Справа № 520/19824/23
Суддя: Григоров Д.В.
Дата ухвалення: 2023-10-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Харків

18 жовтня 2023 р. справа № 520/19824/23

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Григорова Д.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) до Офісу Генерального прокурора (вул. Різницька, буд. 13/15, м. Київ, 01011, ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом, в якому просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність Офісу Генерального прокурора щодо невиплати вихідної допомоги при звільненні у розмірі не менше середнього місячного заробітку;

- стягнути з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу при звільненні у розмірі середнього місячного заробітку 35 962,75 гривень;

- стягнути з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середній місячний заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день ухвалення судового рішення.

В обґрунтування позову зазначено, що наказом Генерального прокурора від 17 жовтня 2019 року № 1135у з 18 жовтня 2019 року позивача звільнено з посади заступника начальника відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням і підтримання державного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів органами Державної фіскальної служби України департаменту нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні та координації правоохоронної діяльності Генеральної прокуратури. При цьому йому не виплачено вихідну допомогу в зв`язку із звільненням у розмірі 35 962,75 грн. та середній місячний заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Позивач із зазначеним не погоджується, вважає бездіяльність відповідача протиправною та такою, що порушують його права.

Ухвалою суду від 02.08.2023р. відкрито спрощене провадження у вказаній адміністративній справі. Ухвалою суду від 13.09.2023р. позовну заяву залишено без руху, ухвалою суду від 02.10.2023р. позивачу поновлено строк звернення до суду та продовжено розгляд справи.

Відповідачем надано відзив на позов, в якому він проти позову заперечував, просив в задоволені позовних вимог відмовити, у якому останній зазначив, що відповідач у спірних правовідносинах діяв згідно чинного законодавства.

Інші заяви по суті справи до суду не надходили.

З урахуванням викладеного суд вважає можливим розгляд та вирішення справи на підставі наявних у ній доказів, які є достатніми та належними.

Дослідивши матеріали справи, суд зазначає наступне.

Судом встановлено, що позивача відповідно до копії наказу Генеральної прокуратури України від 17.10.2019р. №1135у звільнено з посади заступника начальника відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням і підтримання державного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів органами Державної фіскальної служби України департаменту нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні та координації правоохоронної діяльності Генеральної прокуратури.

Цим же наказом зобов`язано Департамент планово-фінансової діяльності, бухгалтерського обліку та звітності Генеральної прокуратури України провести остаточний розрахунок та виплатити ОСОБА_1 усі належні виплати при звільненні.

Представник позивача звернувся до відповідача з адвокатським запитом від 14.06.2023р. №14-06/23(вх. №131842-23 від 20.06.2023р.) з приводу надання інформації про заробітну плату ОСОБА_1 .

Листом Офісу Генерального прокурора від 23.06.2023р. №21-1332вих-23 повідомлено позивача, що при звільненні з Генеральної прокуратури України виплату вихідної допомоги ОСОБА_1 не здійснено, оскільки правові підстави для її нарахування відсутні.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 4 Закону України "Про прокуратуру", організація та діяльність прокуратури України, статус прокурорів визначаються Конституцією України, цим та іншими законами України, чинними міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Статтею 51 Закону України "Про прокуратуру" передбачено загальні умови звільнення прокурора з посади, припинення його повноважень на посаді.

Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України "Про прокуратуру", прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Законом України від 19.09.2019 № 113-ІХ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури", статтю 51 Закону № 1697-VII доповнено частиною п`ятою, відповідно до якої на звільнення прокурорів з посади з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої цієї статті, не поширюються положення законодавства щодо пропозиції іншої роботи та переведення на іншу роботу при звільненні у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, щодо строків попередження про звільнення, щодо переважного права на залишення на роботі, щодо переважного права на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, щодо збереження місця роботи на період щорічної відпустки та на період відрядження.

Порядок виплати вихідної допомоги у разі звільнення унормовано статтею 44 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України).

Законом України "Про прокуратуру" не врегульовано питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурорів у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Нормою, що регулює порядок виплати вихідної допомоги у разі звільнення, як вже суд зазначив вище, є стаття 44 КЗпП України.

Конституційний Суд України у Рішенні від 07.05.2002 № 8-рп/2002 зазначав, що Конституція України гарантує кожному судовий захист його прав у межах конституційного, цивільного, господарського, адміністративного і кримінального судочинства України. Норми, що передбачають вирішення спорів, зокрема про поновлення порушеного права, не можуть суперечити принципу рівності усіх перед законом та судом і у зв`язку з цим обмежувати право на судовий захист. Правове регулювання Конституцією України та спеціальними законами України спеціального статусу посадових осіб не означає, що на них не можуть не поширюватися положення інших законів щодо відносин, не врегульованих спеціальними законами.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 17.02.2015 у справі № 21-8а15, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Аналогічні правові висновки неодноразово висловлені Верховним Судом, зокрема, у постановах від 31.01.2018р. у справі № 803/31/16, від 30.07.2019р. у справі № 804/406/16, від 08.08.2019р. у справі № 813/150/16.

КЗпП України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини (стаття 1 Кодексу).

Статтею 40 КЗпП України встановлено що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої вказаної статті).

Відповідно до ч. 4. ст. 40 КЗпП України, особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частини першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.

Згідно із статтею 44 КЗпП України, при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.

Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури" внесено зміни також і до КЗпП України, а саме: статтю 32 доповнено частиною п`ятою такого змісту: Переведення прокурорів відбувається з урахуванням особливостей, визначених законом, що регулює їхній статус; статтю 40 доповнено частиною п`ятою такого змісту: Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус; частину дев`яту статті 252 після слів дисциплінарної відповідальності та звільнення доповнено словами і цифрами а також положення частин другої і третьої статті 49-4 цього Кодексу.

Внесені Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури" зміни до КЗпП України не визначають особливостей регулювання трудових відносин прокурорів, а лише передбачають, що ці особливості встановлюються спеціальним законом.

З огляду на викладене, ч.5 ст. 51 Закону України "Про прокуратуру" та ч.4 ст. 40 КЗпП України передбачений виключний перелік випадків, за яких до правовідносин щодо звільнення прокурорів не застосовуються норми КЗпП України.

Разом з тим, цей виключний перелік не містить питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурора, а тому застосування положень статті 44 КЗпП України під час вирішення спірного питання не заборонено.

Також суд зазначає, що чинним національним законодавством закріплені правові гарантії щодо дотримання трудових прав працівника при його звільненні. Під гарантіями трудових прав працівників розуміють систему встановлених законодавством заходів щодо врегулювання питань, що пов`язані з порушенням трудового законодавства й вирішення трудових спорів робітників і службовців, направлених на захист їхніх трудових прав. Однією з таких гарантій є виплата працівнику, який звільняється, вихідної допомоги.

Вихідна допомога це державна гарантія, яка полягає в грошовій виплаті працівнику у випадках, передбачених законом, роботодавцем в колективному договорі або сторонами. Під вихідною допомогою зазвичай розуміють грошові суми, які виплачуються працівникові у передбачених законодавством випадках у разі припинення трудового договору з незалежних від працівника обставин.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній в постановах від 23.12.2020р. у справі №560/3971/19, від 25.02.2021р. у справі № 640/8451/20.

З огляду на вищевикладене, позовні вимоги в цілому є обґрунтованими. Визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо невиплати вихідної допомоги при звільнення та стягнення з відповідача вихідної допомоги при звільненні на користь позивача у розмірі середнього місячного заробітку, який з урахуванням довідки № 21-1332вих-23 від 23.06.2023р. становить 35 962,75 грн., відповідає меті належного поновлення прав позивача та слугуватиме досягненню того, щоб виниклий між сторонами спір було остаточно вирішено.

Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, суд зазначає наступне.

Статтею 116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до ч. 1ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Станом на час звернення позивача до суду з цим позовом остаточного розрахунку із позивачем не було проведено, тобто відповідачем не було виплачено позивачу вихідну допомогу при звільненні у розмірі середнього місячного заробітку.

Враховуючи, що не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки, суд дійшов висновку, що позивач має право на отримання такого відшкодування за затримку розрахунку при звільненні.

При цьому, суд щодо розрахунку суми середнього заробітку, періоду, за який підлягають захисту права позивача, та конкретної суми такої компенсації, зазначає наступне.

Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 30.11.2020 по справі № 480/3105/19, зазначав що Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця.

Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (постанова Верховного Суду від 26.06.2019р. по справі №761/9584/15-ц).

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи із середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Верховним Судом у постанові від 18.07.2018р. у справі №825/325/16 зазначено, що при визначенні розміру компенсації за затримку розрахунку необхідно враховувати розмір середнього заробітку позивача, суму заборгованості, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, те, що відповідач є органом державної влади, фінансування якого здійснюється з державного бюджету та інших обставин справи.

Аналогічну правову позицію щодо застосування принципу співмірності викладено, зокрема, у постанові Верховного Суду від 04.04.2018р. у справі №524/1714/16-а та постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019р. у справі №761/9584/15-ц.

Згідно приписів ч.5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Порядок обчислення середньої заробітної плати затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100(далі - Порядок № 100).

Згідно з абзацом першим пункту 2 Порядку № 100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Абзацом третім пункту 2 Порядку № 100 передбачено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Відповідно до абзацу першого пункту 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Враховуючи вищевикладені положення, при обчисленні розміру середньоденного грошового забезпечення працівника, слід виходити з числа відпрацьованих календарних днів за цей період.

Із матеріалів справи (довідки № 21-1332вих-23 від 23.06.2023р.) вбачається, що відповідачем при звільненні позивача в жовтні 2019 року було нараховано останньому виплати на загальну суму 50985,81 грн.

З огляду на наведені вже вище висновки суду у даній справі, сума середньоденної заробітної плати позивача становила 1672,69 грн.(37 542,72 + 34382,78)/43(кількість робочих днів у серпні та вересні 2019 року), а належна до виплати позивачу вихідна допомога в зв`язку із звільненням - 35 962,75 грн.

При цьому, загальна сума належної до виплати при звільненні позивачу мала б складати 107 888,25 грн. (71 925,50 + 35 962,75).

Суд зазначає, що наведена вище сума вихідної допомоги у розмірі 35 962,75 грн. в загальній сумі належних до виплат позивачу сум при звільненні (107 888,25 грн.) складає 33,3 % (35 962,75 грн. х 100 : 107 888,25 грн).

З огляду на викладене, визначаючи розрахунок суми середнього заробітку, суд вважає, що належною сумою такого заробітку за кожен день затримки є сума у розмірі 557,00 грн. (1672,69 х 33,3 :100).

Таким чином, суд доходить висновку, що належною сумою розрахунку середнього заробітку за кожен день затримки є сума 557,00 грн. за кожен день затримки розрахунку.

Щодо періоду, за який підлягають захисту права позивача, суд зазначає наступне.

Судовим розглядом встановлено, що позивача звільнено з посади 18.10.2019р. та при звільненні позивачу не виплачено вихідну допомогу.

Із матеріалів справи вбачається, що з даним позовом позивач звернувся до суду 26.07.2023р.

Отже, з моменту звільнення позивача (18.10.2019р.) останній на протязі тривалого часу не вчиняв активних дій, направлених на захист своїх прав у зв`язку з неправомірною бездіяльністю відповідача в частині невиплати йому вихідної допомоги при звільненні.

Враховуючи викладене, суд вважає, що в даному випадку права позивача підлягають захисту з моменту звернення з даним позовом до суду, а саме 26.07.2023р., оскільки не пропорційним буде неврахування дати такого звернення до суду.

При цьому, визначаючи кінцеву дату періоду захисту прав позивача, суд вважає, що такою датою є саме день винесення даного рішення, а не день фактичного розрахунку, оскільки останнє є фактично вимогами, заявленими на майбутнє.

В даному випадку, суд, вирішуючи питання щодо стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки виплати належної позивачу вихідної допомоги при звільненні не може надавати правову оцінку питанню виконанню відповідачем обов`язку щодо розрахунку з позивачем поза межами дня винесення даного судового рішення, оскільки затримка такого розрахунку в майбутньому може відбуватися з різних причин, які можуть як вплинути, так і не вплинути на розмір належного середнього заробітку до виплати після дня винесення даного судового рішення.

Однак, суд звертає увагу, що наведене вище, в разі не виконання відповідачем обов`язку щодо розрахунку з позивачем після дня винесення даного судового рішення, не позбавляє позивача права на звернення до суду з позовом щодо нарахування та виплати йому середнього заробітку за весь час затримки виплати належної йому вихідної допомоги при звільненні.

Таким чином, суд вважає, що зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити середній заробіток за весь час затримки виплати належної позивачу вихідної допомоги при звільненні без визначення судом конкретної суми такої компенсації не захистить порушене право позивача ефективно.

Разом з тим, суд зазначає, що з урахуванням приписів п.8 Порядку №100, при визначенні кількості днів затримки виплати належної позивачу вихідної допомоги для обрахунку середнього заробітку слід виходити саме з кількості робочих днів за період з 26.07.2023р. (день звернення до суду з позовом) по день винесення даного судового рішення (18.10.2023р.), що складає 61 робочий день.

Відповідно, з огляду на вже визначену вище суму 557,00 грн. розрахунку середнього заробітку за весь час затримки виплати належної позивачу вихідної допомоги при звільненні за кожен день затримки розрахунку, починаючи з 26.07.2023р. по день винесення даного судового рішення (18.10.2023р.), суд вважає, що виходячи з принципу пропорційності, належною сумою такої компенсації є сума у розмірі 33977,00 грн. (557,00 грн. х 61 робочий день).

З огляду на викладене, суд доходить висновку про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки виплати вихідної допомоги при звільненні у сумі 33977,00 грн.

Відповідно до ч.5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до ч.1 та ч.2 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частини 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Зважаючи на встановлені у справі обставини та з огляду на приписи норм чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку про задоволення адміністративного позову.

На підставі викладеного та керуючись статтями 19, 139, 205, 229, 241-247, 250, 255, 293, 295, 297 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність Офісу Генерального прокурора щодо невиплати ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні у розмірі не менше середнього місячного заробітку.

Стягнути з Офісу Генерального прокурора () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) вихідну допомогу при звільненні у розмірі середнього місячного заробітку 35 962,75 грн. (тридцять п`ять тисяч дев`ятсот шістдесят дві) гривні 75 коп.

Зобов`язати Офіс Генерального прокурора () нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні у сумі 33977 (тридцять три тисячі дев`ятсот сімдесят сім гривень) 00 коп.

Рішення може бути оскаржене до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду

Суддя Д.В. Григоров