Справа № 520/731/23
Суддя: Перцова Т.С.
Дата ухвалення: 2023-10-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2023 р. Справа № 520/731/23
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Перцової Т.С.,

Суддів: Русанової В.Б. , Жигилія С.П. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 07.04.2023, головуючий суддя І інстанції: Кухар М.Д., м. Харків, повний текст складено 07.04.23 по справі № 520/731/23

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_2 (далі позивач) звернулась до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області (далі ГУ ДМС в Харківській області, відповідач), в якому просила суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби в Харківській області № 322144 від 17.08.2021 року про скасування дозволу на імміграцію в Україну та посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 03.09.2020 року громадянки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби в Харківській області поновити громадянки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , посвідку на постійне проживання в Україні шляхом видачі нової посвідки;

- вирішити питання щодо стягнення з Головного управління Державної міграційної служби в Харківській області на користь громадянки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , судових витрат.

В обґрунтування позовних вимог зазначила про безпідставність рішення ГУ ДМС України в Харківській області № 322144 від 17.08.2021 про скасування позивачу дозволу на імміграцію в Україну та посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 03.09.2013, оскільки перевірка законності залишення на постійне проживання на території України позивача вже була проведена відповідачем у відповідності до Закону України "Про імміграцію" на підставі документів, що діяли станом на момент прийняття відповідного рішення, тобто станом на 27.03.2008, дійсність, чинність та законність яких скасована не була; підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію встановлено не було.

Крім того зауважила, що при прийнятті відповідачем рішення від 17.08.2021 мало місце порушення вимог ст. 13 Закону України «Про імміграцію» та Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 грудня 2002 р. № 1983, в частині невиконання обов`язку щодо повідомлення позивача про призначення і проведення перевірки щодо правомірності надання дозволу на імміграцію в Україну та документування посвідкою на постійне проживання в Україні, а також не надіслання оскаржуваного рішення.

Стверджує, що загальне посилання у рішенні № 322144 від 17.08.2021 про скасування дозволу на імміграцію позивачу на порушення іммігрантом законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, за відсутності належних та допустимих доказів такого порушення, не може бути визнане законним. Звернула увагу, що станом на момент звернення до суду з даним позовом стосовно ОСОБА_2 не існує ані протоколу про вчинення позивачем адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 203 КупАП, або ч. 1 ст. 203 КупАП, ані судового рішення, яким було б встановлено скоєння позивачем порушення законодавства України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, ані адміністративного видворення за межі України за вчинення позивачем адміністративних правопорушень.

Крім того, поза увагою відповідача залишились обставини, що на момент прийняття спірного рішення позивач має стійкий правовий та соціальний зв`язок з Україною, адже в Україні проживає її родина та діти, які народилася на території України та є громадянами України.

Вважає, що відновлення порушеного права позивача можливе не інакше, як шляхом зобов`язання відповідача поновити позивачу посвідку на постійне проживання в Україні шляхом видачі нової такої посвідки.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 07.04.2023 у справі № 520/731/23 адміністративний позов ОСОБА_4 до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії - задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Державної міграційної служби в Харківській області № 322144 від 17.08.2021 року про скасування дозволу на імміграцію в Україну та посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 03.09.2013 року громадянки ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Зобов`язано Головне управління Державної міграційної служби в Харківській області (вул. Римарська, буд. 24, м. Харків, 61057, ) поновити громадянці ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_2 ) посвідку на постійне проживання в Україні шляхом видачі нової посвідки.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Відповідач, не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції в частині задоволення позову, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального (п. 4 ч. 1 ст. 10 Закону України «Про імміграцію») та процесуального (ст.72, 73, 242 КАС України) права, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 07 квітня 2023 року по справі № 520/731/23 та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні адміністративного позову громадянки Афганістану ОСОБА_5 повністю.

Апеляційна скарга мотивована твердженнями про правомірність перевірки справи № 322144 про надання дозволу на імміграцію в Україну гр. Афганістану ОСОБА_6 , за результатами якої відповідачем установлено, що на момент звернення позивача із клопотанням про надання дозволу на імміграцію в Україну, довідка про звернення за захистом в Україні № 003360, яка видана 16.08.2007, та була надана разом із паспортом громадянина Республіки Афганістан № ( НОМЕР_3 ) не підтверджувала безперервність проживання на території України (цей документ підтверджує право на перебування на території України лише на певний період і обмежений у часі, а саме до остаточного визначення статусу такої особи чи залишення нею території України).

Крім того, відповідно до роз`яснень Міністерства юстиції України від 22.08.2012 № 9357-0-33-12/71 довідка про звернення за захистом в Україні не віднесена законами України до категорії документів, які посвідчують особу.

Отже, наявність у осіб, які звернулися за захистом в Україні, одночасно національного паспортного документу та довідки про звернення про захист в Україні є порушенням чинного законодавства України. Будь-яка особа не може одночасно перебувати в Україні у двох статусах, у даному випадку як іноземець, що підтверджується наявністю національного паспортного документу, та як особа, що звернулася за захистом в Україні (наявність довідки про звернення за захистом в Україні).

Таким чином установлено, що при наданні дозволу на імміграцію громадянкою Республіки Афганістан ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було порушено вказані вимоги законодавства.

На підставі вищевикладеного, відповідач дійшов правомірного висновку про порушення позивачем законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, а відтак, керуючись пунктом 5 частини першої статті 12 Закону України «Про імміграцію» скасував рішення від 27.03.2008 про надання дозволу на імміграцію в Україну громадянці Республіки Афганістан ОСОБА_6 , а також скасував та визнав недійсною та такою, що підлягає вилученню та знищенню, видану на підставі цього дозволу посвідку на постійне проживання в Україну серії НОМЕР_1 від 03.09.2013.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Згідно з ч. 4 ст. 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що позивач у 2006 році прибула в Україну у приватних справах до свого чоловіка громадянина Републіки ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який проживав в Україні по посвідці на постійне проживання серії НОМЕР_4 , виданої ВГІРФО УМВС України в Харківській області 19.01.2006.

19.02.2008 громадянка Республіки Афганістан ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернулася до УГІРФО ГУМВС України в Харківській області із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну, як особа, яка має чоловіка - іммігранта.

27.03.2008 громадянці Республіки Афганістан ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , надано дозвіл на імміграцію в Україну на підставі п.6 ч.2 ст.4 Закону України «Про імміграцію» та документовано посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_5 від 27.03.2008, терміном - безстроково.

03.09.2013 громадянка Республіки Афганістан ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 документована посвідкою на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 , терміном - безстроково, у зв`язку із обміном по досягненню 25-ти річного віку.

18.06.2022 інспектором прикордонної служби «Львів» штаб - сержантом ОСОБА_8 прийнято рішення про відмову гр. ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в перетинанні Державного кордону України та вилучено посвідку на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 03.09.2020, оформлену органом 6301 на її ім`я та складено Протокол про вилучення посвідки на постійне проживання від 18.06.2022 року.

11.11.2022 з метою з`ясування підстав вилучення 18.06.2022 інспектором прикордонної служби «Львів» штаб-сержантом ОСОБА_8 у гр. ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 03.09.2020 адвокатом Вітер Г.Р., направлено адвокатський запит № АЗ-254/22 від 11.11.2022 до ГУ ДМС України в Харківський області.

ГУ ДМС України в Харківський області письмовою відповіддю № 6301.8.1-11723/63.3- 22 від 22.11.2022, наданою адвокату Вітер Г.Р. на адвокатський запит від 11.11.2022 року № АЗ-254/22, повідомлено, що 27.03.2008 рішенням УГІРФО ГУМВС України в Харківській області громадянці ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було надано дозвіл на імміграцію в Україну на підставі пункту 6 частини другої статті 4 Закону України «Про імміграцію» та 03.09.2013 року у порядку обміну документована посвідкою на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 , терміном дії безстроково.

Проте, 17.08.2021 рішенням ГУ ДМС України в Харківській області було прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну на підставі пункту 5 частини першої статті 12 Закону України «Про імміграцію» та посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 03.09.2013.

ГУ ДМС України в Харківській області до письмової відповіді № 6301.8.1-11723/63.3- 22 від 22.11.2022 року додано:

- копію дозволу на імміграцію в Україну гр. ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 № 322144 від 27.03.2008 року;

- копію рішення Головного управління ДМС у Харківській області про скасування гр. ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 дозволу на імміграцію в Україну та посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 03.09.2013 року № 322144 від 17.08.2021 року оформлену на її ім`я;

- копію висновку Головного управлінням ДМС у Харківській області про скасування дозволу на імміграцію в Україну гр. ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

ГУ ДМС України в Харківській області листом № 6301.8.1-11722/63.3- 22 від 22.11.2022 року визначено, що органом 6301 були внесені дані про посвідку на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 03.09.2013 громадянки Республіки Афганістан ОСОБА_6 до ЄІАС УМП ІП «ФМ Недійсні документи», на підставі рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну.

Таким чином, рішенням ГУ ДМС України в Харківській області № 322144 від 17.08.2021 скасовано гр. ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 дозвіл на імміграцію в Україну та посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 03.09.2013 оформлену на її ім`я.

Не погоджуючись із вказаним рішенням відповідача, позивач звернулась до суду за захистом своїх прав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з їх обґрунтованості та протиправності рішення Головного управління ДМС в Харківській, як такого, що прийнято за відсутності факту порушення позивачем вимог законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства при зверненні із заявою про видання йому дозволу на імміграцію. Судом враховано, що позивач при отриманні дозволу на імміграцію надала всі документи, передбачені законом, не приховувала дані щодо сімейного стану, та просила надати дозвіл на імміграцію, оскільки позивачка є дружиною іммігранта.

За висновками суду, відповідач, скасовуючи дозвіл на імміграцію позивачу, не обґрунтував суттєвої суспільної необхідності прийняття такого рішення та не врахував право позивача на сім`ю, а відтак оскаржуване рішення відповідача не відповідає критерію необхідності у демократичному суспільстві, а саме - принципу пропорційності, оскільки для позивача скасування дозволу на імміграцію має наслідком повну зміну способу їх життя.

Пославшись на висновки Верховного Суду у постановах від 18.04.2018 по справі № 820/2262/17 та від 09.07.2020 по справі № 823/407/18, зазначив, що навіть якщо дозвіл на імміграцію позивачу надано через помилку або зловживання посадових осіб суб`єкта владних повноважень, перекладати тягар вкрай негативних наслідків такої помилки або зловживання на особу (позивача у справі) є неприпустимим.

Крім того, суд наголосив, що у матеріалах справи наявна посвідка на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 03.09.2013 громадянки ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , а не така, як зазначив позивач - посвідка на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 03.09.2020, а тому дійшов висновку, що задоволенню підлягають вимоги шляхом визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Державної міграційної служби в Харківській області № 322144 від 17.08.2021 року про скасування дозволу на імміграцію в Україну та посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 03.09.2013 року громадянки ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 та зобов`язання Головного управління Державної міграційної служби в Харківській області поновити громадянці ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 посвідку на постійне проживання в Україні шляхом видачі нової посвідки.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України (рішення суду підлягає перегляду в частині задоволення позову), колегія суддів зазначає таке.

Статтею 18 Загальної декларації прав людини передбачено, що кожна людина має право вільно пересуватися і обирати собі місце проживання у межах кожної держави.

Протоколом № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, хто законно перебуває на території будь-якої Держави, має право вільно пересуватися і вільно вибирати місце проживання в межах цієї території.

Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною.

На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Законом України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" (далі по тексту - Закон № 3773-VI) визначено правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлюють порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України.

Так, згідно зі ст. 1 Закону № 3773-VI іноземець - це особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав.

В силу ч.ч. 1 та 3 ст. 3 Закону № 3773-VI іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Положеннями п. 18 ч. 1 ст. 1 Закону № 3773-VI визначено, що посвідка на тимчасове проживання - документ, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує законні підстави для тимчасового проживання в Україні.

Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначені Законом України "Про імміграцію" від 07.06.2001 № 2491-III (далі по тексту - Закон № 2491-III).

Так, у розумінні ст. 1 Закону № 2491-III імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання.

Відповідно до ч. 4 ст. 11 Закону № 2491-III особі, яка перебуває на законних підставах в Україні і отримала дозвіл на імміграцію, орган спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції за місцем її проживання видає посвідку на постійне проживання протягом тижня з дня подання нею відповідної заяви.

За правилами п. 6 ч. 2 ст. 4 Закону № 2491-III квота імміграції встановлюється Кабінетом Міністрів України у визначеному ним порядку по категоріях іммігрантів: батьки, чоловік (дружина) іммігранта та його неповнолітні діти.

Колегією суддів установлено, що саме на підставі п. 6 ч. 2 ст.4 Закону № 2491-III позивачу у 2008 році видано дозвіл на імміграцію в Україну № 322144 від 27.03.2008 (а.с. 68).

Статтею 9 Закону № 2491-ІІІ було встановлено умови, порядок та перелік документів, необхідних для вирішення питання дозволу на імміграцію. Так, заяви про надання дозволу на імміграцію подаються: 1) особами, які постійно проживають за межами України, - до дипломатичних представництв та консульських установ України за кордоном за місцем їх постійного проживання; 2) особами, які перебувають в Україні на законних підставах, - до органів спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції за місцем їх проживання.

Заяву про надання дозволу на імміграцію заявник подає особисто до відповідного органу державної влади. За наявності поважних причин (хвороба заявника, стихійне лихо тощо) заява може надсилатися поштою або за дорученням заявника, посвідченим нотаріально, подаватися іншою особою.

Для надання дозволу на імміграцію до заяви додаються такі документи: 1) три фотокартки; 2) копія документа, що посвідчує особу; 3) документ про місце проживання особи; 4) відомості про склад сім`ї, копія свідоцтва про шлюб (якщо особа, яка подає заяву, перебуває в шлюбі); 5) документ про те, що особа не є хворою на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади з питань охорони здоров`я.

Крім зазначених документів, зокрема, подаються: для осіб, зазначених у пункті 6 частини другої статті 4 цього Закону, - копії документів, що засвідчують їх родинні стосунки з іммігрантом, і документ про те, що іммігрант не заперечує проти їх імміграції та гарантує їм фінансове забезпечення на рівні не нижчому від прожиткового мінімуму, встановленого в Україні.

У разі неподання особою всіх визначених цим Законом документів заява про надання дозволу на імміграцію не приймається.

Термін розгляду заяви про надання дозволу на імміграцію не може перевищувати одного року з дня її подання.

З аналізу наведених норм законодавства вбачається, що для оформлення дозволу на імміграцію заявник повинен подати заяву з доданням певного пакету документів. У разі ж ненадання особою повного пакету документів, заява про надання дозволу на імміграцію не приймається та, як наслідок, дозвіл на імміграцію та посвідка на проживання в Україні не видаються.

Статтею 10 Закону № 2491-ІІІ (в редакції, що діяла на час оформлення посвідки) встановлено, що дозвіл на імміграцію не надається:

1) особам, засудженим до позбавлення волі на строк більше одного року за вчинення діяння, що відповідно до законів України визнається злочином, якщо судимість не погашена і не знята у встановленому законом порядку;

2) особам, які вчинили злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людяності та людства, як їх визначено в міжнародному праві, або розшукуються у зв`язку із вчиненням діяння, що відповідно до законів України визнається тяжким злочином, або їм повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, досудове розслідування якого не закінчено;

3) особам, хворим на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я;

4) особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи;

5) особам, яким на підставі закону заборонено в`їзд на територію України;

6) в інших випадках, передбачених законами України.

Положення пунктів 1, 3 не поширюються на осіб, зазначених у пунктах 1, 3 частини третьої статті 4 цього Закону.

Особі, яка перебуває на законних підставах в Україні і отримала дозвіл на імміграцію, орган спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції за місцем її проживання видає посвідку на постійне проживання протягом тижня з дня подання нею відповідної заяви (ч. 5 ст. 11 Закону № 2491-ІІІ).

Колегія суддів зазначає, що процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну (далі - іммігранти), поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень (далі - провадження у справах з питань імміграції), а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію визначено Порядком провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 26 грудня 2002 р. N 1983 (далі по тексту - Порядок № 1983).

У відповідності до пп. 2 п. 2 Порядку № 1983 (в редакції, яка діяла на час надання дозволу на імміграцію) рішення за заявами про надання дозволу на імміграцію залежно від категорії іммігрантів приймають територіальні органи Департаменту в головних управліннях, управліннях МВС в Автономній Республіці Крим, областях, мм. Києві та Севастополі (далі - територіальні органи) - стосовно іммігрантів, які підпадають під квоту імміграції (крім іммігрантів, стосовно яких рішення приймає Департамент), а саме, зокрема, батьків, чоловіка (дружини) іммігранта та його неповнолітніх дітей.

Згідно з п. 12 Порядку № 1983 територіальні підрозділи за місцем проживання, до яких подано заяви про надання дозволу на імміграцію:

- формують справи, перевіряють підстави, законність перебування в Україні іммігрантів, справжність поданих документів та відповідність їх оформлення вимогам законодавства, у разі потреби погоджують це питання з органами місцевого самоврядування, у межах своєї компетенції з`ясовують питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію;

- надсилають у місячний термін разом з матеріалами справи інформацію про результати їх розгляду територіальним органам або підрозділам (відповідно до категорії іммігрантів). Справи, прийняття рішення за якими належить до компетенції Департаменту чи територіальних органів, надсилаються територіальним органам, в інших випадках - територіальним підрозділам;

- здійснюють провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію, якщо таке провадження належить до їх компетенції.

Аналіз вищенаведених норм права дозволяє дійти висновку, що прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції відповідних державних органів, які на підставі заяви іммігранта, аналізу отриманої інформації, матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу. Рішення про надання дозволу на імміграцію є підставою для отримання посвідки на постійне проживання.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що 27.03.2008 громадянці Республіки Афганістан ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , надано дозвіл на імміграцію в Україну на підставі п. 6 ч. 2 ст. 4 Закону № 2491-III та документовано посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_5 від 27.03.2008, терміном - безстроково.

03.09.2013 громадянка Республіки Афганістан ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 документована посвідкою на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 , терміном - безстроково, у зв`язку із обміном по досягненню 25-ти річного віку.

Отже, уповноважений суб`єкт, при прийнятті рішення про надання позивачу дозволу на імміграцію в Україні та видачі безстрокової посвідки на постійне проживання, керуючись пунктом п. 6 ч. 2 ст. 4 Закону № 2491-III, підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію позивачу, визначених у ст. 10 Закону України № 2491-III, не виявили, у зв`язку з чим видали посвідки на постійне місце проживання в Україні.

Колегія суддів відмічає, що відповідачем не заперечується, що посвідка на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 була видана ОСОБА_2 безстроково.

Відповідно до статті 12 Закону № 2491-III (у редакції, що діяла на час прийняття рішення відповідачем про скасування дозволу), дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо: 1) з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що ГУ ДМС у Харківській області на підставі висновку (а.с. 69-74) вирішено скасувати дозвіл на імміграцію в Україну, виданий громадянці Республіки Афганістан ОСОБА_6 , з посиланням на п.5 ч.1 ст. 12 Закону № 2491-III, про що прийнято відповідне рішення від 17.08.2021 №322144-21.

Вказаним рішенням з посиланням на пп. 1 п. 64 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 № 321, також скасована посвідка на постійне проживання НОМЕР_1 від 03.09.2013.

Даний висновок відповідачем обґрунтовано тим, що на момент звернення із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну, підстави свого перебування на території України позивач підтвердила довідкою про звернення за захистом в Україні № 003360, виданої 16.08.2007, та подала паспорт громадянина Республіки Афганістан № ( НОМЕР_3 ). Відповідачем вказано, що законність перебування іноземця може бути підтверджена відміткою про перетин кордону, штампом про продовження строку перебування із урахуванням дати перетину кордону, посвідкою на тимчасове проживання зі штампом реєстрації адреси місця проживання, дійсним на момент подачі документу. Разом з цим, довідка про звернення за захистом в Україні не є документом, що підтверджує безперервність проживання на території України, оскільки цей документ підтверджує право на перебування на території України на певний період і обмежений у часі, а саме до остаточного визначення статусу такої особи чи залишення нею території України. Крім того, відповідно до роз`яснень Міністерства юстиції України від 22.08.2012 № 9357-0-33-12/71 довідка про звернення за захистом в Україні не віднесена законами України до категорії документів, які посвідчують особу.

Зазначено, що наявність у осіб, які звернулися за захистом в Україні, одночасно національного паспортного документу та довідки про звернення про захист в Україні є порушенням чинного законодавства України. Будь-яка особа не може одночасно перебувати в Україні у двох статусах, у даному випадку як іноземець (що підтверджується наявністю національного паспортного документу) та як особа, що звернулася за захистом в Україні (наявність довідки про звернення за захистом в Україні).

Таким чином, відповідач дійшов висновку, що позивачем порушено вказані вимоги законодавства, що відповідно до пункту 5 частини першої статті 12 Закону № 2491-III є підставою для скасування дозволу на імміграцію.

Згідно з п.п. 21-24 Порядку № 1983 (в редакції, чинній на час скасування дозволу) дозвіл на імміграцію скасовується органом, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

Для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію у разі, коли ініціатором такого скасування є ДМС, її територіальні органи або територіальні підрозділи, ними складається обґрунтований висновок із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону № 2491-III, що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

У разі коли ініціатором скасування дозволу на імміграцію є інший орган, зазначений в абзаці другому пункту 21 цього Порядку, для прийняття відповідного рішення цим органом складається обґрунтоване подання із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону № 2491-III, що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

ДМС, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення.

Про прийняте рішення письмово повідомляються протягом тижня ініціатори процедури скасування дозволу на імміграцію та іммігранти.

Частиною 1 статті 13 Закону № 2491-III передбачено, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції, не пізніш як у тижневий строк надсилає копію рішення про скасування дозволу на імміграцію особі, стосовно якої прийнято таке рішення, та вилучає у неї посвідку на постійне проживання.

Колегія суддів зазначає, що Законом № 2491-III встановлений вичерпний перелік підстав для скасування дозволу на імміграцію в Україну, зі змісту якого вбачається, що підставами для скасування дозволу на імміграцію можуть бути лише винні дії іммігранта.

Як вбачається з матеріалів справи, оскаржуване рішення від 17.08.2021 про скасування позивачу дозволу на імміграцію в Україну не містить посилань на конкретні обставини, як на підставу застосування ст. 12 Закону № 2491-III для скасування дозволу на імміграцію позивачу.

Відповідно до ч. 1 ст.9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Колегія суддів зазначає, що під час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій відповідачем не доведено наявність передбачених законами України підстав для скасування наданого позивачу дозволу на імміграцію від 27.03.2008 № 322144.

При цьому, посилання відповідача на наявність у позивача на час подання заяви про надання дозволу паспорту гр. Республіки Афганістан та довідки про звернення за захистом в Україні не може слугувати підставою для застосування до позивача п. 5 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію», оскільки станом на дату надання позивачу дозволу на імміграцію уповноваженому суб`єкту були відомі такі факти та обставини, про які зазначено у висновку щодо скасування позивачу такого дозволу.

За період з 2008 року до прийняття оскаржуваного рішення не виникало нових обставин, які б тягли за собою обґрунтування скасування дозволу на імміграцію від 27.03.2008.

В той же час, відповідачем не зазначено, а судом не встановлено, які вимоги законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства порушено позивачем при зверненні із заявою про видання йому дозволу на імміграцію. Висновок відповідача, на підставі якого ухвалене оскаржуване рішення від 17.08.2021, не містить посилань на конкретну норму законодавства, яка була б порушена ОСОБА_2 , а містить лише цитування нормативних актів та довільне її тлумачення, без прив`язки до конкретних обставин даної справи.

Також, відповідачем не доведено наявність «іншого випадку, передбаченого законами України» для скасування дозволу на імміграцію позивача.

Позивач при отриманні дозволу на імміграцію надав всі документи, передбачені законом, не приховувала дані щодо сімейного стану, та просила надати дозвіл на імміграцію на підставі п. 6 ч. 2 ст. 4 Закону № 2491-III, оскільки її чоловік мав посвідку на постійне проживання в Україні НОМЕР_4 , терміном дії безстроково.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що за змістом ч. 1 ст. 12 Закону № 2491-III органи ДМС не зобов`язані, а мають право скасовувати наданий дозвіл на імміграцію при наявності тих чи інших обставин, які можуть бути розцінені, як підстави для його скасування. У цьому питанні уповноважений орган наділений дискреційними повноваженнями, які передбачають право самостійного вибору варіанту поведінки чи прийняття рішення. Відповідно, це дозволяє уповноваженому органу об`єктивно оцінити обставини, які є підставою для можливого скасування дозволу, а також обставини, що настали після отримання особою дозволу на імміграцію, та прийняти пропорційне рішення з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод і інтересів особи та цілей, на досягнення яких спрямоване це рішення.

Згідно зі ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" № 3477-ІV від 23.02.2006 року, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до ст. 8 Конвенції кожен має право на повагу до приватного та сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Як випливає із предмету і мети статті 8 Конвенції, в національному законодавстві має існувати засіб правового захисту від свавільного втручання державних органів у права, гарантовані п. 1.

Втручання має бути не лише здійснене згідно із законом, але й вважатися необхідним у демократичному суспільстві. Поняття необхідності передбачає, що для такого втручання є нагальна суспільна потреба і що втручання пропорційне законній меті його здійснення (рішення у справі Кембел проти Сполученого Королівства" від 25.03.1992 року п. 44).

Суд повинен перевірити, чи було втручання виправданим та необхідним у демократичному суспільстві, та, зокрема, чи було воно пропорційним, і чи були причини, наданими національними органами влади на його виправдання, важливими та достатніми.

Крім того, згідно позиції Європейського суду з прав людини, який у рішенні від 20.01.2012 «Рисовський проти України» зазначив, що ризик будь-якої помилки державного органу, повинен покладатись на саму державу та її органи.

Європейський суд зазначив, що принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

Це є «гарантією стабільності суспільних відносин», яка породжує у громадян впевненість у тому, що їх існуюче правове становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення, тому саме на державний орган покладається обов`язок виправити свої помилки.

Таким чином, принцип належного урядування передбачає, що допущені державними органами помилки не можуть виправлятися за рахунок інших осіб та тягнути для них негативні наслідки, а тому навіть якщо у 2008 році дозвіл на імміграцію позивачу наданий через помилку посадових осіб суб`єкта владних повноважень, перекладати тягар вкрай негативних наслідків такої помилки або зловживання на особу (позивача у справі) є неприпустимим. Більш того, з моменту видачі позивачу посвідки на постійне проживання пройшло більше 15 років, та увесь цей період позивач проживав на території України.

Вказане узгоджується з практикою Верховного Суду, зокрема у постановах від 27 березня 2019 року по справі № 820/1863/17, від 17 квітня 2019 року по справі № 820/6675/16, від 03 квітня 2019 року по справі № 815/2473/17, від 20 березня 2019 року по справі № 820/391/17, від 16 січня 2019 року по справі № 815/1010/16, в яких викладена аналогічні правові висновки.

З урахуванням наведених положень Конвенції та правових позицій ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що прийняття відповідачем оскаржуваного висновку майже через 15 років після отримання позивачем посвідки на постійне проживання, є втручанням в приватне життя позивача та є непропорційним, без дотримання необхідного балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване спірне рішення.

Варто зазначити, що в порушення вищезазначених норм права, питання про скасування дозволу на імміграцію розглядалось без запрошення позивача для надання пояснень, при винесенні оскаржуваного рішення не вивчались обставини, зокрема, те, що позивач перебуває у шлюбі з громадянином України, має двох неповнолітніх дітей, що народилися в Україні (2008 та 2012 років народження) та є громадянами України.

Таким чином, скасування цього дозволу, а не його зміна або скасування з прийняттям нового рішення, без врахування обставин, які існують, суттєво порушує права позивача, оскільки вона мала передбачені законом підстави на отримання дозволу на імміграцію.

Такими наслідками відповідно до ст. 13 Закону № 2491-III є обов`язок особи, стосовно якої прийняте рішення про скасування дозволу на імміграцію, виїхати з України протягом місяця з дня отримання копії рішення про скасування дозволу на імміграцію. Особа яка не виїхала протягом місяця підлягає видворенню в порядку передбаченому законодавством. Крім того, згідно зі ст. 14 цього Закону, особа може повторно подати заяву про надання дозволу на імміграцію не раніше ніж через рік з дня прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію.

Отже, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення відповідача не відповідає критерію необхідності у демократичному суспільстві, оскільки для позивача та членів його сім`ї скасування дозволу на імміграцію має наслідком повну зміну способу життя родини, в складі якої двоє неповнолітніх дітей.

Крім того, доводи відповідача ґрунтуються лише на помилках суб`єкта владних повноважень під час здійснення ним своїх функцій з документування позивача посвідкою на постійне проживання.

Згідно з ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Враховуючи вище викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Державної міграційної служби в Харківській області № 322144 від 17.08.2021 про скасування дозволу на імміграцію в Україну та посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 03.09.2013 року громадянки ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Керуючись принципом верховенства права, гарантованим ст.8 Конституції України та ст. 6 КАС України, суд на підставі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовує практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Так суд враховує судову практику Європейського суду з прав людини, який у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Засіб захисту, повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п.75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, "ефективний засіб правого захисту" у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Беручи до уваги протиправність та необґрунтованість висновку та рішення Головного управління Державної міграційної служби в Харківській області № 322144 від 17.08.2021, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність зобов`язання Головного управління Державної міграційної служби в Харківській області поновити громадянці ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , посвідку на постійне проживання в Україні шляхом видачі нової посвідки.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право: залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

За визначенням, наведеним у статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд прийшов до вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи та правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Керуючись ч.4 ст.229, ч.4 ст.241, ст.ст.243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 326-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області - залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 07.04.2023 по справі № 520/731/23 в частині задоволення позову - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя Т.С. Перцова
Судді В.Б. Русанова С.П. Жигилій