Справа № 140/12112/23
Суддя: Курилець Андрій Романович
Дата ухвалення: 2023-10-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2023 рокуЛьвівСправа № 140/12112/23 пров. № А/857/12168/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді Курильця А.Р.,

суддів Затолочного В.С., Мікули О.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Волинського окружного адміністративного суду від 19 червня 2023 року про повернення позовної заяви в справі № 140/12112/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Луцької міської ради про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії, стягнення моральної шкоди, -

суддя в 1-й інстанції Ковальчук В.Д.,

час ухвалення рішення 19.06.2023 року,

місце ухвалення рішення м.Луцьк,

дата складання повного тексту рішення не зазначено,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2023 року ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся в суд з адміністративним позовом до Луцької міської ради (далі відповідач), в якому просив:

1) визнати протиправною бездіяльність посадових осіб Луцької міської ради щодо нездійснення компенсаційної виплати за рахунок місцевого бюджету на особистий рахунок у Державному комунальному підприємстві Луцьктепло оплати за послугу з централізованого надання гарячої води, що призвело до утворення заборгованості через несплату нарахованих витрат, як громадянину, якому відповідно до законодавства було призначено субсидію на оплату житлово- комунальних послуг у разі відсутності квартирних приладів обліку гарячої води, що перевищило соціальні нормативи, визначені підпунктами 2-4 пункту 3 постанови Кабінету Міністрів України Про встановлення державних соціальних стандартів у сфері житлово-комунального обслуговування від 06.08.2014 №409 з травня 2019 по квітень 2022 року;

2) зобов`язати відповідача відповідно до пункту 3-1 постанови Кабінету Міністрів України від 06.08.2014 №409 перерахувати суму в розмірі 7658,94 грн на особовий рахунок позивача у Державному комунальному підприємстві Луцьктепло, як компенсацію за нараховану за централізоване надання гарячої води, як перевищення соціального нормативу, встановленого для громадян, яким відповідно до законодавства призначено субсидію;

3) стягнути 1240501 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 01 червня 2023 року позовну заяву залишено без руху та встановлено десятиденний строк для подання заяви про поновлення пропущеного строку.

Так, 14 червня 2023 року на адресу суду першої інстанції надійшла заява позивача на виконання вимог ухвали від 01 червня 2023 року, в якій останній вважає, що строк звернення до суду з даним позовом не пропущений, оскільки позивач відповідно до частини четвертої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України скористався можливістю досудового вирішення спору, на що для звернення до адміністративного суду встановлюється тримісячний строк, який обчислюється з дня вручення позивачу рішення за результатами розгляду його скарги на рішення, дії та бездіяльність суб`єкта владних повноважень. Остання відповідь за підписом голови Луцької міської ради на його звернення від 07.04.2023 датована 04.05.2023, а тому строк звернення до суду з даним позовом не пропущено.

Крім того, у випадку відхилення таких обґрунтувань щодо дотримання строку звернення до суду, просить поновити пропущений строк звернення до адміністративного суду. Також звертає увагу на те. що дана справа відповідно до пункту 21 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України має ознаки типової адміністративної справи, у зв`язку з чим, на його переконання, має доцільність ухвалення зразкового рішення, тому просить розглянути можливість звернення до Верховного Суду з поданням про розгляд справи Верховним Судом, як судом першої інстанції відповідно до параграфу 3 Кодексу адміністративного судочинства України.

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 19 червня 2023 року позовну заяву повернуто позивачу на підставі ч.2 ст.123 КАС України.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою, позивач подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить зазначене судове рішення скасувати та ухвалити нове про направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що позивач скористався можливістю досудового вирішення спору, тривалість якого законом не визначена. Зазначає, що судом першої інстанції не зазначено в чому конкретно вбачається порушення строку звернення до суду та не надано можливість звернутися із заявою про поновлення строку звернення до суду.

Вважає, що розглядувана справа має ознаки «типової справи», що не враховано судом першої інстанції.

Відповідач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, що відповідно до частини 4 статті 304 КАС України, не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів вважає можливим розглянути дану справу в порядку письмового провадження відповідно до ч. 2 ст. 312 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та письмові пояснення в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу залишити без змін з таких підстав.

Стаття 5 КАС України передбачає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Право звернення до суду є невід`ємним особистим правом, яке реалізовується особою в порядку, встановленому КАС України. Способом реалізації цього права є звернення зацікавленої особи з позовом до суду.

У свою чергу, звернення до суду з позовом є підставою для виникнення процесуальних відносин, пов`язаних з вирішенням спору по суті. Звернення до суду і судове провадження повинно здійснюватися відповідно до вимог чинного законодавства, зокрема, процесуальних норм щодо порядку провадження в адміністративних справах.

Законодавець встановлює певні обмеження такого права, зокрема, шляхом встановлення строку звернення до адміністративного суду за захистом порушених прав.

Відповідно до ч.1 ст.122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Законом передбачено встановлення строків звернення до суду з відповідними позовними заявами, з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними, передбачених КАС України, певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.

Отже, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Рішенням Конституційного Суду України від 13.12.2011 року № 17-рп/2011 визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.

Аналіз наведених положень вказує на те, що строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. При цьому перебіг такого строку починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відтак, для визначення початку перебігу строку для звернення до суду, необхідно встановити час коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів.

За встановлених обставин, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом в якому, зокрема, просить визнати протиправною бездіяльність Луцької міської ради щодо нездійснення компенсаційної виплати оплати за послугу з централізованого надання гарячої води з травня 2019 по квітень 2022 року.

Позивач зазначає, що про порушення своїх прав дізнався у липні 2022 року, після отримання субсидії у грошовій формі на виконання рішення Волинського окружного адміністративного суду від 30 грудня 20221 року в справі 140/9037/21.

Відтак позивач звертався до відповідача з низкою заяв, зокрема заявою від 07.10.2023 року (отримано відповідачем 07.10.2022 за №А1384/3), на яку отримано відповідь за №6.8-7/2771/2022 від 02.11.2022; повторною заявою від 18.11.2022 року, на яку отримано відповідь за №6.8-7/3146/2022 від 17.12.2022; заявою від 02.12.2022 (отримано відповідачем 02.12.2022), на яку отримано відповідь за №6.8-7/27/2023 від 02.01.2023; заявою від 31.01.2023 (отримано відповідачем 31.01.2023 за №А-242), на яку отримано відповідь за №6.7-7/514/2023 від 27.02.2023 та скаргою від 07.03.2023 (отримано відповідачем 07.03.2023 за №А-626), на яку отримано відповідь за № 6.7-7/784/2023 від 27.03.2023.

Отже як правильно зазначив окружний суд, позивачем було відомо про порушення своїх прав станом на момент подання заяви від 07.10.2022 до відповідача, в той час як адміністративний позов подано до суду 30.05.2023, тобто з пропуском установленого процесуальним законом шестимісячного строку звернення до суду.

Позивач, як на підставу відсутності пропуску строку звернення до суду зазначає, що ним застосоване досудове врегулювання спору шляхом направлення вищезазначених заяв до відповідача. Відповідь на останню з яких датується 04.05.2023 за № 6.7-7/1135/2023 за підписом голови Луцької міської ради на його звернення від 14.04.2023 № А-242/2.

Водночас відповідно до частини 4 статті 122 КАС України, якщо законом передбачена можливість досудового порядку вирішення спору і позивач скористався цим порядком, або законом визначена обов`язковість досудового порядку вирішення спору, то для звернення до адміністративного суду встановлюється тримісячний строк, який обчислюється з дня вручення позивачу рішення за результатами розгляду його скарги на рішення, дії або бездіяльність суб`єкта владних повноважень.

Колегія суддів зауважує, що досудове врегулювання спору полягає у вчиненні сукупності дій, за допомогою якого юридичний конфлікт вирішується без звернення до суду шляхом досягнення угоди між сторонами або відмови однієї або обох сторін від взаємних претензій.

Крім того, наведені позивачем обставини не можуть вважатися такими, що об`єктивно є непереборними та не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, оскільки законодавством не передбачена обов`язковість досудового порядку вирішення такого спору.

На переконання судової колегії, вчинення дій щодо врегулювання спору у досудовому порядку шляхом тривалого листування з відповідними органами не можна вважати поважною причиною пропуску строку звернення до суду, оскільки ця обставина не є непереборною та такою, що унеможливила своєчасне звернення до суду.

В аспекті доводів апеляційної скарги позивача, про реалізацію останнім права на врегулювання спору у досудовому порядку шляхом тривалого листування з відповідачем, то колегія суддів звертає увагу, що з результатом відповіді на постановлене позивачем питання, яке є предметом розглядуваної справи, позивач був ознайомлений ще з відповіді від 02.11.2022 за № 6.8-7/2771/2022 на заяву від 07.10.2022 року.

Позивач свідомо попередньо обрав зазначений вище спосіб захисту свого права (шляхом тривалого листування з відповідачем), який не приніс очікуваного результату, та, дочекавшись спливу строку з моменту отримання відповіді на подану заяву, лише 30 травня 2023 року звернувся до суду з цим позовом.

Колегія суддів повторно наголошує, що про порушення своїх прав позивач дізнався ще в липні 2022 року, про що зазначає в своїй позовній заяві, однак до суду звернувся лише в травні 2023 року.

Порушення прав, свобод чи інтересів особи - це фактичний наслідок протиправного рішення, дії чи бездіяльності конкретної особи (або осіб) щодо неї. Порушення має місце як тоді, коли негативні наслідки вже настали, так і тоді, коли вони лише можуть настати з певною вірогідністю.

День, коли особа дізналася про порушення свого права - це встановлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, внаслідок якої відбулося порушення їх прав, свобод чи інтересів. Якщо цей день встановити точно не можливо, строк обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод чи інтересів). При цьому "повинна" слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав.

Отже апеляційний суд підтримує правильний висновок суду першої інстанції, що позивачем було відомо про порушення своїх прав на момент подання заяви від 07.10.2022 до відповідача, в той час як адміністративний позов подано до суду 30.05.2023, тобто після закінчення 6-місячного строку на звернення до суду.

Водночас позивачем пропущено тримісячний строк з моменту отримання відповіді від 02.11.2022 за № 6.8-7/2771/2022 відповідача на заяву позивача від 07.10.2022 року.

Усі подальші наведені позивачем обставини (події) мають суб`єктивний характер та пов`язані з обраним способом захисту, та не мають відношення до прав або можливостей звернення до суду з цим адміністративним позовом.

Згідно з ч.1 ст.121 КАС України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

При цьому, дотримання строку звернення з адміністративним позовом до суду є однією з умов для реалізації права на позов у публічно-правових відносинах. Вона дисциплінує усіх учасників цих правовідносин у випадку, якщо вони стали спірними, запобігає зловживанням і можливості регулярно погрожувати зверненням до суду, сприяє стабільності діяльності суб`єктів владних повноважень щодо виконання своїх функцій та сприяє юридичній визначеності у публічно-правових відносинах. Відсутність цієї умови приводила б до постійного збереження стану невизначеності у публічно-правових відносинах.

Аналіз практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) свідчить про те, що у процесі прийняття рішень стосовно поновлення строків звернення до суду або оскарження судового рішення, ЄСПЛ виходить із наступного: 1) поновлення пропущеного строку звернення до суду або оскарження судового рішення є порушенням принципу правової визначеності, відтак у кожному випадку таке поновлення має бути достатньо виправданим та обґрунтованим; 2) поновленню підлягає лише той строк, який пропущений з поважних причин, внаслідок непереборних, незалежних від волі та поведінки особи обставин; 3) оцінка поважності причин пропуску строку має здійснюватися індивідуально у кожній справі; 4) будь-які поважні причини пропуску строку не можуть розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення строку; 5) необхідно враховувати тривалість пропуску строку, а також можливі наслідки його відновлення для інших осіб.

Суд зазначає, що чітко визначені та однакові для всіх учасників справи строки звернення до суду, здійснення інших процесуальних дій є гарантією забезпечення рівності сторін та інших учасників справи. А для цього має бути також виконано умову щодо недопустимості безпідставного та необмеженого поновлення судами пропущеного строку.

Відтак, аргументи позивача про необхідність поновлення строку звернення до суду, не містить посилання на обґрунтовані, поважні причини пропуску строку звернення до суду та взаємозв`язку таких причин із обставинами, які не залежали від поведінки позивача, а тому вказана обставина не є підставою для поновлення строку звернення до суду.

Стосовно вимог апелянта про встановлення відповідності справи до визначеного терміну «типова справа» колегія суддів враховує, що такі повноваження належать до компетенції суду першої інстанції, який розглядає справу по суті.

Зокрема, відповідно до ч.1 ст.290 КАС України якщо у провадженні одного або декількох адміністративних судів перебувають типові адміністративні справи, кількість яких визначає доцільність ухвалення зразкового рішення, суд, який розглядає одну чи більше таких справ, може звернутися до Верховного Суду з поданням про розгляд однієї з них Верховним Судом як судом першої інстанції.

Також норма ст.315 КАС України не передбачає таких повноважень апеляційного суду за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції.

Дослідивши обставини справи у відповідності до наведених правових норм суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що враховуючи тривалість пропуску строку звернення до суду та відсутність поважних причин такого пропуску, поновлення пропущеного строку у цьому правовому спорі не буде виправданим та порушуватиме принцип правової визначеності.

Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості в межах відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для повернення позовної заяви, правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні не спростовуються і підстав для його скасування немає.

Враховуючи наведене вище, апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст.308,315,316,321,322,325,328,329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Волинського окружного адміністративного суду від 19 червня 2023 року про повернення позовної заяви в справі № 140/12112/23 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду лише з підстав, визначених ст. 328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя А. Р. Курилець
судді В. С. Затолочний
О. І. Мікула
Повне судове рішення складено 18 жовтня 2023 року.