023р. та прийняти нове рішення - про відмову у задоволенні позову.

Ухвалою судді П`ятого апеляційного адміністративного суду від 23.08.2023р. вказану вище апеляційну скаргу залишено без руху.

31.08.2023р. матеріали справи надійшли до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 05.09.2023р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ГУ ДПС Вінницькій області та призначено її до розгляду в порядку письмового провадження.

25.09.2023р. представник позивача подав до суду апеляційної інстанції письмовий відзив на апеляційну скаргу відповідача, в якому не погодився з її доводами та мотивовано просив залишити цю апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду 1-ї інстанції без змін.

Згідно з п.3 ч.1 ст.311 КАС України, апеляційні скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, можуть бути розглянуті судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.1 ст.308 КАС України).

Заслухавши суддю-доповідача та дослідивши матеріали даної справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відсутність належних і достатніх підстав для її задоволення.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини.

Позивач - ТОВ «ВСТ-Ойл» () зареєстровано 17.06.2022 року, основним видом діяльності за КВЕД є: 47.30 «Роздрібна торгівля пальним».

31.10.2022р. ГУ ДПС у Вінницькій області було видано ТОВу «ВСТ-ОЙЛ» ліцензію №2200009 на право роздрібної торгівлі пальним, з терміном дії з 31.10.2022 року до 31.10.2027 року.

В той же день, т.б. 31.10.2022р., ГУ ДПС в Вінницькій області, з метою протидії незаконному обігу пального, впорядкування обліку пального та з питань дотримання вимог Податкового кодексу України, Закону України від 19.12.1995р. №481/95-ВР «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, та палючого», та на підставі ст.ст.20,61,62, пп.75.1.3 п.75.1 ст.75, пп.80.2.5. п.80.2 ст.80, п.82.3 ст.82 ПК України та доповідної записки Управління контролю за підакцизними товарами ГУ ДПС у Вінницькій області від 28.10.2022р. вих.№1544/02-32-09-01, було видано наказ №3369-к «Про проведення «фактичної» перевірки ТОВ «ВСТ-ОЙЛ»».

10.11.2022р., за результатами вказаної перевірки посадовими особами ГУ ДПС в Вінницькій області складено Акт №9728/02-32-09-04/44882553, в якому, серед іншого, було зафіксовано, що даною «фактичною» перевіркою реалізації та зберігання пального на акцизному складі №1018986 без відповідних дозвільних документів встановлено факт того, що ТОВ "ВСТ-ОЙЛ" з 01.10.2022р. здійснювало господарську діяльність з продажу пального на підставі поданої декларації про провадження господарської діяльності. Однак, відповідну ліцензію на право роздрібної торгівлі пальним №2200009 з терміном дії з 31.10.2022р. до 31.10.2027р. ТОВ "ВСТ-ОЙЛ" підприємство отримало тільки 31.10.2022р. Тобто, на думку перевіряючих, в період з 15.10.2022р. по 31.10.2022р. ТОВ "ВСТ-ОЙЛ", не маючи жодної ліцензії, пов`язаної із обігом пального, на акцизному складі №1018986 здійснювало господарську діяльність із зберігання пального (бензину, дизельного палива та газ пропан-бутан) без відповідних дозвільних документів, що є порушенням вимог ст.15 Закону України №481/95-ВР.

Далі, на підставі висновків вказаного Акта перевірки від 10.11.2022р., уповноваженою особою ГУ ДПС у Вінницькій області 13.12.2022р. було прийнято рішення №10514/02-32-09-04/44882553 про застосування до ТОВ "ВСТ-ОЙЛ" фінансових санкцій у вигляді штрафу в розмірі 500 000,00 грн.

Не погоджуючись з такими діями та рішенням податкового органу, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Вирішуючи справу по суті та повністю задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із обґрунтованості позовних вимог та, відповідно, з протиправності дій та спірного рішення відповідача.

Колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали даної справи та наявні в них докази, в цілому погоджується із наведеними висновками суду першої інстанції та вважає їх обґрунтованими, з огляду на наступне.

Частиною 2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена правова норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури та обирати лише встановлені законодавством способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Згідно зі ст.67 Конституції України, кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Як слідує зі змісту приписів ч.2 ст.2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Так, як видно з положень п.1.1 ст.1 Податкового кодексу України від 02.12.2010р. №2755-VI, з 01.01.2011р. він регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Як передбачено пп.20.1.4 п.20.1 ст.20 ПК України, контролюючий орган має право проводити відповідно до законодавства перевірки і звірки платників податків (крім НБУ), у т.ч. після проведення процедур митного контролю та/або митного оформлення.

Аналогічні положення містяться і в п.75.1 ст.75 ПК України, згідно з яким, контролюючі мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.

Як слідує зі змісту положень пп.75.1.3 п.75.1 ст.75 ПК України, «фактичною» вважається перевірка, що здійснюється за місцем фактичного провадження платником податків діяльності, розташування господарських або інших об`єктів права власності такого платника. Така перевірка здійснюється контролюючим органом щодо дотримання норм законодавства з питань регулювання обігу готівки, порядку здійснення платниками податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності ліцензій, патентів, свідоцтв, у т.ч. про виробництво та обіг підакцизних товарів, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами).

А згідно з п.80.1 ст.80 ПК України, фактична перевірка здійснюється без попередження платника податків (особи).

Відповідно до приписів пп.80.2.2 та пп.80.2.5 п.80.2 ст.80 ПК України, фактична перевірка може проводитися на підставі рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, оформленого наказом, копія якого вручається платнику податків або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції, під розписку до початку проведення такої перевірки, та за наявності хоча б однієї з таких підстав: у разі наявності та/або отримання в установленому законодавством порядку інформації від державних органів або органів місцевого самоврядування, яка свідчить про можливі порушення платником податків законодавства, контроль за яким покладено на контролюючі органи, зокрема, щодо здійснення платниками податків розрахункових операцій, у тому числі із забезпеченням можливості проведення розрахунків за товари (послуги) з використанням електронних платіжних засобів, ведення касових операцій, наявності патентів, ліцензій, та інших документів, контроль за наявністю яких покладено на контролюючі органи, виробництва та обігу підакцизних товарів; у разі наявності та/або отримання в установленому законодавством порядку інформації про порушення вимог законодавства в частині виробництва, обліку, зберігання та транспортування спирту, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та рідин, що використовуються в електронних сигаретах і пального, та цільового використання спирту платниками податків, обладнання акцизних складів витратомірами-лічильниками та/або рівномірами-лічильниками, а також здійснення функцій, визначених законодавством у сфері регулювання виробництва і обігу спирту, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, пального.

А пунктом 80.7 ст.80 ПК України, в свою чергу, чітко визначено, що фактична перевірка проводиться двома і більше посадовими особами контролюючого органу у присутності посадових осіб суб`єкта господарювання або його представника та/або особи, що фактично здійснює розрахункові операції.

Згідно із п.п.80.9-80.10 ст.80 ПК України, строки проведення фактичної перевірки встановлені статтею 82 цього Кодексу. Порядок же оформлення результатів фактичної перевірки безпосередньо встановлено статтею 86 цього Кодексу.

Разом з тим, як чітко передбачено нормами п.81.1 ст.81 ПК України, посадові особи контролюючого органу мають право приступити до проведення документальної виїзної перевірки, фактичної перевірки виключно за наявності належних і достатніх підстав для їх проведення, визначених цим Кодексом, та за умови пред`явлення або надіслання у випадках, визначених цим Кодексом, таких документів: направлення на проведення такої перевірки, в якому зазначаються дата видачі, найменування контролюючого органу, реквізити наказу про проведення відповідної перевірки, найменування та реквізити суб`єкта (ПІБ фізичної особи - платника податку, який перевіряється) або об`єкта, перевірка якого проводиться, мета, вид (документальна планова/позапланова або фактична), підстави, дата початку та тривалість перевірки, посада та прізвище посадової (службової) особи, яка проводитиме перевірку. Направлення на перевірку у такому випадку є дійсним за наявності підпису керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, що скріплений печаткою контролюючого органу; копії наказу про проведення перевірки, в якому зазначаються дата видачі, найменування контролюючого органу, найменування та реквізити суб`єкта (ПІБ фізичної особи - платника податку, який перевіряється) та у разі проведення перевірки в іншому місці - адреса об`єкта, перевірка якого проводиться, мета, вид (документальна планова/позапланова або фактична перевірка), підстави для проведення перевірки, визначені цим Кодексом, дата початку і тривалість перевірки, період діяльності, який буде перевірятися. Наказ про проведення перевірки є дійсним за наявності підпису керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу та скріплення печаткою контролюючого органу; службового посвідчення осіб (належним чином оформленого відповідним контролюючим органом документа, що засвідчує посадову (службову) особу), які зазначені в направленні на проведення перевірки. Непред`явлення або не надіслання у випадках, визначених цим Кодексом, платнику податків (його посадовим (службовим) особам або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції) цих документів або пред`явлення зазначених документів, що оформлені з порушенням вимог, встановлених цим пунктом, є підставою для недопущення посадових (службових) осіб контролюючого органу до проведення документальної виїзної або фактичної перевірки. Відмова платника податків та/або посадових (службових) осіб платника податків (його представників або осіб, які фактично проводять розрахункові операції) від допуску до перевірки на інших підставах, ніж визначені в абзаці п`ятому цього пункту, не дозволяється. При пред`явленні направлення платнику податків та/або посадовим (службовим) особам платника податків (його представникам або особам, які фактично проводять розрахункові операції) такі особи розписуються у направленні із зазначенням свого прізвища, імені, по батькові, посади, дати і часу ознайомлення. У разі відмови платника податків та/або посадових (службових) осіб платника податків (його представників або осіб, які фактично проводять розрахункові операції) розписатися у направленні на перевірку посадовими (службовими) особами контролюючого органу складається акт, який засвідчує факт відмови. У такому випадку акт про відмову від підпису у направленні на перевірку є підставою для початку проведення такої перевірки.

Як визначено п.81.2 ст.81 ПК України, у разі відмови платника податків та/або посадових (службових) осіб платника податків (його представників або осіб, які фактично проводять розрахункові операції) у допуску посадових (службових) осіб контролюючого органу до проведення перевірки посадовими (службовими) особами контролюючого органу за місцем проведення перевірки, невідкладно складається та реєструється в контролюючому органі не пізніше наступного робочого дня у двох примірниках акт, що засвідчує факт відмови, із зазначенням заявлених причин відмови, один примірник якого вручається під підпис, відразу після його складання, платнику податків та/або уповноваженій особі платника податків. Посадова (службова) особа платника податків (його представник або особа, яка фактично проводить розрахункові операції) має право надати свої письмові пояснення до складеного контролюючим органом акта. У разі відмови платника податків та/або його посадових (службових) осіб (представників або осіб, які фактично проводять розрахункові операції) підписати акт, що засвідчує факт відмови у допуску до проведення перевірки, та/або у разі відмови отримати примірник цього акта чи надати письмові пояснення до нього, посадовими (службовими) особами контролюючого органу складається акт, що засвідчує такий факт, та реєструється в контролюючому органі не пізніше наступного робочого дня. У разі якщо при організації документальної планової та позапланової виїзної або фактичної перевірки встановлено неможливість її проведення, посадовими особами контролюючого органу невідкладно складається та підписується акт про неможливість проведення перевірки, який не пізніше наступного робочого дня реєструється в контролюючому органі. До такого акта додаються матеріали, що підтверджують факти, наведені в такому акті. Зазначений акт та матеріали надсилаються контролюючим органом платнику податку в порядку, визначеному ст.42 цього Кодексу.

При цьому, також одночасно варто й зауважити й про те, що відповідно до вимог п.81.3 ст.81 ПК України, під час проведення перевірок посадові (службові) особи органів державної служби повинні діяти виключно у межах повноважень, визначених цим Кодексом.

Так, як встановлено судовою колегією з матеріалів справи та вже зазначалося вище, 28.10.2022р. за вих.№1544/02-32-09-01 начальником Управління контролю за підакцизними товарами на ім`я заступника начальника ГУ ДПС у Вінницькій області було подано Доповідну записку, в якій, з метою протидії незаконному обігу пального та впорядкування обліку пального, в рамках п.п.80.2.5 п.80.2 ст.80 ПКУ, було висловлено «пропозицію» щодо вирішення питання про надання дозволу на проведення фактичної перевірки ТОВ "ВСТ-ОЙЛ" () за адресою: Вінницька область, м.Гайсин, вул.1 Травня,231, терміном 10 діб, т.б. з 01.11.2022 року за період з 01.01.2022р.

Таким чином, вказана вище доповідна записка начальника Управління контролю за підакцизними товарами О.Мороз від 28.10.2022р. вих.№1544/02-32-09-01 фактично і послугувала єдиною підставою для прийняття заступником начальника ГУ ДПС в Вінницькій області наказу від 31.10.2022р. №3369-к «Про проведення фактичної перевірки ТОВ «ВСТ-ОЙЛ», який, в свою чергу, як свідчить його зміст, був виданий з метою протидії незаконному обігу пального, впорядкування обліку пального та з питань дотримання вимог ПК України, Закону України від 19.12.1995р. №481/95-ВР «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, та палючого», та інших нормативно - правових актів, які регулюють виробництво, зберігання та обіг спирту етилового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального в Україні, та з посиланням на ст.ст.20,61,62, пп.75.1.3 п.75.1 ст.75, пп.80.2.5. п.80,2 ст.80, п.82.3 ст.82 ПК України.

Разом з тим, судова колегія, як і суд 1-ї інстанції, звертає увагу на те, що підставою для проведення фактичної перевірки, визначеної пп.80.2.5. п.80.2. ст.80 ПК України (на який посилався відповідач у спірному наказі), повинен бути виключно саме факт отримання в установленому законодавством порядку інформації про порушення вимог законодавства, т.б. інформації про конкретний факт недотримання платником податків вимог законодавства щодо виробництва, обліку, зберігання та транспортування спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів, цільового використання спирту, обладнання акцизних складів витратомірами-лічильниками та/або рівномірами-лічильниками, а також здійснення функцій, визначених законодавством у сфері виробництва і обігу спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів, пального, контроль за яким покладено на органи державної податкової служби.

Проте, як з`ясовано судами обох інстанцій, у спірному наказі від 31.10.2022р. №3369-к «Про проведення фактичної перевірки ТОВ «ВСТ-ОЙЛ»» відсутні будь-які конкретні посилання на наявність відповідних підстав, у контексті вище окреслених законодавчих вимог, щодо призначення перевірки, як і не відображено в рамках яких саме заходів контролюючого органу було встановлено невідповідність діяльності підприємства вимогам чинного законодавства, на підставі яких саме відомостей або документів були встановлені факти сумнівності, сумнівність яких саме операцій (дата операції, характер та наслідки такої операції або інші докази вчинення таких операцій) була встановлена податковим органом.

Посилання ж відповідача на доповідну записку посадової особи управління від 28.10.2022р. №1544/02-32-09-01, в якій фактично було зазначено лише тільки загальну мету здійснення контролюючих заходів, на думку судової колегії, не є належним свідченням наявності законодавчо визначених підстав для прийняття спірного наказу від 31.10.2022р. №3369-к «Про проведення фактичної перевірки ТОВ «ВСТ-ОЙЛ»».

Таким чином, враховуючи вищевикладені обставини, судова колегія, вважає, що суд 1-ї інстанції, дійшов обгрунтованого висновку про те, що відповідач, в даному випадку, не надав належних і достатніх доказів, які б беззаперечно підтвердили, що підставою для прийняття оскаржуваного наказу слугувала саме конкретна інформація про порушення підприємством позивача вимог діючого законодавства. У спірному ж наказі про призначення перевірки, як вже зазначалося вище, безпосередньо не конкретизована ні інформація, ні суть нібито допущених підприємством позивача порушень законодавства, контроль за яким покладено на податкові органи.

При цьому, одночасно необхідно звернути увагу на те, що зазначений висновок суду повністю узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 22.09.2020р. у справі №520/1304/2020, від 04.12.2018р. у справі №820/4894/18, від 08.04.2021р. у справі № 640/21528/19.

Тобто, приймаючи спірний наказ від 31.10.2022 № 3369-к про проведення фактичної перевірки позивача, контролюючий орган лише тільки обмежився формальним посиланнями на норми чинного законодавства, в тому числі норми Податкового кодексу України, якими визначено підстави для проведення фактичної перевірки платника податків, але, при цьому, відповідач жодним чином чітко не обґрунтував, які саме факти зумовили необхідність проведення цієї перевірки підприємства, наявність (отримання) якої саме інформації стало приводом для її проведення, а також не вказав мету перевірки, що має визначатися з підстав проведення перевірки.

На думку апеляційного суду, для призначення та проведення даної фактичної перевірки платника податків не достатньо лише зазначення підпункту статті Податкового кодексу України, особливо якщо такий пункт містить декілька обґрунтувань для проведення перевірки.

Аналогічна правова позиція з цих спірних питань викладена в постановах Верховного Суду від 08.09.2020р. у справі № 640/21536/19, від 22.09.2020р. у справі №520/1304/2020 від 05.03.2019р. у справі №820/4893/18, від 11.06.2019р. у справі №1440/2045/18.

Судова колегія, як і суд 1-ї інстанції, не заперечує того факту, що до функцій контролюючих органів, відповідно до ст.19 ПК України, віднесено здійснення контролю у сфері виробництва, обігу та реалізації підакцизних товарів, контроль за їх цільовим використанням, забезпечення міжгалузевої координації у цій сфері (пп.19-1.1.14.); забезпечення контролю за прийняттям декларацій про максимальні роздрібні ціни на підакцизні товари (продукцію), встановлені виробником або імпортером, та узагальненням відомостей, зазначених у таких деклараціях, для організації роботи та контролю за повнотою обчислення і сплати акцизного податку (пп.19-1.1.15); здійснення заходів щодо запобігання та виявлення порушень законодавства у сфері виробництва та обігу спирту, алкогольних напоїв і тютюнових виробів та пального (пп.19-1.1.16).

Водночас, суд 2-ї інстанції констатує, що реалізація відповідних функцій у визначеній сфері щодо призначення перевірок не є «безмежною». Такими функціями контролюючий орган наділений законодавчо на постійній основі, проте реалізація таких функцій певним чином обмежена законодавством. Тобто, не у будь-якому випадку за наявності компетенції на проведення перевірки, перевірка може бути призначена.

До того ж, суд також звертає увагу й на те, ст.80 ПК України передбачає вичерпні підстави для проведення фактичної перевірки. Втім, застосовуючи конкретну правову підставу для призначення такої перевірки, у наказі на перевірку контролюючий орган зобов`язаний не тільки зазначити відповідний підпункт пункту 80.2 статті 80 ПК України, але й конкретно обґрунтувати (пояснити), які саме фактичні підстави (обставини) зумовлюють необхідність проведення фактичної перевірки.

Отже, враховуючи вищевикладені обставини та беручи до уваги відсутність в наказі №3369-к про призначення перевірки будь-якого посилання на отриману відповідачем в установленому порядку інформацію про факти, які б свідчили про можливі порушення позивачем законодавства, зважаючи, що наведені в наказі підстави проведення перевірки в ході розгляду справи фактично не підтвердилися, та не були доведені відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, судова колегія доходить до аналогічного, що і суд 1-ї інстанції, висновку про те, що призначення та проведення спірної «фактичної» перевірки підприємства позивача було здійснено неправомірно та передчасно.

Одночасно, апеляційний суд вважає за необхідне додатково зазначити, що в численних постановах Верховного Суду, зокрема, від 04.04.2019р. у справі №815/756/16, від 11.06.2019р. у справі №1440/2045/18, від 22.09.2020р. у справі №520/1304/2020, від 19.11.2020р. у справі №160/7971/19, від 08.09.2020р. у справі №640/21536/19, від 17.12.2020р. у справі №520/12028/18, від 08.09.2020р. у справі №640/21536/19, від 05.07.2021р. у справі №825/951/17, від 16.09.2021р. у справі №120/1431/20-а, від 12.10.2021р. у справі №120/5729/20-а, від 28.10.2021р. у справі №520/10214/2020, від 02.12.2021р. у справі №120/3918/20-а, висловлена подібна правова позиція про те, що недостатньо лише повноважень контролюючого органу, але і необхідне отримання в установленому законодавством порядку інформації про порушення вимог законодавства в частині виробництва, обліку, зберігання та транспортування спирту, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та рідин, що використовуються в електронних сигаретах, та цільового використання спирту платниками податків, обладнання акцизних складів витратомірами-лічильниками та/або рівномірами-лічильниками. Також, зазначена інформація, яка стала підставою для призначення фактичної перевірки повинна бути відображена у наказі про призначення фактичної перевірки.

Згідно із приписами ч.5 ст.242 КАС України, при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

А відповідно до позиції Великої Палати Верховного Суду, під час вирішення тотожних спорів суди мають враховувати саме останню правову позицію Верховного Суду (зазначена позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019р. у справі №755/10947/17).

Таким чином, враховуючи наведену вище правову позицію Великої Палати Верховного Суду, судова колегія, як і суд 1-ї інстанції, вважає необґрунтованим посилання представника відповідача у своєму відзиві на позов на стару практику Верховного Суду щодо проведення перевірок на підставі пп.80.2.5 п.80.2 ст.80 ПК України, оскільки, в даному випадку, як вже зазначалося вище, необхідно враховувати саме останню правову позицію Верховного Суду.

Так, у постанові від 11.07.2022р. у справі №120/5728/20-а, де предметом розгляду були подібні правовідносини, Верховний Суд, проаналізувавши ряд своїх рішень, зокрема, від 08.09.2020р. (справа №640/21536/19), від 17.12.2020р. (справа №520/12028/18), від 11.06.2019р. (справа №1440/2045/18), де вказано про необхідність зазначення у наказі про проведення фактичної перевірки на підставі підпункту 80.2.5 п.80.2 ст.80 ПК України, окрім звичайного посилання на норму, що регулює питання її призначення, і конкретні фактичні підстави її призначення, суд касаційної інстанції зауважив, що такий правовий висновок не суперечить наведеній позиції, адже уточнює та розширює підхід щодо застосування пп.80.2.5 п.80.2 ст.80 ПК України, як підстави для призначення фактичної перевірки.

Узагальнюючи викладене, Верховний Суд зробив остаточний правовий висновок, що при призначенні фактичної перевірки контролюючий орган в обов`язковому порядку повинен зазначити одну із підстав, визначених підпунктом 80.2.5 пункту 80.2 статті 80 Податкового кодексу України, й у разі, якщо такою підставою є наявність та/або отримання інформації про порушення платником податків вимог законодавства, конкретизувати останню.

Аналогічний висновок був зроблений Верховним Судом і в постановах від 12.10.2021р. у справах №120/5729/20-а та №120/5229/20-а, а саме, ВС чітко зазначив, що при встановленні в одному підпункті статті декількох самостійних підстав для проведення перевірки конкретна з них не обов`язково має бути сформульована тотожно до змісту правової норми, якою ця підстава встановлена, проте повинна бути чітко визначена та відповідати правовій нормі.

Окрім того, одночасно варто також звернути увагу й на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 28.09.2022р. у справі №1340/3590/18, в яких, зокрема, викладена правова позиція, відповідно до якої, оскаржуючи наслідки проведеної контролюючим органом перевірки у вигляді податкових повідомлень-рішень та інших рішень, платник податків не позбавлений можливості покликатись на порушення контролюючим органом вимог законодавства щодо проведення перевірки, якщо вважає, що вони зумовлюють протиправність таких податкових повідомлень-рішень. При цьому, таким підставам, за їх наявності, суди повинні надавати правову оцінку в першу чергу, а у разі, якщо вони не визнані судом такими, що тягнуть протиправність рішень, прийнятих за наслідками такої перевірки, - переходити до перевірки інших підстав щодо наявності порушень податкового та/або іншого законодавства.

Зокрема, суд акцентує увагу та підкреслює, що контролюючий орган, в даному випадку, не дотримався вимог пп.80.2.5 п.80.2 ст.80 ПК України для призначення та проведення фактичної перевірки, що, у свою чергу, призводить до відсутності правових наслідків такої.

Так, у постанові від 22.09.2020р. у справі №520/8836/18, ухваленої складом Судової Палати з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду, Верховним судом викладено висновки, відповідно до яких, контролюючі органи та їх посадові особи при виконанні владних повноважень, у тому числі при прийнятті наказів та проведенні перевірок, зобов`язані діяти на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Податковим кодексом України, та не допускати згідно зі ст.21 ПК України порушень прав та охоронюваних законом інтересів громадян, підприємств, установ, організацій. Перевірка є способом реалізації владних управлінських функцій контролюючим органом як суб`єктом владних повноважень, який зобов`язаний діяти тільки на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України та законами України. Не виконання вимог закону щодо підстави для проведення перевірки призводить до визнання перевірки незаконною та не породжує правових наслідків такої перевірки, акт перевірки, виходячи із положень щодо допустимості доказів, закріплених ч.2 ст.74 КАС України, не може визнаватися допустимим доказом у справі, оскільки одержаний з порушенням порядку, встановленого законом. Таким чином, податкове повідомлення-рішення, прийняте за наслідками перевірки та на підставі акта перевірки, який є недопустимим доказом, не може вважатись правомірним та підлягає скасуванню.

В подальшому, т.б. у більш свіжій постанові від 12.07.2023р. по справі № 420/15538/21 Верховний Суд не знайшов підстав для відступу від вказаних вище висновків.

Отже, з урахуванням вище зазначеного, судова колегія вважає, що суд 1-ї інстанції дійшов правильного висновку, що прийняте за наслідками перевірки, призначеної наказом від 31.10.2022р. №3369-к, оскаржуване рішення є протиправним, та відповідно, підлягає скасуванню.

При цьому, судова колегія, як і окружний суд, не надає оцінку правомірності спірного рішення, оскільки порушення процедури проведення перевірки фактично нівелюють її наслідки.

До того ж, також слід зазначити й про те, що зі змісту приписів ст.ст.9,77 КАС України слідує, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно ст.90 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

А згідно із ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти позову, що, у свою чергу, в даному випадку не було відповідним чином реалізовано апелянтом при розгляді справи в судах 1-ї та 2-ї інстанцій.

Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів, окрім іншого, також керується ст.322 КАС України, ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини та Висновком №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (п.58 рішення у справі «Серявін та інші проти України»).

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Інші доводи апеляційної скарги на правомірність висновків суду 1-ї інстанції не впливають і не дають підстав для висновку, що судом 1-ї інстанції при розгляді справи було неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи чи порушено норми процесуального права.

Таким чином, при винесенні оскаржуваного рішення судом першої інстанції було дотримано всіх вимог процесуального законодавства, а тому, відповідно, відсутні будь-які законні підстави для його скасування.

У відповідності до п.1 ч.1 ст.315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

За правилами ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення (або ухвалу) суду - без змін, якщо визнає, що суд 1-ї інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.308,311,315,316,321,322,325,328,329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС в Вінницькій області - залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 24 липня 2023 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст.328 КАС України.

Повний текст постанови виготовлено: 18.10.2023р.

Головуючий у справі

суддя-доповідач: Ю.В. Осіпов

Судді: І.П. Косцова

В.О. Скрипченко