Справа № 420/14337/23
Суддя: Шляхтицький О.І.
Дата ухвалення: 2023-10-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
------------------------
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 жовтня 2023 р.м. ОдесаСправа № 420/14337/23

Перша інстанція: суддя Попов В.Ф.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача-Шляхтицького О.І.,

суддів: Домусчі С.Д., Семенюка Г. В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 11.08.2023 у справі № 420/14337/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними щодо відмови у звільненні зі служби, -

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог.

У червні 2023 року представник ОСОБА_1 звернулась до суду з адміністративним позовом у якому просила:

- визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо відмови у звільненні ОСОБА_1 з військової служби у запас за сімейними обставинами на підставі абзацу 4 підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону країни «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за батьком дружини;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 , в особі її командира, звільнити ОСОБА_1 з військової служби у запас за сімейними обставинами на підставі абзацу 4 підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону країни «Про військовий обов`язок і військову службу»;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 , в особі її командира, виключити ОСОБА_1 зі списків особового складу військової частини НОМЕР_2 , та направити його особову справу до першого відділу ІНФОРМАЦІЯ_3 Одеської області для постановки на військовий облік.

В обґрунтування позовних вимог адвокатом позивача зазначено, що ОСОБА_1 проходить військову службу у Збройних Силах України за мобілізацією. Подав рапорт командиру в/ч в якому зазначив про звільнення з військової служби у зв`язку з тим, що батько дружини потребує постійного стороннього догляду. Отримав відмову у звільненні, яка є протиправною та суперечить абзацу 4 пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Просить задовольнити позовні вимоги.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Одеський окружний адміністративний суд рішенням від 11.08.2023 у справі № 420/14337/23 у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовив.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Не погоджуючись з даним рішенням суду представник ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі зазначено, що рішення судом першої інстанції ухвалене з порушенням норм процесуального та неправильним застосуванням норм матеріального права, неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків суду обставинам справи, недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими, у зв`язку з чим просить його скасувати та ухвалити нову постанову, якою адміністративний позов задовольнити.

Апелянт, мотивуючи власну правову позицію, акцентує на таких обставинах і причинах незаконності і необґрунтованості оскаржуваного судового рішення:

- суд першої інстанції не врахував, що положення абз. 4 пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» не містить інформації про відсутність інших осіб, які можуть здійснювати догляд за особою яка його потребує, а відтак, апелянт не зобов`язаний доводити таку обставину;

- суд першої інстанції залишив поза увагою, що дружина апелянта, ОСОБА_2 , у своїй нотаріально посвідченій заяві, яка наявна в матеріалах справи, зазначила, що не має змоги здійснювати догляд за своїми батьками ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , так як є офіційно-працевлаштованою особою, а також підтвердила, що догляд за її батьками здійснює апелянт.

Обставини справи.

Як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 проходить військову службу у Збройних силах України з 25.03.2022.

Відповідно до свідоцтва про шлюб ОСОБА_1 є чоловіком ОСОБА_5 яка згідно зі свідоцтвом про народження та свідоцтвом про укладення попереднього шлюбу є донькою ОСОБА_4 та ОСОБА_3 .

ОСОБА_4 відповідно до висновку лікарсько-консультативної комісії потребує постійного стороннього догляду.

ОСОБА_2 подала до суду копію нотаріально посвідченої заяви відповідно до якої повідомила компетентним органам та всім кого це стосується, що не має змоги здійснювати догляд за своїм батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , так як є офіційно працевлаштованою особою. Також підтвердила, що догляд за її батьками здійснює ОСОБА_1 .

19.05.2023 ОСОБА_1 разом із вищезазначеними документами подав рапорт командиру військової частини НОМЕР_2 в якому просив звільнити його з військової служби на підставі абз. 4 пп. «г» п.2 частини 4 ст. 26 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу».

Командиром військової частини НОМЕР_1 09.06.2023 відмовлено у задоволенні рапорту, оскільки не вбачається підстав для догляду за ОСОБА_4 та ОСОБА_3 саме солдатом ОСОБА_1 . Крім того, відповідно до розпорядження командира в/ч5833 від 21.03.2023 року №1581/3/569, у разі звільнення за підпунктом пп. «г» п.2 частини 4 ст. 26 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу» (у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду) в обов`язковому порядку надається довідка про склад сім`ї та, у разі наявності двох або більше дітей (осіб) що мають можливість та право догляду - надавати рішення опікунської ради та/або рішення суду. З огляду на те, що громадянка України ОСОБА_2 має можливість здійснювати догляд за своїми батьками, відсутність вищезазначених документів унеможливлює позитивний розгляд питання звільнення з лав ЗСУ солдата ОСОБА_1 за підпунктом пп. «г» п.2 ч.4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Не погоджуючись із зазначеним рішенням позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Вказані обставини сторонами не заперечуються, а отже є встановленими.

Висновок суду першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що

відповідно до приписів норм Сімейного кодексу України обов`язок по догляду за ОСОБА_4 мають і можуть виконувати його дружина ОСОБА_3 та донька ОСОБА_2 .

Суд зазначив, що ОСОБА_3 хоча і досягла пенсійного віку, але вона не є особою похилого віку, що потребує постійного догляду оскільки їй виповнилось лише 70 років, вона не є особою з інвалідністю І, ІІ групи та не визнана такою, що потребує постійного догляду на підставі висновку ЛКК чи МСЕК, а тому може здійснювати догляд за своїм чоловіком.

Заява ОСОБА_2 про відсутність можливості здійснювати догляд за батьками так як є офіційно працевлаштованою особою, свідчить про те, що вона відмовляється від виконання своїх обов`язків покладених на неї статтею 202 СК України.

Окрім того суд першої інстанції вказав, що офіційне працевлаштування ОСОБА_2 не може бути поважною причиною для невиконання обов`язків по догляду за своїми батьками і не є підставою для залучення їх виконувати позивача у справі, оскільки ОСОБА_2 у такий спосіб штучно створює умови для звільнення ОСОБА_1 з лав ЗСУ.

Зазначення у заяві про те, що догляд за її батьками здійснює ОСОБА_1 не підтверджено жодними доказами, а навпаки спростовується довідкою Великомихайлівської селищної ради Роздільнянського району, Одеської області від 20.04.2023. Крім того, перебуваючи у лавах ЗСУ з 2022 року ОСОБА_1 жодним чином не міг здійснювати постійний догляд за ОСОБА_4 висновок ЛКК по якому складено тільки 15.05.2023.

Також суд першої інстанції виснував, що застосування абзацу 4 підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закон № 2232-XII як підстави звільнення з військової служби під час воєнного стану у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), можливий у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд.

Враховуючи викладене суд дійшов висновку про те, що рапорт ОСОБА_1 розглянутий Командиром військової частини НОМЕР_1 з урахуванням всіх обставин в ньому викладених, є вмотивованим та прийнятим у відповідності до чинного законодавства, а прийняте рішення є таким що повністю відповідає вимогам ч. 2 ст. 2 КАС України.

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Джерела права й акти їх застосування та оцінка суду.

За змістом частини 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Надаючи оцінку правомірності дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно ч. 1 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 №2232-XII (тут і надалі в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) (далі - Закон №2232-ХІІ) захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

За нормами ч. 2 ст. 2 Закону № 2232-ХІІ проходження військової служби здійснюється: громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом; іноземцями та особами без громадянства - у добровільному порядку (за контрактом) на посадах, що підлягають заміщенню військовослужбовцями рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил України.

Відповідно до ч. 6 ст. 2 Закону № 2232-ХІІ видами військової служби є, зокрема, військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період.

24.02.2022 у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» затверджено Указ Президента України від 24.02.2022 №65/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» на всій території України введено воєнний стан та з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пунктів 1, 17, 20 частини 1статті 106 Конституції України, Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про загальну мобілізацію» затверджено Указ Президента України від 24.02.2022 №65/2022 «Про загальну мобілізацію», відповідно до якого оголошено та проведено загальну мобілізацію.

Тобто, з 24.02.2022 на всій території України введено воєнний стан та проведено загальну мобілізацію.

Підстави звільнення з військової служби передбачені ст. 26 Закону № 2232-XII.

Так, відповідно до підпункту «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону №2232-XII військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби під час воєнного стану, зокрема, через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу): у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.

Постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження переліку сімейних обставин та інших поважних причин, що можуть бути підставою для звільнення громадян з військової служби та із служби осіб рядового і начальницького складу» від 12.06.2013 № 413 передбачено, що військовослужбовці, крім військовослужбовців строкової військової служби, та особи рядового і начальницького складу на їх прохання можуть бути звільнені з військової служби та із служби осіб рядового і начальницького складу через такі сімейні обставини та інші поважні причини: необхідність постійного стороннього догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії для осіб віком понад 18 років чи лікарсько-консультативної комісії для осіб до 18 років.

Обов`язок повнолітніх дітей піклуватися про своїх непрацездатних батьків закріплено в статті 51 Конституції України.

Так, згідно з ч. 2 ст. 51 Конституції України повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків.

Положеннями ч. ч. 1-4 ст. 15 Сімейного кодексу України встановлено, що сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.

Якщо особа визнана недієздатною, її сімейний обов`язок особистого немайнового характеру припиняється у зв`язку з неможливістю його виконання.

Майновий обов`язок недієздатної особи за її рахунок виконує опікун.

Якщо в результаті психічного розладу, тяжкої хвороби або іншої поважної причини особа не може виконувати сімейного обов`язку, вона не вважається такою, що ухиляється від його виконання.

Невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, встановлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.

Згідно з ч. ст. 202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.

Суд зазначає, що обов`язок повнолітніх дітей утримувати батьків виникає на підставі сукупності певних умов, а саме: походження дитини від матері, батька (кровне споріднення) або наявність між ними інших юридично значущих зв`язків (зокрема, усиновлення); непрацездатність матері, батька (тобто вони є особами, які досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» або особами з інвалідністю); потреба матері, батька в матеріальній допомозі.

Стаття 203 СК України встановлює обов`язок дочки, сина брати участь у додаткових витратах на батьків.

Так, відповідно до частини першої вказаної статті, дочка, син крім сплати аліментів зобов`язані брати участь у додаткових витратах на батьків, викликаних тяжкою хворобою, інвалідністю або немічністю.

Відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» непрацездатними особами, зокрема, є особи, які досягли встановленого законом пенсійного віку або визнані інвалідами .

Відповідно до ст. 47 Закону України «Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку в Україні», діти зобов`язані піклуватися про батьків похилого віку, подавати їм допомогу і підтримку, в разі необхідності здійснювати догляд за ними.

З дітей, які ухиляються від виконання цих обов`язків, на підставі судового рішення утримуються аліменти у розмірі, передбаченому на аліментні виплати батьків дітям.

У випадках, коли батьки похилого віку знаходяться на державному утриманні в будинках-інтернатах, пансіонатах або в інших установах, аліментні виплати на їх догляд сплачуються цим установам.

Системний аналіз вищевказаних положень свідчить про те, що застосування абзацу 4 підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону № 2232-XII, як підстави звільнення з військової служби під час воєнного стану у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), можливий у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд.

Як правильно встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 проходить військову службу у Збройних силах України з 25.03.2022.

Відповідно до свідоцтва про шлюб ОСОБА_1 є чоловіком ОСОБА_5 яка згідно зі свідоцтвом про народження та свідоцтвом про укладення попереднього шлюбу є донькою ОСОБА_4 та ОСОБА_3 (а.с. 16-19).

ОСОБА_4 відповідно до висновку лікарсько-консультативної комісії потребує постійного стороннього догляду (а.с. 25).

Колегією суддів з матеріалів справи встановлено, що батько дружини позивача - ОСОБА_4 є пенсіонером за віком та потребує постійного догляду, що підтверджується копією пенсійного посвідчення та висновком лікарсько-консультативної комісії (а.с. 23-25).

При цьому, відповідно до довідки Великомихайлівської селищної ради Роздільнянського району, Одеської області від 20.04.2023 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає однією сім`ю зі своїм чоловіком ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 28).

Таким чином, відповідно до приписів вищенаведених норм СК України обов`язок по догляду за ОСОБА_4 мають і можуть виконувати його дружина ОСОБА_3 та донька ОСОБА_2 .

При цьому апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції та зазначає, що в матеріалах справи відсутні докази про те, що ОСОБА_3 є особою, яка потребує постійного догляду, особою з інвалідністю І, ІІ групи, або такою що потребує постійного догляду на підставі висновку ЛКК чи МСЕК, а тому може здійснювати догляд за своїм чоловіком.

Отже, ОСОБА_1 не є єдиною особою, яка може здійснювати догляд за ОСОБА_4 та відповідно до положень чинного законодавства не має безумовного обов`язку щодо такого догляду.

З огляду на наведене, на думку колегії суддів, суд першої інстанції правильно дійшов висновку, що рапорт ОСОБА_1 розглянутий Командиром військової частини НОМЕР_1 з урахуванням всіх обставин в ньому викладених, а прийняте рішення є вмотивованим та прийнятим у відповідності до чинного законодавства.

Відтак, правильними є висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення адміністративного позову ОСОБА_1 .

Доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі представник апелянта зазначає, що суд першої інстанції залишив поза увагою те, що дружина апелянта, ОСОБА_2 , у своїй нотаріально посвідченій заяві, яка наявна в матеріалах справи, зазначила, що не має змоги здійснювати догляд за своїми батьками ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , так як є офіційно-працевлаштованою особою, а також підтвердила, що догляд за її батьками здійснює апелянт.

Колегія суддів відхиляє вказані доводи апелянта з огляду на таке.

Обов`язок повнолітніх дітей піклуватися про своїх непрацездатних батьків закріплено в статті 51 Конституції України.

Так, згідно з ч. 2 ст. 51 Конституції України повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків.

Положеннями ч. ч. 1-4 ст. 15 Сімейного кодексу України встановлено, що сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.

Якщо особа визнана недієздатною, її сімейний обов`язок особистого немайнового характеру припиняється у зв`язку з неможливістю його виконання.

Майновий обов`язок недієздатної особи за її рахунок виконує опікун.

Якщо в результаті психічного розладу, тяжкої хвороби або іншої поважної причини особа не може виконувати сімейного обов`язку, вона не вважається такою, що ухиляється від його виконання.

Невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, встановлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.

Згідно з ч. ст. 202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.

Стаття 203 СК України встановлює обов`язок дочки, сина брати участь у додаткових витратах на батьків

Так, відповідно до частини першої вказаної статті, дочка, син крім сплати аліментів зобов`язані брати участь у додаткових витратах на батьків, викликаних тяжкою хворобою, інвалідністю або немічністю.

Відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» непрацездатними особами, зокрема, є особи, які досягли встановленого законом пенсійного віку або визнані інвалідами .

Відповідно до ст. 47 Закону України «Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку в Україні», діти зобов`язані піклуватися про батьків похилого віку, подавати їм допомогу і підтримку, в разі необхідності здійснювати догляд за ними.

З дітей, які ухиляються від виконання цих обов`язків, на підставі судового рішення утримуються аліменти у розмірі, передбаченому на аліментні виплати батьків дітям.

У випадках, коли батьки похилого віку знаходяться на державному утриманні в будинках-інтернатах, пансіонатах або в інших установах, аліментні виплати на їх догляд сплачуються цим установам.

З матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_2 подала до суду копію нотаріально посвідченої заяви відповідно до якої повідомила компетентним органам та всім кого це стосується, що не має змоги здійснювати догляд за своїм батьками ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 так як є офіційно працевлаштованою особою. Також підтвердила, що догляд за її батьками здійснює ОСОБА_1 (а.с. 26).

Заява ОСОБА_2 про відсутність можливості здійснювати догляд за батьками так як є офіційно працевлаштованою особою, свідчить про те, що вона відмовляється від виконання своїх обов`язків покладених на неї статтею 202 СК України.

Однак, колегія суддів зазначає, що така заява не звільняє ОСОБА_2 законодавчо встановленого обов`язку щодо утримання та догляду за батьками, зокрема за ОСОБА_4 .

Апеляційний суд вказує, що офіційне працевлаштування ОСОБА_2 не може бути поважною причиною для невиконання обов`язків по догляду за своїми батьками і не є підставою для залучення їх виконувати позивача у справі, оскільки наведене, навпаки, свідчить про можливість забезпечення ОСОБА_2 утримання та догляду за батьками, зокрема, шляхом залучення третіх осіб на платній основі.

Окрім того, зазначення ОСОБА_2 у заяві про те, що догляд за її батьками здійснює ОСОБА_1 не підтверджено жодними доказами.

Наведене навпаки спростовується довідкою Великомихайлівської селищної ради Роздільнянського району, Одеської області від 20.04.2023 (а.с. 28).

Водночас, перебуваючи у лавах Збройних Сил України з 2022 року ОСОБА_1 жодним чином не міг здійснювати постійний догляд за ОСОБА_4 , оскільки висновок ЛКК відносно останнього складено 15.05.2023, тобто після мобілізації позивача.

Відтак, вищевказані доводи апелянта на думку колегії суддів є необґрунтованими.

Інші доводи апеляційної скарги, яким надано оцінку в мотивувальній частині постанови, встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

З огляду на вищевикладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається.

Згідно з ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 11.08.2023 у справі № 420/14337/23 - залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 11.08.2023 у справі № 420/14337/23 - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, за виключенням випадків, передбачених підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Суддя-доповідач О.І. Шляхтицький
Судді С.Д. Домусчі Г.В. Семенюк