Справа № 520/3974/23
Суддя: Сліденко А.В.
Дата ухвалення: 2023-10-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Харків

17.10.2023 р. справа №520/3974/23

Харківський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Сліденко А.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без призначення судового засідання з повідомленням (викликом) сторін справу за позовом

ОСОБА_1 (далі за текстом - позивач, заявник)
до Територіальне управління Служби судової охорони у Харківській області (далі за текстом - відповідач, владний суб`єкт, орган публічної адміністрації)
провизнання протирпавною бездіяльності суб"єкта владних повноважень, спонукання суб"єкта владних повноважень до належної оплати праці публічного службовця, -

встановив:

Позивач у порядку адміністративного судочинства заявив вимоги про: 1) визнання протиправною бездіяльності Територіального управління Служби судової охорони у Харківській області щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 (РНОКПГІ НОМЕР_1 ) додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», у розмірі 30000,00 грн. пропорційно в розрахунку на місяць за період з 24 лютого 2022 року по 20 січня 2023 року; 2) стягнення з Територіального управління Служби судової охорони у Харківській області () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) додаткову винагороду, передбачену постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», за період з 24 лютого 2022 року по 20 січня 2023 року, у розмірі 324 711,98 грн. (триста двадцять чотири тисячі сімсот одинадцять гривен) 98 коп.

Аргументуючи ці вимоги зазначив, що суб`єктом владних повноважень протиправно не проведено повної оплати часу служби співробітника Служби судової охорони в частині проведення платежів у порядку п.1 постанови КМУ від 28.02.2022р. №168.

Відповідач, із поданим позовом не погодився.

Аргументуючи заперечення проти позову зазначив, що відсутність асигнувань призвела до неможливості проведення платежів.

Оскільки добуті судом докази повно та всебічно висвітлюють обставини спірних правовідносин, відомі учасникам спору і у даному конкретному випадку відсутні будь-які перешкоди у наданні доказів відносно таких відомостей, строки подачі процесуальних документів збігли і сторони не заявили ані про намір на подачу відповідних процесуальних документів, ані про існування нездоланних перешкод у реалізації такого наміру, завдання адміністративного судочинства згідно з ч.1 ст.2 та ч.4 ст.242 КАС України полягає саме у захисті прав приватної особи від незаконних управлінських волевиявлень органу публічної адміністрації, то спір підлягає вирішенню на підставі наявних у справі доказів.

Суд, повно виконавши процесуальний обов`язок зі збору доказів, перевіривши доводи сторін добутими доказами, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст належних норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.

Установлені судом обставини спору полягають у наступному.

За викладеним у позові твердженням, заявник протягом періоду часу 24.02.2022р.-20.01.2023р. обіймав штатну посаду в Територіальному управлінні Служби судової охорони у Харківській області, залучався до виконання завдань по охороні судів, органів, установ системи правосуддя в Харківській області.

Як зясовано судом саме ця обставина учасниками спору фактично визнається, не заперечується, не спростовується, а тому не підлягає додатковому доказуванню.

Доказів знаходження заявника у цей період часу на лікуванні, у відпустці, у відрядженні або поза межами дислокації безпосереднього місця служби учасниками спору до матеріалів справи не подано.

Тому використовуючи стандарти доказування, сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.06.2023р. у справі №916/3027/21, при вирішенні даного спору суд виходить із відсутності у спірних правовідносинах об`єктивних даних, котрі б підтверджували факти лікування, відпустки, відрядження заявника, самовільного залишення місця служби чи невиконання обов`язків служби за посадою з будь-яких причин та із безперервності несення заявником публічної служби на зазначеній посаді.

За викладеним у позові твердженням заявника протягом усього указаного періоду часу суб`єкт владних повноважень не призначав, не обчислював та не виплачував додаткову доплату у порядку постанови КМУ від 28.02.2022р. №168.

Стверджуючи про протиправність управлінського волевиявлення суб"єкта владних повноважень з приводу повноти оплати часу публічної служби в частині додаткової винагороди у порядку постанови КМУ від 28.02.2022р. №168, заявник ініціював даний спір.

Вирішуючи спір по суті, суд вважає, що до відносин, які склались на підставі встановлених обставин спору, підлягають застосуванню наступні норми права.

Відповідно до ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Правовідносини з приводу проходження громадянином України публічної служби в органах та підрозділах Служби судової охорони унормовані, насамперед, приписами ст.ст.162-165 Закону України від 02.06.2016р. №1402-VIII Про судоустрій і статус суддів, а також приписами Положення про проходження служби співробітниками Служби судової охорони (затверджено рішенням Вищої ради правосуддя від 04.04.2019р. №1052/0/15-19; далі за текстом - Положення №1052/0/15-19).

Прогалини у нормативному регулюванні цих відносин можуть усуватись нормами Закону України "Про державну службу", Кодексу законів про працю України, Закону України "Про оплату праці", Закону України "Про відпустки" тощо, але виключно в частині, котра не суперечить самій природі та суті публічної служби в органах та підрозділах Служби судової охорони.

Суд відмічає, що згідно з ч.7 ст.161 Закону України від 02.06.2016р. №1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів" фінансування Служби судової охорони здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Відповідно до ч.1 ст.165 Закону України від 02.06.2016р. №1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів" грошове забезпечення співробітників Служби судової охорони складається з посадового окладу, окладу за спеціальним званням, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер), премії та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Згідно з ч.2 ст.165 Закону України від 02.06.2016р. №1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів" грошове забезпечення співробітників Служби судової охорони виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України на рівні не нижчому, ніж установлений для поліцейських, і повинно стимулювати до комплектування Служби судової охорони кваліфікованими співробітниками.

На подальший розвиток положень ст.165 Закону України від 02.06.2016р. №1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів" КМУ було видано постанову від 03.04.2019р. №289 Про грошове забезпечення співробітників Служби судової охорони.

При цьому, структура та розміри складових елементів грошового забезпечення співробітників Служби судової охорони, а також підстави, приводи і процедури обчислення грошового забезпечення співробітників Служби судової охорони деталізовані нормами Порядку виплати грошового забезпечення співробітникам Служби судової охорони (затверджений наказом Державної судової адміністрації України від 26.08.2020р. №384; далі за текстом - Порядок №384).

Пунктом 9 розділу І Порядку №384 передбачено, що підставою для виплати грошового забезпечення є наказ Служби або територіального управління Служби про призначення на посаду співробітника в Службі, територіальному управлінні Служби та встановлення розмірів посадового окладу, надбавок, доплат.

Таким чином, за відсутності наказу суб`єкта владних повноважень про призначення конкретної виплати публічному службовцю проведення грошового платежу (ініціювання переказу коштів) є неможливим.

На виконання Указів Президента України від 24.02.2022р. №64 Про введення воєнного стану в Україні та №69 Про загальну мобілізацію Кабінетом Міністрів України було прийнято постанову від 28.02.2022р. №168.

У п.1 первісної редакції постанови КМУ від 28.02.2022р. №168 Уряд України визначив, що умовами призначення додаткової винагороди у фіксованому розмірі 30.000,00грн. щомісячно є одночасна сукупність таких обставин як: 1) тривання/продовження дії правового режиму воєнного стану; 2) належність громадянина до окреслених у постанові КМУ від 28.02.2022р. №168 категорій осіб (зокрема, військовослужбовців Збройних Сил України); 3) несення особою служби у правовому режимі воєнного стану; 4) видання командиром (начальником) наказу про призначення додаткової винагороди.

Також у п.1 первісної редакції постанови КМУ від 28.02.2022р. №168 Уряд України визначив, що умовами призначення додаткової винагороди у розмірі понад 30.000,00грн. і до 100.000,00грн. є одночасна сукупність таких обставин як: 1) тривання/продовження дії правового режиму воєнного стану; 2) належність громадянина до окреслених у постанові КМУ від 28.02.2022р. №168 категорій осіб (зокрема, військовослужбовців Збройних Сил України); 3) несення особою служби в правовому режимі воєнного стану; 4) видання командиром (начальником) наказу про призначення додаткової винагороди; 5) особиста та безпосередня участь особи або у бойових діях, або у заходах з національної безпеки, заходах з оборони, заходах з відсічі і стримуванні збройної агресії; 6) фізичне перебування особи у районах бойових дій чи районах забезпечення здійснення заходів з національної безпеки і оборони або районах забезпечення здійснення заходів з відсічі і стримуванні збройної агресії.

За одночасної відповідності усім переліченим кваліфікаційним умовам громадянин набуває право на отримання додаткової винагороди у порядку постанови КМУ від 28.02.2022р. №168 до 100.000,00грн. в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах.

У розумінні ст.1 Закону України від 06.12.1991р. №1932-ХІІ Про оборону України бойові дії - форма застосування з`єднань, військових частин, підрозділів (інших сил і засобів) Збройних Сил України, інших складових сил оборони, а також поліції особливого призначення Національної поліції України для вирішення бойових (спеціальних) завдань в операціях або самостійно під час відсічі збройної агресії проти України або ліквідації (нейтралізації) збройного конфлікту, виконання інших завдань із застосуванням будь-яких видів зброї (озброєння); воєнні дії - організоване застосування сил оборони та сил безпеки для виконання завдань з оборони України; район воєнних (бойових) дій - визначена рішенням Головнокомандувача Збройних Сил України частина сухопутної території України, повітряного або/та водного простору, на якій впродовж певного часу ведуться або/та можуть вестися воєнні (бойові) дії.

У подальшому з урахуванням постанови КМУ від 07.07.2022р. №793 пункт 1 постанови КМУ від 28.02.2022р. №168 був викладений у такій редакції: "1. Установити, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту, військовим прокурорам Офісу Генерального прокурора, особам рядового і начальницького складу Державної служби з надзвичайних ситуацій, співробітникам Служби судової охорони, особам начальницького складу управління спеціальних операцій Національного антикорупційного бюро та поліцейським, а також особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, які несуть службу в органах і установах зазначеної Служби в межах територіальних громад, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні), виплачується додаткова винагорода в розмірі до 30000 гривень пропорційно в розрахунку на місяць (крім осіб рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, яким така винагорода виплачується пропорційно часу проходження служби в розрахунку на місяць), а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), - розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах.".

Аналізуючи зміну правових підходів законодавця до визнання умов набуття особою права на додаткову винагороду, суд доходить до переконання про те, що словосполучення "які несуть службу в органах і установах зазначеної Служби в межах територіальних громад, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні)" стосується виключно такої категорії публічних службовців як - особи рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, тобто на спірні правовідносини не поширюється.

Звідси слідує, що постановою КМУ від 07.07.2022р. №793 були внесені зміни до постанови КМУ від 28.02.2022р. №168, однак юридичні наслідки нової запровадженої постановою КМУ від 07.07.2022р. №793 умови обчислення розміру додаткової винагороди - до 30000 гривень пропорційно в розрахунку на місяць з огляду на приписи ст.58 Конституції України підлягають поширенню на виключно відносини з оплати часу фактично виконаної служби співробітниками Служби судової охорони, котрі склались не раніше від настання події оприлюднення постанови КМУ від 07.07.2022р. №793 у газеті Урядовий кур`єр від 19.07.2022р. №156, позаяк значно погіршують фінансове становище громадянина.

Згідно з п.21 постанови КМУ від 28.02.2022р. №168 у редакції постанови КМУ від 07.07.2022р. №793 право на визначення порядку і умов виплати додаткової винагороди було передано Урядом України у відання керівників відповідних міністерств та державних органів.

Отже, після 20.07.2022р. обчислення розміру означеної додаткової винагороди повинно відбуватись згідно з п.1 постанови КМУ від 28.02.2022р. №168 у редакції постанови КМУ від 07.07.2022р. №793 у межах від 0,1% до 100% обрахункового показника - максимальної величини виплати у 30.000,00грн. за рішенням керівників відповідних міністерств та державних органів.

Однак, у спірних правовідносинах лише 31.10.2022р. ДСА України було видано наказ від 31.10.2022 №396, яким затверджено Порядок і умови виплати співробітникам Служби судової охорони додаткової винагороди на період дії воєнного стану (далі - Порядок №396).

Згідно з пунктом 3 Порядку №396 додаткова винагорода виплачується співробітникам в період дії воєнного стану, за час проходження ними служби, зокрема тим, які виконують службові обов`язки за штатними посадами або на яких у встановленому порядку покладено тимчасове виконання обов`язків за іншими посадами згідно з умовами, передбаченими цим Порядком.

Пунктом 7 Порядку №396 унормовано, що додаткова винагорода виплачується в таких розмірах: 30 000 гривень - співробітникам, які проходять службу в районах ведення бойових дій, пропорційно в розрахунку на місяць; 10 000 гривень - іншим співробітникам пропорційно в розрахунку на місяць; 100 000 гривень - співробітникам, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів у розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах.

За приписами пункту 4 Порядку №396 виплата додаткової винагороди здійснюється центральним органом управління та територіальними управліннями Служби судової охорони за місцем проходження служби співробітника, де він призначений на штатну посаду. Підставою для виплати додаткової винагороди співробітникам є наказ Служби або територіального управління Служби.

У пункті 4 наказу ДСА України від 31.10.2022 №396 передбачено, що Порядок №396 застосовується з 24.02.2022 року.

З наведених вище норм права випливає, що з 24.02.2022р. рішенням Уряду України нормативного характеру співробітникам Служби судової охорони на період дії воєнного стану в Україні було передбачено виплату додаткової винагороди.

Згідно з п.21 постанови КМУ від 28.02.2022р. №168 у редакції постанови КМУ від 07.07.2022р. №793 (подія офіційного оприлюднення - 20.07.2022р.) право на визначення порядку і умов виплати додаткової винагороди було передано Урядом України у відання керівників відповідних міністерств та державних органів.

Таким чином, лише з 20.07.2022р. реалізація права заявника як співробітника Служби судової охорони на отримання додаткової винагороди у порядку постанови КМУ від 28.02.2022р. №168 була обтяжено додатковою умовою - прийняття рішення стосовно визначення порядку і умов виплати додаткової винагороди - керівником ДСА України.

Відсутність згаданого рішення до 20.07.2022р. не може бути кваліфікована у якості перешкоди в отриманні заявником додаткової винагороди у порядку постанови КМУ від 28.02.2022р. №168, позаяк саме такої умови актом права - постановою Уряду України запроваджено не було.

Рішення керівника державного органу - Голови ДСА України про визначення порядку і умов виплати додаткової винагороди згідно з постановою КМУ від 28.02.2022р. №168 було прийнято - 31.10.2022р.

Оскільки указане рішення погіршує правове становище відповідного співробітника Служби судової охорони, запроваджуючи правило виплати як 30.000,00грн. (співробітникам, які проходять службу в районах ведення бойових дій, пропорційно в розрахунку на місяць), а 10.000,00грн. (іншим співробітникам пропорційно в розрахунку на місяць, то згідно з ст.58 Конституції України, дане правило підлягає поширенню на спірні правовідносини не раніше від 31.10.2022р.

Постановою Кабінету Міністрів України від 20 січня 2023 р. № 43 було внесено зміни до постанови КМУ від 28.02.2022 р. № 168 і у першому реченні абзацу першого п. 1 постанови №168 слова "військовим прокурорам Офісу Генерального прокурора,, співробітникам Служби судової охорони," виключено.

Отже, з 20.01.2023р. було припинено право заявника на отримання додаткової винагороди у порядку постанови КМУ від 28.02.2022р. №168.

Підсумовуючи викладені вище міркування, суд доходить до переконання про те, що у період часу 24.02.2022р.-31.10.2022р. атестований спеціальним званням співробітник Служби судової охорони набув право на отримання додаткової винагороди у порядку постанови КМУ від 28.02.2022р. №168 у фіксованому розмірі 30.000,00грн. пропорційно відпрацьованому часу безвідносно до умов Порядку №396, а з 01.11.2022р. з урахуванням умов Порядку №396.

Згідно з наказами Головнокомандувача Збройних Сил України від 01.04.2022р. №102, від 30.04.2022р. №125, від 02.06.2022р. №157, від 01.07.2022р. №184, від 01.08.2022р. №212, від 01.09.2022р. №237, від 01.10.2022р. №262, від 01.11.2022р. №282, від 02.12.2022р. №311, від 02.01.2023р. №1 протягом 24.02.2022р.-31.12.2022р. уся територія Харківської області була визначена у якості районів ведення бойових дій.

Згідно з наказом Головнокомандувача Збройних Сил України від 02.02.2023р. №26 населений пункт Харків не віднесений до районів ведення воєнних (бойових) дій у період 01.01.2023р.-31.01.2023р.

Таким чином, відповідно до п.7 Порядку №396 період часу проходження служби заявника 24.02.2022р.-31.12.2022р. підлягає оплаті додатковою винагородою у порядку постанови КМУ від 28.02.2022р. №168 у фіксованому розмірі 30.000,00грн. пропорційно відпрацьованому часу, а період часу проходження служби 01.01.2023р.-20.01.2023р. підлягає оплаті додатковою винагородою у порядку постанови КМУ від 28.02.2022р. №168 у фіксованому розмірі 10.000,00грн. пропорційно відпрацьованому часу.

Пунктом 20 Положення №1052/0/15-19 визначено, що соціальний і правовий захист співробітників та членів їхніх сімей забезпечується відповідно до законодавства. Грошове забезпечення співробітників здійснюється в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Водночас із цим у рішенні Верховного Суду від 06.04.2023 р. по зразковій справі №260/3524/22 указано, що зміст внесених постановою Кабінету Міністрів України від 07.07.2022 №793 змін до постанови №168 в частині визначення розміру додаткової винагороди до 30000 гривень пропорційно в розрахунку на місяць замість 30000 гривень щомісячно не свідчить про те, що такі зміни вплинули на розмір додаткової винагороди, адже за загальним правилом заробітна плата (грошове забезпечення) виплачується щомісячно за фактично відпрацьований час, тому визначена Урядом пропорційність із прив`язкою до місячного періоду фактично передбачає виплату додаткової винагороди в розмірі 30000 гривень на місяць за умови відпрацювання норми робочого часу відповідного місяця.

Правило щодо пропорційності розміру грошового забезпечення співробітників Служби судової охорони до виконаної норми праці закріплено й у пункті 14 Порядку №384, згідно з яким при виплаті співробітникам грошового забезпечення за неповний місяць розмір виплати за кожний календарний день визначається шляхом ділення сум щомісячних основних, додаткових видів грошового забезпечення та премії за повний місяць на кількість календарних днів у місяці, за який здійснюється виплата.

З огляду на викладене, Верховний Суд у зазначеному рішенні дійшов висновку, що вказані зміни у правовому регулюванні спірних правовідносин не змінили обсягу права позивача на отримання додаткової винагороди в розмірі 30000 грн. на місяць, передбаченому постановою №168 у первинній редакції.

У ході розгляду справи судом достеменно установлено, що наказів про призначення заявнику додаткової винагороди у порядку постанови КМУ від 28.02.2022р. №168 відповідач ТУ Служби судової охорони у Харківській області у спірних правовідносинах не видавав.

Суд відмічає, що за визначенням п.6 ч.1 ст.2 Бюджетного кодексу України бюджетне асигнування - повноваження розпорядника бюджетних коштів, надане відповідно до бюджетного призначення, на взяття бюджетного зобов`язання та здійснення платежів, яке має кількісні, часові та цільові обмеження, а за змістом п.7 ч.1 ст.2 Бюджетного кодексу України бюджетне зобов`язання - будь-яке здійснене відповідно до бюджетного асигнування розміщення замовлення, укладення договору, придбання товару, послуги чи здійснення інших аналогічних операцій протягом бюджетного періоду, згідно з якими необхідно здійснити платежі протягом цього ж періоду або у майбутньому.

Як то указано у ч.1 ст.47 Бюджетного кодексу України, відповідно до затвердженого розпису бюджету розпорядники бюджетних коштів одержують бюджетні асигнування, що є підставою для затвердження кошторисів. Порядок складання, розгляду, затвердження та основних вимог до виконання кошторисів бюджетних установ встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно з ч.1 ст.48 Бюджетного кодексу України розпорядники бюджетних коштів беруть бюджетні зобов`язання та здійснюють платежі тільки в межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисами, враховуючи необхідність виконання бюджетних зобов`язань минулих років.

Відповідно до ч.1 ст.51 Бюджетного кодексу України керівники бюджетних установ утримують чисельність працівників, військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, поліцейських, співробітників Служби судової охорони та здійснюють фактичні видатки на заробітну плату (грошове забезпечення), включаючи видатки на премії та інші види заохочень чи винагород, матеріальну допомогу, лише в межах бюджетних асигнувань на заробітну плату (грошове забезпечення), затверджених для бюджетних установ у кошторисах.

За правовою суттю діяння з приводу невиконання суб`єктом владних повноважень покладеного законом обов`язку з повної оплати праці публічного службовця (у межах даного спору співробітника Служби судової охорони) підлягає кваліфікації у якості бездіяльності, зумовлює виникнення боргу минулих періодів, потребує як видання наказу про призначення виплати (у межах даного спору - додаткової винагороди у порядку постанови КМУ від 28.02.2022р. №168), так і ініціювання процедури внесення змін до кошторису бюджетної установи задля отримання додаткових асигнувань.

Протилежне тлумачення змісту перелічених норм права явно та очевидно є неправильним, позаяк призводить до абсолютної неможливості виконання суб`єктом владних повноважень розпорядником бюджетних коштів нижчого рівня, зокрема, як вимог ст.235 Кодексу законів про працю України в частині оплати часу вимушеного прогулу через незаконне звільнення, так і вимог ст.24 Закону України від 24.03.1995р. №108/95-ВР Про оплату праці, ст.115 Кодексу законів про працю України в частині виплати боргу з винагороди за працю/службу за хронологічно попередні проміжки часу, позаяк такі нездійснені своєчасно витрати минулих періодів взагалі не відображаються у складі відомостей кошторису бюджетної установи на поточний календарний рік за відсутності події видання розпорядчого акту про їх призначення та нарахування.

Проте, суд зауважує, що сам по собі факт вчинення суб`єктом владних повноважень бездіяльності не означає однозначної протиправності такого діяння, адже у силу правового висновку постанови Великої палати Верховного Суду від 08.09.2022р. у справі №9901/276/19 протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень необхідно розуміти як зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу, що полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи в нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.

Водночас для визнання бездіяльності протиправною недостатньо одного лише факту несвоєчасного виконання обов`язкових дій, а важливими є також конкретні причини, умови та обставини, через які дії, що підлягали обов`язковому виконанню відповідно до закону, фактично не були виконані чи були виконані з порушенням строків. Значення мають юридичний зміст, значимість, тривалість і межі бездіяльності, фактичні підстави її припинення, а також шкідливість бездіяльності для прав та інтересів особи.

Самі собою строки поза зв`язком з конкретною правовою ситуацією, набором фактів, умов та обставин, за яких розгорталися події, не матимуть правового значення, якщо в зобов`язаної особи існували певні об`єктивні обставини, які перешкодили належному виконанню функцій державним органом. Сплив чи настання строку набувають (можуть набути) правового сенсу в сукупності з подіями або діями, для здійснення чи утримання від яких установлюється цей строк.

Суд зважає, що Указом Президента України від 24.02.2022р. №64/2022 в Україні було введено воєнний стан, який з урахуванням Законів України від 22.05.2022р. №2263-ІХ та від 15.08.2022р. №2500-ІХ триває досі.

Указ Президента України від 24.02.2022р. №65/2022 "Про загальну мобілізацію" був затверджений Законом України від 03.03.2022р. №2105-ІХ, а з урахуванням Законів України від 22.05.2022р. №2264-ІХ та від 15.08.2022р. №2501-ІХ, строк загальної мобілізації наразі не сплинув.

З огляду на те, що місце дислокації відповідача розміщено на території міста Харкова, а у розумінні приписів ч.3 ст.78 КАС України суд визнає загальновідомими і доведеними обставини перманентного перебування території міста Харкова під безпосередніми наслідками прямої загрози військового характеру у вигляді гарматних, зенітних та ракетних обстрілів, а також зважаючи, що прийняття постанови КМУ від 28.02.2022р. №168 відбулось вже після початку поточного бюджетного року та затвердження кошторису відповідача ТУ Служби судової охорони у Харківській області та з огляду на відсутність доказів отримання цим суб`єктом права фінансування у необхідних для виконання приписів постанови КМУ від 28.02.2022р. №168 обсягах - суд не знаходить правових підстав для визнання протиправною бездіяльності відповідача з приводу ненарахування та не виплати додаткової винагороди у порядку постанови КМУ від 28.02.2022р. №168.

У силу правового висновку постанови Верховного Суду від 29.01.2020р. у справі №814/1460/16 адміністративний суд перевіряє рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень ретроспективно, тобто зважаючи на ті обставини, які існували у минулому на момент прийняття оспорюваного рішення (вчинення дії, допущення бездіяльності).

Продовжуючи вирішення спору, суд зважає, що критерії законності управлінського волевиявлення (як у формі рішення, так і у формі діяння) владного суб`єкта викладені законодавцем у приписах ч.2 ст.2 КАС України, а у силу ч.2 ст.77 КАС України обов`язок доведення факту дотримання цих критеріїв покладений на владного суб`єкта шляхом подання до суду доказів та наведення у процесуальних документах доводів як відповідності закону вчиненого волевиявлення, так і помилковості аргументів іншого учасника справи.

При цьому, із положень частин 1 і 2 ст.77 КАС України у поєднанні з приписами ч.4 ст.9, абз.2 ч.2 ст.77, частин 3 і 4 ст.242 КАС України слідує, що владний суб`єкт повинен доводити обставини фактичної дійсності у спорі за стандартом доказування - "поза будь-яким розумним сумнівом" (тобто запропоноване сприйняття ситуації повинно виключати реальну ймовірність існування у дійсності будь-якого іншого варіанту), у той час як до приватної особи підлягає застосуванню стандарт доказування - "баланс вірогідностей" (тобто запропоноване сприйняття ситуації не повинно суперечити умовам реальної дійсності і бути можливим до настання).

Разом із тим, суд вважає, що саме лише неспростування владним суб`єктом задекларованого, але не доведеного документально твердження приватної особи про конкретну обставину фактичної дійсності, не спричиняє виникнення безумовних та беззаперечних підстав для висновку про реальне існування такої обставини у дійсності.

І хоча спір безумовно підлягає вирішенню у порядку ч.2 ст.77 КАС України, однак суд повторює, що реальність (справжність та правдивість) конкретної обставини фактичної дійсності не може бути сприйнята доведеною виключно через неспростування одним із учасників справи (навіть суб`єктом владних повноважень) декларативно проголошеного, але не доказаного твердження іншого учасника справи, позаяк протилежне явно та очевидно прямо суперечить меті правосуддя - з`ясування об`єктивної істини у справі.

Правильність саме такого тлумачення змісту ч.1 ст.77 та ч.2 ст.77 КАС України підтверджується правовим висновком постанови Верховного Суду від 25.06.2020р. по справі №520/2261/19, де указано, що визначений ст. 77 КАС України обов`язок відповідача - суб`єкта владних повноважень довести правомірність рішення, дії чи бездіяльності не виключає визначеного частиною першою цієї ж статті обов`язку позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

Перевіряючи наведені учасниками спору аргументи приєднаними до справи доказами, оціненими в їх сукупності за правилами ст.ст.90 і 211 КАС України, суд констатує, що у ході розгляду справи владним суб`єктом не подано доказів правомірності власних управлінських волевиявлень з приводу непризначення, ненарахування та невиплати заявникові додаткової винагороди за період 24.02.2022р.-20.01.2023р.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Тлумачення змісту цієї норми процесуального закону було надано Верховним Судом у постанові від 07.11.2019р. по справі № 826/1647/16 (адміністративне провадження №К/9901/16112/18) і полягає у тому, що обов`язковою умовою визнання протиправним управлінського волевиявлення суб`єкта владних повноважень є доведеність приватною особою факту порушення цим волевиявленням власних прав та охоронюваних законом інтересів та факту невідповідності цього волевиявлення закону.

У ході розгляду справи були підтверджені обставини порушення прав та інтересів заявника за рахунок неповної оплати часу служби у публічно-правових відносинах в частині призначення, обчислення і виплати додаткової винагороди у порядку постанови КМУ від 28.02.2022р. №168.

Приписи ч.1 ст.2, ч.2 ст.9 та ч.4 ст.242 КАС України у даному конкретному випадку можуть слугувати правовими підставами для виходу суду за межі позову і надання судового захисту легальному інтересу заявника на отримання повної винагороди за реально виконану роботу атестованого спеціальним званням співробітника Служби судової охорони у спосіб, викладений в резолютивній частині цього судового акту та сформульований за критеріями ст.ст.6 і 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

При розв`язанні спору, суд, зважаючи на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом - Конвенція; рішення від 21.01.1999р. у справі Гарсія Руїз проти Іспанії, від 22.02.2007р. у справі Красуля проти Росії, від 05.05.2011р. у справі Ільяді проти Росії, від 28.10.2010р. у справі Трофимчук проти України, від 09.12.1994р. у справі Хіро Балані проти Іспанії, від 01.07.2003р. у справі Суомінен проти Фінляндії, від 07.06.2008р. у справі Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії); надав оцінку усім юридично значимим факторам, доводам і обставинам справи; дослухався до усіх ясно і чітко сформульованих та здатних вплинути на результат вирішення спору аргументів сторін; вичерпно реалізував правові механізми, спрямовані на з`ясування об`єктивної істини.

Розгорнуті і детальні мотиви та висновки суду з приводу юридично значимих аргументів, доводів учасників справи та обставин справи викладені у тексті судового акту.

Решта доводів сторін окремій оцінці у тексті судового акту не підлягає, позаяк не впливає на правильність розв`язання спору по суті.

Також суд зазначає, що для реального та найшвидшого відновлення суб`єктивного права громадянина на одержання винагороди за працю/службу у належному розмірі адміністративний орган повинен вчинити власне волевиявлення з приводу призначення виплати та негайно після настання цієї події ініціювати процедуру отримання додаткових асигнувань для виконання прийнятого рішення в частині проведення платежів.

Окремо суд зауважує, що виконання обов`язку нарахувати та виплатити громадянину спірну виплату у належному розмірі охоплює усі можливі прояви реалізації владної компетенції органу публічної адміністрації від вчинення первинного управлінського волевиявлення з приводу ініціювання процедури призначення (у тому числі і у спосіб видання власного правового акту індивідуальної дії) до вчинення управлінського волевиявлення з приводу ініціювання процедури проведення грошового платежу (у тому числі і у спосіб складання змін до кошторису бюджетної установи та подання відповідного письмового документу про збільшення асигнувань до розпорядника бюджетних коштів вищого рівня на виконання приписів даного судового акту).

Стосовно вимоги заявника про стягнення конкретної суми коштів суд зазначає, що даний спір склався з приводу права заявника як такого на отримання додаткової винагороди у порядку постанови КМУ від 28.02.2022р. №168, а не з приводу конкретної суми боргу (недоплати) унаслідок різних правових позицій субєкта призначення органу фінансового утримання (забезпечення) та публічного службовця.

Тому позов за цим епізодом підлягає відхиленню.

Розподіл судових витрат має бути проведений відповідно до ст.ст.132-139 КАС України. Керуючись ст.ст.8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст.6-9, ст.ст.241-243, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

вирішив:

Позов - задовольнити частково.

Вийти за межі позову.

Зобов`язати Територіальне управління Служби судової охорони у Харківській області нарахувати і виплатити ОСОБА_1 додаткову винагороду у порядку постанови КМУ від 28.02.2022р. №168 за період 24.02.2022р.-31.12.2022р. пропорційно реально відпрацьованому часу, провівши обчислення, нарахування та виплату додаткової винагороди у порядку постанови КМУ від 28.02.2022р. №168 у розмірі 30.000,00грн. в розрахунку на місяць.

Зобов`язати Територіальне управління Служби судової охорони у Харківській області нарахувати і виплатити ОСОБА_1 додаткової винагороди у порядку постанови КМУ від 28.02.2022р. №168 за період 01.01.2023р.-20.01.2023р. пропорційно реально відпрацьованому часу, провівши обчислення, нарахування та виплату додаткової винагороди у порядку постанови КМУ від 28.02.2022р. №168 у розмірі 10.000,00грн. в розрахунку на місяць.

Позов у решті вимог - залишити без задоволення.

Роз`яснити, що судове рішення набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України (після закінчення строку подання скарги усіма учасниками справи або за наслідками процедури апеляційного перегляду; підлягає оскарженню до Другого апеляційного адміністративного суду у строк згідно з ч.1 ст.295 КАС України (протягом 30 днів з дати виготовлення повного судового рішення).

Суддя Сліденко А.В.