Справа № 520/1873/23
Суддя: Перцова Т.С.
Дата ухвалення: 2023-10-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2023 р. Справа № 520/1873/23
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Перцової Т.С.,

Суддів: Жигилія С.П. , Спаскіна О.А. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Національної поліціії України на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 14.03.2023, головуючий суддя І інстанції: Зінченко А.В., м. Харків, повний текст складено 14.03.23 по справі № 520/1873/23

за позовом ОСОБА_1

до Національної поліції України

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 позивач) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Національної поліції України (далі НПУ, відповідач), в якому просив суд:

- визнати протиправною бездіяльність Національної поліції України () в не нарахуванні та не виплаті на користь ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, за період з 15.06.2020 року по 28.12.2022 року.

- зобов`язати Національну поліцію України () нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, за період з 15.06.2020 року по 28.12.2022 року.

В обґрунтування позовних вимог з посиланням на п. 4 ч. 10 ст.62 Закону України «Про Національну поліцію», ст. ст. 16, 17 Кодексу законів про працю України пояснив, що внаслідок несвоєчасного розрахунку при звільненні в частині виплати компенсації за невикористані дні щорічної основної та додаткової відпустки, що підтверджено рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 03.10.2022 у справі № 520/6050/22, яким зобов`язано Національну поліцію України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані оплачувані відпустки за час несення ОСОБА_1 служби в органах поліції, наявні підстави для виплати позивачу середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, з дати звільнення позивача (15.06.2020) по дату остаточного розрахунку 28.12.2022.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 14.03.2023 у справі № 520/1873/23 адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Національної поліції України () в не нарахуванні та не виплаті на користь ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, за період з 03.11.2022 по 28.12.2022.

Зобов`язано Національну поліцію України () нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, за період з 03.11.2022 року по 28.12.2022 року.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Національної поліції України () на користь ОСОБА_1 (код НОМЕР_1 ) сплачений судовий збір в розмірі 1073 (одна тисяча сімдесят три) грн.60 коп.

Відповідач, не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції в частині задоволення позову, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин у справі, недоведеності висновків суду дійсним обставинам справи, порушення норм матеріального права, просив суд апеляційної інстанції скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 14.03.2023 у справі № 520/1873/23 та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги стверджував, що суд всупереч ч.2 ст.117 КЗпП України не розраховує розмір такої відповідальності, а зобов`язує відповідача нарахувати та виплатити суму такої відповідальності за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03.11.2022 по 28.12.2022.

Наполягав, що дії та рішення НПУ, які вчинені та прийняті на підставі чинних норм спеціального Закону України «Про Національну поліцію», не можуть розглядатися, як винні у розумінні ст.117 КЗпП України, що виключає покладення на відповідача відповідальності за ст.116 КЗпП України.

Враховуючи, що позивачу при звільненні нараховано всі належні йому суми у розмірі 108570, 84 грн (перераховано 106942,28 грн), а компенсації за невикористані відпустки за інші роки (не в році звільнення) у розмірі 10114,82 грн позивачу сплачено виключно на виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 03.10.2022 у справі № 520/6050/22, вважає, що у спірних правовідносинах діяв у відповідності до норм ч.10. ст.93 Закону України «Про Національну поліцію»

Крім того, з посиланням на положення ст. 117 КЗпП України зауважив, що за наявності спору та вирішенні судом питання про розміри, нарахування та виплату належних позивачу сум при звільненні, розмір відшкодування за час затримки визначає суд, чого здійснено не було.

Звертає увагу суду апеляційної інстанції, що при обрахунку суми відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні слід застосовувати критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до ст. 117 КЗпП України, виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що міститься у постанові Верховного Суду від 30.11.2020 у справі №480/3105/19. При цьому, наводить розрахунок середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, відповідно до якого сума виплачених коштів за рішення суду (компенсацій за відпустки не у рік звільнення) у сумі 10114,82 грн складає 8,64 відсотка від загальної суми, сума 117057,00 грн (106942,28 грн +10114,82 грн) - 100 відсотків, сума 106942,28 грн виплачена при звільненні позивача - 91,36 відсотків.

Надаючи приблизну оцінку розміру майнових втрат позивача, які розумно можна було би передбачити, в разі порушення його прав, зазначив, що згідно з даними, які розміщені на офіційному веб-сайті Національного банку України за адресою: https://bank.gov.ua/ua/statistic/sector- ІтпапсіаІ/сІаїа-зесЩг-ІтпапсіаГ, середньозважена ставка в річному обчисленні за новими кредитами резидентам у листопаді 2022 року - 19,4%, у грудні 2022 року 18,9%.

Отже, ймовірний розмір майнових втрат позивача, за умови порушення його прав, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, дорівнює 188,77 грн за весь час визначеної судом першої інстанції затримки та складається з таких сум: у листопаді 2022 року - 155,53 грн (10114,82 грн. х 19,4% : 365 дн. х 28 дн.); у грудні 2022 року 33,23 грн (10114,82 грн x 18,9% : 365 дн. x 28 дн.).

Позивач правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі за текстом КАС України) суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Згідно з частиною четвертою статті 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах апеляційної скарги рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 03.10.2022 по справі № 520/6050/22 позов ОСОБА_1 до Національної поліції України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - задоволено частково, а саме: визнано протиправною бездіяльність Національної поліції України щодо не нарахування та невиплати при звільненні 15.06.2020 року ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані оплачувані відпустки за час несення ОСОБА_1 служби в органах поліції та зобов`язано Національну поліцію України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані оплачувані відпустки за час несення ОСОБА_1 служби в органах поліції.

Відповідач виконав вищезазначену постанову суду 28 грудня 2022 року, а саме перерахував на банківський рахунок ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 10 114.82 грн (десять тисяч сто чотирнадцять гривень, вісімдесят дві копійки), з коментарем до платежу «компенсація за невикористані дні щорічної основної та додаткової оплачуваної відпустки. Згідно наказу НПУ від 22.12.2022 № 1641 о/с», що підтверджується квитанцією АТ «Державний ощадний банк України».

Враховуючи дату звільнення (15.06.2020) ОСОБА_1 зі служби та дату проведення з ним остаточного розрахунку 28.12.2022, позивач звернувся до суду з метою стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку та виплати грошової компенсації за невикористані дні відпустки при звільненні, проведеного поза межами строку, встановленого статтею 116 КЗпП України.

З посиланням на довідку № 29/5-75 від 15.02.2023 судом встановлено, що останніми двома місяцями роботи (служби) позивача є квітень та травень 2020 року, а грошове забезпечення за вказані місяці становить 16007,08 грн.

Задовольняючи позовні вимоги в частині визнання протиправною бездіяльності НПУ, яка полягає у не нарахуванні та не виплаті на користь ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, та визначенні періоду такого нарахування, суд першої інстанції, виходив з того, що не виплата позивачу на момент звільнення всіх належних йому сум, є підставою для застосування до спірних правовідносин положень статті 117 КЗпП України та виплати йому середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку за період з 03.11.2022 по 28.12.2022.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в іншій частині суд першої інстанції не навів жодного обґрунтування та мотивування такого висновку.

В резолютивній частині рішення в якості ефективного способу захисту порушеного права позивача, судом обрано зобов`язання Національної поліції України нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, за період з 03.11.2022 по 28.12.2022. При цьому мотивувальна частина рішення такого висновку не містить.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи (перегляду підлягає рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову), визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до статті 47 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.

За приписами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму.

Відповідно до частини 1 статті 117 КЗпП України (в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 № 2352-IX, який набрав чинності 19.07.2022), у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

З аналізу вищенаведених законодавчих норм вбачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, однак не більше ніж за 6 місяців.

При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Для захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця можливо застосувати відповідальність. Однак, вказаною нормою, починаючи з 19.07.2022 року (дата набрання чинності Закону №2352-IX ) передбачено обмеження, згідно з яким максимальний період за який можлива виплата середнього заробітку складає 6 місяців.

Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення, однак не більше ніж за 6 місяців такого прострочення.

Колегія суддів враховує, що Верховний суд України у постанові від 15.09.2015 по справі № 21-1765а15, усуваючи розбіжності у застосуванні касаційними судами вищезазначених норм матеріального права, виклав таку правову позицію: не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум, яка є обов`язковою для суду апеляційної інстанції при вирішенні цього спору.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 03.10.2022 по справі № 520/6050/22, яке набрало законної сили 03.11.2022, зобов`язано Національну поліцію України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані оплачувані відпустки за час несення ОСОБА_1 служби в органах поліції

28.12.2022 відповідачем проведено виплату позивачу недоотриманої заробітної плати після звільнення у розмірі 10114,82 грн, що підтверджується наявною в матеріалах справи випискою з карткового рахунку ОСОБА_1 (а.с. 26).

27.01.2023 позивач звернувся до суду з цим позовом, оскільки несвоєчасне проведення виплати йому середнього заробітку за весь час затримки (з 15.06.2020) по день фактичного розрахунку (28.12.2022), є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові відшкодування за несвоєчасне отримання всіх належних його коштів (заробітної плати) на дату звільнення.

Враховуючи встановлені обставини у справі та наявність у відповідача обов`язку нарахувати та виплатити позивачу середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для визнання протиправною бездіяльності Національної поліції України, яка полягає у не нарахуванні та не виплаті на користь ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні.

Порядок обчислення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум визначено Порядком обчислення середньої заробітної плати, який затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100).

Абзацом третім пункту 2 Порядку № 100 передбачено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Відповідно до абзацу першого пункту 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Враховуючи вищевикладені положення, при обчисленні розміру середньоденного грошового забезпечення військовослужбовця, слід виходити з числа відпрацьованих календарних днів за цей період.

Як зазначалось вище та не заперечується сторонами днем звільнення позивача зі служби є 15.06.2020, тобто двома попередніми місяцями перед звільненням є квітень 2020 року (30 календарних днів, розмір грошового забезпечення 16007,08 грн) та травень 2020 року (31 календарний день, розмір грошового забезпечення 16007,08 грн).

Виходячи з розміру грошового забезпечення вказаного у довідці № 29/5-75 від 15.02.2023 розмір середньоденного грошового забезпечення ОСОБА_1 , складає 524,82 грн (32014,16 грн (16007,08 грн + 16007,08 грн): 61 календарний день).

Враховуючи дату звільнення позивача зі служби (15.06.2020) та дату проведення остаточного розрахунку (28.12.2022), кількість днів затримки розрахунку при звільненні становить 926 днів.

Разом з цим, суд апеляційної інстанції враховує, що згідно ст. 117 КЗпП України (у редакції Закону № 2352-IX від 01.07.2022) відповідач має виплатити середній заробіток за весь час затримки, але не більш як за шість місяців.

Отже розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні становить 95566,88 грн (524,82 грн. х 184 дні (6 місяців за період з 16.06.2020 по 16.12.2020).

З урахуванням правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19 при вирішенні питання про визначення розміру суми середнього заробітку, яка підлягає стягненню на користь позивача за затримку розрахунку, слід взяти до уваги такі фактори, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат, обставини, за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

З урахуванням наявного в матеріалах справи розрахункового листа за червень 2020 року, колегією суддів встановлено, що загальна сума нарахованого позивачу грошового забезпечення на момент звільнення становить 108570,84 грн, при цьому, недоплачена сума компенсації за невикористані дні щорічної основної та додатковї відпустки складає 10114,82 грн, тобто загальна сума належних позивачу виплат при звільненні складає 118685,66 грн (108570,84 грн +10114,82 грн).

Таким чином, недоплачена сума компенсації за невикористані дні щорічної основної та додатковї відпустки (10114,82 грн) у процентному виразі дорівнює 8,52% від 118685,66 грн.

Виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.

З урахуванням правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постановах від 24.10.2011 № 6-39цс11, від 27.04.2016 по справі № 6-113цс16, від 15.09.2015 по справі № 21-1765а15, а також постановах Верховного Суду від 04.04.2018 по справі № 524/1714/16-а, від 30.10.2019 по справі № 806/2473/18, при вирішенні питання про визначення розміру суми середнього заробітку, яка підлягає стягненню на користь позивача за затримку розрахунку, слід взяти до уваги такі фактори, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини, за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Беручи до уваги неістотність суми компенсації грошового забезпечення, відносно загального розміру належних позивачеві при звільненні виплат, враховуючи позицію Верховного Суду, викладену у зазначеній вище постанові, колегія суддів вважає необхідним застосувати принцип співмірності та зменшити розмір відшкодування працівнику заробітку за час затримки розрахунку.

З огляду на встановлені у справі фактичні обставини та досліджені докази, виходячи з того, що середній заробіток за 6 місяців затримки виплати індексації грошового забезпечення складає 95566,88 грн, враховуючи принцип справедливості та співмірності, колегія суддів дійшла висновку, що стягненню підлягають кошти в сумі 8142,29 грн (8,52% від суми середнього заробітку за весь час затримки розрахунку).

Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що стягненню з відповідача на користь ОСОБА_1 підлягає середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні виплати по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців, а саме за період з 16.06.2020 (наступний день після звільнення) по 16.12.2020 (останній день спливу шестимісячного строку, передбаченого ч. 1 ст. 117 КЗпП України) у розмірі 8142,29 грн, що відповідає положенням ст. 117 КЗпП України в редакції Закону України від 01.07.2022 № 2352-IX, якою встановлено обмеження щодо можливості стягнення середнього заробітку за час затримки фактичного розрахунку.

Разом з цим, суд першої інстанції, дійшовши правильного висновку про наявність у позивача права на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, не визначив належну до стягнення з відповідача на користь позивача суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а також неправильно вказав період (з 03.11.2022 по 28.12.2022), за який належить нарахувати позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, не обґрунтувавши при цьому застосування саме цього періоду, що свідчить про неповне з`ясування обставин у справі судом першої інстанції.

Відповідно до частин першої та другої статті 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно з положеннями статті 9 Конституції України та статтями 17, частиною п`ятою статті 19 Закону України від 23.02.2006 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди та органи державної влади повинні дотримуватись положень Європейської конвенції з прав людини та її основоположних свобод 1950 року, застосовувати в своїй діяльності рішення Європейського суду з прав людини з питань застосування окремих положень цієї Конвенції.

Відповідно до правової позиції Європейського суду з прав людини у справі "Кечко проти України" (рішення від 08.11.2005) в межах свободи дій держави визначати які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах, доки відповідні положення є чинними.

Європейський суд з прав людини підкреслює особливу важливість принципу "належного урядування". Він передбачає, що в разі коли йдеться про питання загального інтересу, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовнійший спосіб (див. рішення у справах "Беєлер проти Італії" [ВП] (Beyeler v. Italy [GC]), заява 33202/96, п. 120, ECHR 2000, "Онер`їлдіз проти Туреччини" [ВП] (Oneryэldэz v. Turkey [GC]), заява 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, "Megadat.com S.r.l. проти Молдови" (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і "Москаль проти Польщі" (Moskal v. Poland), заява 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року). Також, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах "Лелас проти Хорватії" (Lelas v. Croatia), заява 55555/08, п. 74, від 20.05.2010, і "Тошкуце та інші проти Румунії" (Toscuta and Others v. Romania), заява 36900/03, п. 37, від 25.11.2008) і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах.

У рішенні від 31.07.2003 у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

При обранні способу відновлення порушеного права позивача суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.

Враховуючи протиправну бездіяльність відповідача, яка полягає у не нарахуванні та не виплаті на користь ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 16.06.2020 по 16.12.2020, колегія суддів вважає, що належним способом захисту порушеного права позивача є зобов`язання Національної поліції України нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 16.06.2020 по 16.12.2020 у розмірі 8142,29 грн.

У відповідності до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи є підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення.

Враховуючи, що суд першої інстанції не визначив розмір належного позивачу відшкодування та не вірно визначив період затримки розрахунку при звільненні колегія суддів вважає, що рішення Харківського окружного адміністративного суду від 14.03.2023 по справі № 520/1873/23 в частині задоволення позову підлягає скасуванню, з прийняттям нової постанови про задоволення позовних вимог.

Керуючись ч.4 ст.229, ч.4 ст.241, ст.ст.243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 326-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу Національної поліції України задовольнити частково.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 14.03.2023 по справі № 520/1873/23 в частині задоволення позову скасувати.

Прийняти в цій частині нову постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 до Національної поліції України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність Національної поліції України, яка полягає у не нарахуванні та не виплаті на користь ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, за період з 16.06.2020 року по 16.12.2020 року.

Зобов`язати Національну поліцію України (01601, м. Київ, вул. Академіка Богомольця, б. 10, ) нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час затримки виплати при звільненні компенсації за невикористані дні щорічної основної та додаткової оплачуваної відпустки з 16.06.2020 по 16.12.2020 у розмірі 8142,29 грн.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Національної поліції України (01601, м. Київ, вул. Академіка Богомольця, б. 10, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) сплачений судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 1073 (одна тисяча сідесят три) грн 60 коп.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя Т.С. Перцова
Судді С.П. Жигилій О.А. Спаскін