Справа № 420/4830/23
Суддя: Коваль М.П.
Дата ухвалення: 2023-10-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 жовтня 2023 р.м. ОдесаСправа № 420/4830/23

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Коваля М.П.,

суддів Турецької І.О.,

Зуєвої Л.Є.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одеса апеляційну скаргу адвоката Драгун Ангеліни Святославівни в інтересах Кубейської сільської ради Болградського району Одеської області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 30 червня 2023 року, прийняте у складі суду судді Лебедєвої Г.В. в місті Одеса, по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Кубейської сільської ради Болградського району Одеської області про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

27 лютого 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Кубейської сільської ради Болградського району Одеської області, в якому позивач, з урахуванням уточнення позовних вимог (т.1 а.с. 127-147) просив суд:

- стягнути з Кубейської сільської ради Болградського району Одеської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 21.05.2021 року по 28.11.2022 року у розмірі 358 375,68 грн;

- стягнути з Кубейської сільської ради Болградського району Одеської області на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 100 000,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 26.08.2022 року по справі №420/9107/21 визнано протиправним та скасовано рішення сьомої сесії восьмого скликання Кубейської сільської ради Болградського району Одеської області від 27 травня 2021 року № 199VIII Про висловлення недовіри Кубейському сільському голові ОСОБА_1 та дострокове припинення повноважень Кубейського сільського голови та поновлено ОСОБА_1 повноваження Кубейського сільського голови з 27 травня 2021 року. На виконання рішення суду тимчасовим виконуючим обов`язки голови Кубейської сільської ради Болградського району Одеської області Заїм Т.П. прийнято розпорядження від 28.11.2022 року №333-К про поновлення повноважень ОСОБА_1 , однак в період з 27.05.2021 року по 28.11.2022 року позивач не отримував заробітну плату, що стало підставою звернення до суду з вказаним позовом.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 30 червня 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з Кубейської сільської ради Болградського району Одеської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 21.05.2021 року по 28.11.2022 року у розмірі 362 246,5 грн. В решті позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог, адвокат Драгун Ангеліна Святославівна звернулась до П`ятого апеляційного адміністративного суду з апеляційною скаргою, в якій вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, при цьому судом неправильно застосовані норми матеріального права, тому просить суд апеляційної інстанції скасувати оскаржуване рішення в частині задоволення позовних вимог і прийняти у цій частині нове рішення, яким закрити провадження у справі в цій частині, а в іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що судом першої інстанції не враховано доводів відповідача про пропуск процесуального строку на звернення до суду з вказаним позовом. Крім того, апелянт зауважує, що суд першої інстанції помилково не прийнято до уваги твердження відповідача що позовні вимоги зазначені у дійсній справі були вже предметом розгляду у справі №420/9107/21, наслідком чого є закриття провадження у справі № 420/4830/23 у зв`язку із наявністю судового рішення, яке набрало законної сили, яким вже було вирішено спір між тими самими сторонами, про той самий предмет, з тих самих підстав.

Представником позивача надано до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначено про законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом апеляційної інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 є сільським головою Кубейської сільської ради Болградського району Одеської області.

27.05.2021 року Кубейська сільська рада Болградського району Одеської області на сьомій сесії прийняла рішення №199-VІІІ «Про висловлення недовіри Кубейському сільському голові ОСОБА_1 та дострокове припинення повноважень Кубейського сільського голови».

Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивач звернувся до Одеського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом, в якому просив суд:

- визнати протиправними та скасувати рішення Кубейської сільської ради Болградського району Одеської області від 27 травня 2021 року: №199-VIII "Про висловлення недовіри Кубейському сільському голові ОСОБА_1 та дострокове припинення повноважень Кубейського сільського голови"; №197-VIII від 27 травня 2021 року "Про утворення лічильної комісії для голосування питання про недовіру сільському голові"; №198-VIII від 27 травня 2021 року "Про затвердження протоколу лічильної комісії питання недовіру сільському голові";

- поновити позивача на посаді Кубейського сільського голови Болградського району Одеської області з 27 травня 2021 року;

- стягнути з Кубейської сільської ради Болградського району Одеської області на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з дня звільнення до дня ухвалення судового рішення.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 26.08.2022 року по справі №420/9107/21, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 22.11.2022 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення сьомої сесії восьмого скликання Кубейської сільської ради Болградського району Одеської області від 27 травня 2021 року № 199VIII Про висловлення недовіри Кубейському сільському голові ОСОБА_1 та дострокове припинення повноважень Кубейського сільського голови. Поновлено ОСОБА_1 повноваження Кубейського сільського голови з 27 травня 2021 року. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

28.11.2022 року на виконання рішення суду по справі № 420/9107/21 тимчасовим виконуючим обов`язки голови Кубейської сільської ради Болградського району Одеської області Заїм Т.П. прийнято розпорядження №333-К про поновлення повноважень ОСОБА_1 .

Однак, в період з 27.05.2021 року по 28.11.2022 року ОСОБА_1 не отримував заробітну плату, що стало підставою звернення до суду з вказаним позовом.

Вирішуючи спірне питання, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність достатніх правових підстав для задоволення позовних вимог, оскільки у разі незаконного відсторонення працівника від роботи, він має право на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Зважаючи на те, що мав місце вимушений прогул не з вини працівника, за який позивач не отримував заробітну плату, за висновками суду позивач має право на стягнення з роботодавця, який прийняв протиправний та незаконний розпорядчий акт про його відсторонення середнього заробітку за час такого прогулу, а саме з 27.05.2021 року по 28.11.2022 року. При цьому, суд першої інстанції відхилив твердження відповідача про пропуск позивачем строку звернення до суду та про наявність правових підстав для закриття провадження у справі.

Вирішуючи дану справу в апеляційній інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 21.05.2021 року по 26.08.2022 року.

Стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу за наслідком розгляду спору про його поновлення на роботі є насамперед одним із визначених законом способів захисту порушених трудових прав особи.

Питання щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, як правило, вирішується одночасно зі спором про поновлення на роботі, але може бути предметом розгляду в окремому позовному провадженні. У будь-якому випадку підставою позову у справах цієї категорії є незаконність звільнення з роботи.

Як зазначалося вище, 27.05.2021 року Кубейська сільська рада Болградського району Одеської області на сьомій сесії прийняла рішення №199-VІІІ «Про висловлення недовіри Кубейському сільському голові ОСОБА_1 та дострокове припинення повноважень Кубейського сільського голови».

Відповідно до от. 46 КЗпП України відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.

Відповідно до вимог ч.3 ст. 79 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» повноваження сільського, селищного, міського голови за наявності підстав, передбачених абзацом першим частини другої цієї статті, можуть бути припинені достроково за рішенням місцевого референдуму або за рішенням відповідної ради, прийнятим шляхом таємного голосування не менш як двома третинами голосів депутатів від загального складу ради.

Ураховуючи, що спеціальним законодавством, яке регулює відносини щодо проходження публічної служби в органах місцевого самоврядування на виборних посадах, не врегульовано питання виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу при відстроненні працівника, то до спірних правовідносин підлягають положення КЗпП України.

Згідно із частинами першою, другою статті 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Відсторонення від роботи - це тимчасове позбавлення працівника, який перебуває у трудових правовідносинах із підприємством, можливості реального здійснення ним права на працю. Під час відсторонення від роботи дія трудового договору не припиняється, але працівник тимчасово до роботи не допускається, та відповідно, зарабітна плата не сплачується. Тому, час відсторонення від роботи може розглядатися як період часу вимушеного прогулу.

Тому, при оскарженні незаконного відсторонення працівника, останньому роботодавець має виплати середній заробіток за час вимушеного прогулу за відповідним рішенням суду, яке набрало законної сили.

Аналогічні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 26.08.2020 року у справі № 501/2316/15-ц.

Отже, у разі незаконного відсторонення працівника від роботи, він має право на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а не частини невиплаченої заробітної плати.

Вказаний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, сформованою у постанові від 01 квітня 2020 року у справі № 761/12073/18.

Разом із тим, судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 26.08.2022 року по справі №420/9107/21 одночасно з вимогами про визнання протиправним та скасування рішення сьомої сесії восьмого скликання Кубейської сільської ради Болградського району Одеської області від 27 травня 2021 року «Про висловлення недовіри Кубейському сільському голові ОСОБА_1 та дострокове припинення повноважень Кубейського сільського голови» та поновлення його на посаді, було вирішено питання про стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з дня звільнення до дня ухвалення судового рішення, зокрема у задоволенні позовних вимог у вказаній частині було відмовлено.

Отже, позовні вимоги ОСОБА_1 у справі №420/9107/21 охоплювали період, за який він просить стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу і в даній справі, а саме з моменту відсторонення до до дня ухвалення судового рішення (з 27.05.2021 року до 26.08.2022 року). У межах даної справи позивач фактично збільшує позовні вимоги, що заявлялись, додаючи у них період з наступного дня після винесення рішення про поновлення на посаді до моменту фактичного виконання такого рішення (з 27.08.2022 року по 28.11.2022 року).

З наведеного слідує висновок, що заявлена в даній справі позовна вимога про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 27.05.2021 року до 26.08.2022 року вже була предметом судового розгляду в адміністративній справі №420/9107/21.

При цьому, позивач не скористався своїм правом і не оскаржив рішення Одеського окружного адміністративного суду від 26.08.2022 року по справі №420/9107/21 в частині відмови у стягненні середнього заробітку за час вимушеного прогулу в апеляційному порядку, рішення набрало законної сили 21 листопада 2022 року.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 238 КАС України суд закриває провадження у справі якщо є такі, що набрали законної сили, постанова чи ухвала суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Аналіз наведеної норми свідчить про те, що позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю збігаються за складом сторін у справі, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.

Закриття провадження у справі у цьому разі можливе за умови, що рішення, яке набрало законної сили, є тотожним позову, який розглядається, тобто збігаються сторони, предмет і підстави позовів.

Предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення.

Визначаючи підстави позову, як елементу його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону позивач просить про захист свого права.

Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав, ґрунтується на правових наслідках дії законної сили судового рішення.

Такий висновок узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною, зокрема, в постановах від 15.12.2020 у справі № 804/5759/17, від 15.07.2022 у справі № 120/2440/20-а.

Зважаючи на викладене, враховуючи наведені положення процесуального закону, висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 14 квітня 2020 року у справі №1540/3487/18, а також те, що є таке, що набрало законної сили рішення суду між тими самими сторонами, з того самого фактичного предмету спору (стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 27.05.2021 року до 26.08.2022 року) та з тих самих підстав, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції у відповідній частині підлягає скасуванню, а провадження у справі у відповідній частині закриттю.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 27.08.2022 року по 28.11.2022 року, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно із частиною першою статті 3 та статтею 4 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно зі статтею 1 Конвенції про захист заробітної плати № 95, ухваленої генеральною конференцією Міжнародної організації праці та ратифікованої Україною 30.06.1961, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

У Рішенні від 15.10.2013 № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Таким чином, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Інші заохочувальні та компенсаційні виплати - це виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Слід зазначити, що до моменту фактичного виконання роботодавцем рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника трудові правовідносини, які існували до порушення з боку роботодавця, не виникають. У зв`язку з цим виплати, які мають бути здійснені роботодавцем на користь незаконно звільненого працівника, не можуть вважатися заробітною платою та не витікають із трудового договору, вони не можуть кваліфікуватись як плата за виконану роботу

Отже, за змістом норм чинного законодавства середній заробіток за час затримки власником або уповноваженим ним органом виконання судового рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі працівника не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника.

Водночас, відповідно до частини першої статті 122 КАС України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Частиною другою цієї статті передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно з частиною третьою статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Отже, КАС України передбачає можливість встановлення цим Кодексом та іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, які мають перевагу в застосуванні порівняно із загальним шестимісячним строком, визначеним у частині другій статті 122 цього Кодексу.

Таким спеціальним строком для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби є місячний строк, установлений частиною п`ятою статті 122 КАС України.

Аналізуючи наведені положення законодавства, Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду в справі № 240/532/20 (постанова від 11.02.2021) за схожих фактичних обставин сформулював такі висновки:

Установлений у частині першій статті 233 Кодексу законів про працю України тримісячний строк є скороченим строком позовної давності, в межах якого працівник може звернутися до суду в порядку цивільного судочинства з вимогою про вирішення трудового спору.

Натомість строки звернення до суду в порядку адміністративного судочинства визначені у статті 122 КАС України і частина п`ята цієї статті, яка передбачає місячний строк звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, є спеціальною нормою щодо частини другої цієї статті з установленим у ній загальним строком у шість місяців.

Усталеною є позиція Верховного Суду щодо застосування приписів Кодексу законів про працю України у разі неврегульованості нормами спеціального законодавства правовідносин щодо яких виник спір.

Отже, з огляду на те, що строк звернення до суду за вирішенням публічно-правового спору щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, як і в розглядуваному випадку, охоплюється спеціальною нормою частини п`ятої статті 122 КАС України, відсутні підстави для застосування у спірних правовідносинах частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України.

Ухвалюючи таке рішення (постанова від 11.02.2021 у справі № 240/532/20), Верховний Суд одночасно відступив від висновку щодо застосування частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України для обчислення строку звернення до адміністративного суду з вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, викладеному в його постановах, а також погодився з висновком щодо застосування частини п`ятої статті 122 КАС України у подібних правовідносинах, викладеному в інших його постановах.

Враховуючи те, що середній заробіток за час затримки власником або уповноваженим ним органом виконання судового рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою, тому строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення зазначеного заробітку обмежується місячним строком з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, тобто з часу видачі наказу про поновлення на роботі (частина п`ята статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України).

Колегія суддів зауважує, що законодавче закріплення строків звернення з адміністративним позовом до суду є гарантією стабільності публічно правових відносин, призначенням якої є забезпечення своєчасної реалізації права на звернення до суду, забезпечення стабільної діяльності суб`єктів владних повноважень при здійсненні управлінських функцій, дисциплінування учасників адміністративного судочинства.

Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого публічно-правові відносини можуть вважатися спірними. Тому, якщо протягом законодавчо встановленого строку особа не звернулася до суду за вирішенням спору, відповідні відносини набувають ознаки стабільності.

При цьому строк в один місяць визнано законодавцем достатнім для того, щоб у справах про проходження публічної служби особа, яка вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушено її права, свободи чи інтереси, визначилася, чи звертатиметься вона до суду з позовом за їх захистом.

Так, як вбачається з матеріалів справи, 28.11.2022 року на виконання рішення суду по справі № 420/9107/21 тимчасовим виконуючим обов`язки голови Кубейської сільської ради Болградського району Одеської області Заїм Т.П. прийнято розпорядження №333-К про поновлення повноважень ОСОБА_1 .

Таким чином, строк звернення до суду у даному випадку обраховується з 28.11.2022 року, водночас із позовом про стягнення середнього заробітку позивач звернувся 27.02.2023 року, тобто з пропуском місячного строку, встановленого законом, що не було враховано судом першої інстанції, з огляду на помилкове розуміння правової природи вказаної виплати.

Доказів поважності пропуску позивачем місячного строку до суду матеріали справи не містять, позаяк обов`язок доведення обставин, з якими сторона пов`язує поважність причин пропуску строків звернення до суду, покладається на особу, яка звернулась до суду.

Відповідно до правових висновків Європейського Суду з прав людини, право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 33 рішення у справі "Перетяка та Шереметьєв проти України" від 21.12.2010 року, заява № 45783/05). Норми, що регулюють строки подачі скарг, безсумнівно, спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя і юридичної визначеності. Зацікавлені особи мають розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані (пункти 22-23 рішення у справі "Мельник проти України" від 28.03.2006 року, заява № 23436/03).

У пункті 45 рішення Європейського суду з прав людини "Перез де Рада Каванілес проти Іспанії" від 28.10.1998, зазначено про те, що процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання; правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності; зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані.

У справі "Gradescolo S.R.L. проти Молдови" Суд послався на прецедентне право щодо дотримання вимог стосовно допустимості застосування процесуального закону, як важливого аспекту права на справедливий судовий розгляд. Роль позовної давності має велике значення під час інтерпретації преамбули конвенції, відповідна частини якої проголошує верховенство закону, що є обов`язком для країн, які підписали Конвенцію. Дотримання строку звернення є однією з умов реалізації права на позов і тісно пов`язано з реалізацією права на справедливий суд. Наявність такої умови запобігає зловживанням і погрозам звернення до суду. Її відсутність призводила б до постійного збереження стану невизначеності у правовідносинах.

Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 240 КАС України суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу. Зазначені норми права визначають підстави для залишення адміністративного позову без розгляду у разі пропуску строку звернення до суду без поважних причин.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку щодо наявності правових підстав для залишення адміністративного позову ОСОБА_1 в частині стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 27.08.2022 року по 28.11.2022 року без розгляду.

У відповідності до ч. 1 ст. 319 КАС України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (частина перша статті 308 КАС України). Враховуючи викладене, оскільки в апеляційній скарзі оскаржується рішення суду першої інстанції виключно в частині задоволення позовних вимог, суд апеляційної інстанції не надає правової оцінки висновкам суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог, у зв`язку з чим рішення суду першої інстанції у вказаній частині підлягає залишенню без змін.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції у відповідній частині та прийняття нового рішення у вказаній частині.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 122, 123, 240, 287, 292, 311, 315, 319, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Драгун Ангеліни Святославівни в інтересах Кубейської сільської ради Болградського району Одеської області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 30 червня 2023 року задовольнити частково.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 30 червня 2023 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Кубейської сільської ради Болградського району Одеської області про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди скасувати в частині задоволення позовних вимог.

В цій частині прийняти нове рішення, яким закрити провадження у справі в частині позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з Кубейської сільської ради Болградського району Одеської області на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 21.05.2021 року по 26.08.2022 року.

Позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення з Кубейської сільської ради Болградського району Одеської області на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 27.08.2022 року по 28.11.2022 року залишити без розгляду.

В частині відмови у задоволенні позовних вимог рішення Одеського окружного адміністративного суду від 30 червня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий суддя: М.П. Коваль

Суддя: І. О. Турецька

Суддя: Л. Є. Зуєва