Справа № 260/2583/21
Суддя: Шевчук Світлана Михайлівна
Дата ухвалення: 2023-10-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2023 рокуЛьвівСправа № 260/2583/21 пров. № А/857/16007/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

судді-доповідача -Шевчук С. М.
суддів -Кухтея Р. В.
Носа С. П.
розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 02 серпня 2023 року у справі № 260/2583/21 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

місце ухвалення судового рішення м.Ужгород
Розгляд справи здійснено за правиламиспрощеного позовного провадження
суддя у І інстанціїВащилін Р.О.
дата складання повного тексту рішенняне зазначена

ВСТАНОВИВ:

І. ОПИСОВА ЧАСТИНА

Сторожук Ігор Ігорович звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), в якому просив:

визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) щодо не проведення повного розрахунку при звільненні - невиплату йому в день виключення зі списків частини (06.09.2016) грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій;

стягнути із Військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) та виплатити йому середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період із 06.09.2016 по 26.04.2021.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 25.10.2021, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 25.10.2022, адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) задоволено. Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) щодо не проведення повного розрахунку при звільненні - невиплату ОСОБА_1 в день виключення зі списків частини (06.09.2016 р.) грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій. Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) та зобов`язано виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період із 06.09.2016 по 26.04.2021.

Постановою Верховного Суду від 29 березня 2023 року касаційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 задоволено частково. Скасовано рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2021 року і постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 25 жовтня 2022 року в частині, яка передбачає стягнення з Військової частини НОМЕР_1 і виплату ОСОБА_1 середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період із 06 вересня 2016 року по 26 квітня 2021 року, а справу в цій частині направлено на новий розгляд до Закарпатського окружного адміністративного суду. У решті рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2021 року і постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 25 жовтня 2022 року залишено без змін.

За результатами нового судового розгляду рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 02 серпня 2023 року у справі № 260/2583/21 адміністративний позов задоволено повністю.

Стягнуто із бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частини НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні з військової служби за період з 07.09.2016 по 26.04.2021 у розмірі 4441,75 грн. (Чотири тисячі чотириста сорок одна гривня 75 коп.).

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким позов задовольнити повністю. В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, судове рішення винесено з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

На підтвердження доводів апеляційної скарги вказує, що суд першої інстанції зменшуючи розмір відшкодування, визначеного виходячи із середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП не врахував ряд критерії, а саме: період затримки, який у даному випадку складає 1693 днів, дії відповідача, які полягали у невиплаті тривалий час грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, яка являється одним із засобів до існування громадянина, після звільнення його в запас та в процесі адаптації до цивільного життя.

Відповідач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, відповідно до частини 4 статті 304 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Про розгляд апеляційної скарги позивач в особі свого представника та відповідач повідомлені шляхом надіслання ухвал про відкриття апеляційного провадження та про призначення апеляційної скарги до розгляду через електронний кабінет сервісу "Електронний суд" Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи (ЄСІТС), підтвердженням чого є відповідні дані автоматизованої системи документообігу суду.

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції в порядку п.3 ч.1 ст.311 КАС України розглядає справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів. В силу вимог ч.4 ст.229 КАС України якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

ІІ. ОЦІНКА СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Ухвалюючи судове рішення про задоволення позову, суд першої інстанції, з врахуванням принципу справедливості та співмірності, вважав, що середній заробіток за час затримки розрахунку має бути виплачений позивачу у розмірі 4441,75 грн. з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком позивача.

ІІІ. ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що старшина ОСОБА_1 проходив військову службу за контрактом на посадах сержантського (старшинського) складу в органах Державної прикордонної служби України, в тому числі, на момент звільнення в НОМЕР_2 Прикордонному загоні Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України.

Так, наказом начальника НОМЕР_2 прикордонного загону від 06 вересня 2016 року №183-ос старшину ОСОБА_1 , звільненого в запас 05 вересня 2016 року за пп. «е» п. 1 ч. 8 ст. 26 (через службову невідповідність) Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», знято з усіх видів забезпечення та виключено зі списків НОМЕР_2 прикордонного загону з 06 вересня 2016 року.

У 2015 році ОСОБА_1 безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, що підтверджується копією посвідчення учасника бойових дій.

На дату звільнення ОСОБА_1 відповідач не виплатив йому грошову компенсацію за всі невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій.

На неодноразові звернення позивача НОМЕР_2 Прикордонний загін повідомляв, що виплата буде проведена у повному обсязі.

Так, компенсація за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, була перерахована ОСОБА_1 на рахунок у банку у сумі 4535,88 грн. лише 26 квітня 2021 року, що не заперечується сторонами.

Жодних зауважень щодо правильності визначення розміру виплаченої ОСОБА_1 компенсації за невикористані дні додаткової відпустки сторони не заявляють, тому таке питання не є спірним.

У зв`язку з несвоєчасною виплатою компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, позивач звернувся з цим адміністративним позовом до суду.

ІV. ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені у апеляційній скарзі, правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі у межах, визначених статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України), колегія суддів встановила таке.

Відповідно до ч. 2. ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" №2011-XII від 20.12.91 (далі -Закон №2011-XII).

Відповідно до статті першої Закону №2011-XII, соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Абзацом 2 ч.3 ст.9 Закону №2011-XII встановлено, що грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України визначає Закон України "Про індексацію грошових доходів населення" №1282-XII від 03.07.91 (далі -Закон №1282-XII).

Так, ст.2 Закону №1282-XII визначено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення). Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.

За приписами ч.1 ст.47 Кодексу законів про працю України (далі -КЗпП України), власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

Аналогічна правова позиція щодо застосування норм права до подібних правовідносин викладена в постановах Верховного Суду: у справі №806/2473/18 від 30.10.2019, у справі №П/811/570/16 від 22.08.2019, у справі №524/8023/16-а від 11.06.2019.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Колегія суддів звертає увагу, що непоширення норм КЗпП України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців зі служби (зокрема, затримку виплати грошового забезпечення) не врегульовано положеннями спеціального законодавства. Це питання врегульовано КЗпП України.

Ураховуючи те, що спеціальним законодавством, яким врегульовано оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальності роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, до спірних відносин слід застосувати норми статей116,117 КЗпП України.

Як правильно встановив суд першої інстанції, оскільки компенсацію за всі невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій позивачу не виплачено в день його виключення із списків особового складу та всіх видів забезпечення, вказане свідчить про те, що при звільненні відповідач не провів повного розрахунку і тому, відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач має право на виплату середнього заробітку (грошового забезпечення) за весь період затримки такого розрахунку.

Військовою частиною НОМЕР_1 проведено остаточний розрахунок з позивачем при звільненні лише 26.04.2021.

Водночас відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання.

Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13 травня 2020 року у справі №810/451/17 (провадження №11-1210апп19) та у постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17.

Визначаючи розмір спірного середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні та час затримки такого розрахунку, суд першої інстанції дійшов висновку, що сплаті на користь позивача підлягає середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі, що складає 4441,75 грн, що є співмірним з урахуванням розміру невиплачених сум та частки, яку вони становили у заявлених вимогах, враховуючи істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком та період, за який вона підлягає сплаті.

При цьому, суд першої інстанції врахував висновки Великої Палати Верховного Суду, які викладені в постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц, та полягають у тому, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Оцінюючи застосування судом першої інстанції критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, суд апеляційної інстанції зазначає, що остаточний розрахунок із позивачем у зв`язку із звільненням проведено виплатою грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій із затримкою на 1693 календарних дні ( із 07.09.2016 -наступний день після дня виключення зі списків особового складу по 26.04.2021 -день виплати компенсації).

Відповідно до довідки про нараховане грошове забезпечення ОСОБА_1 , виданої військовою частиною НОМЕР_1 , розмір грошового забезпечення позивача за два останні місяці служби перед звільненням становив 8133,01 грн (4933,88 грн за липень 2016 року, 3199,13 грн за серпень 2016 року) (а.с. 186).

Кількість календарних днів за липень серпень 2016 року становить 62 дні. Тому середньоденне грошове забезпечення позивача за два останні місяці служби перед звільненням складає 131,18 грн (8133,01 грн/62 календарних дні).

Отже, загальна сума середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, за період з 07.09.2016 по 26.04.2021 становить 222087,74 грн (131,18 *1693), де: 1693 кількість календарних днів за період з 07.09.2016 по 26.04.2021.

Однак, на переконання колегії суддів стягнення середнього заробітку за вказану кількість днів не відповідає критерію пропорційності, а зокрема дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілям на досягнення яких спрямовано таке рішення.

Позаяк з матеріалів справи убачається, що позивача звільненого в запас 05 вересня 2016 року та 06.09.2016 року виключено зі списків. До суду за захистом порушеного права щодо отримання грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, позивач звернувся зі сплином часу понад чотири роки. Жодних об`єктивних причин та існування непереборних перешкод для такого тривалого зволікання позивача для звернення до суду з вимогою про стягнення відповідних сум позивачем не приведено, а судом ні першої, ні апеляційної інстанції не здобуто. Як наслідок, колегія суддів приходить до висновку, що період такого тривалого необґрунтованого зволікання позивача для вирішення спору щодо стягнення виплат на користь позивача не може бути урахований судом для розрахунку сум середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні.

Окрім того, колегією ураховано, що розмір невиплаченої позивачу станом на день звільнення грошова компенсація за всі невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій становить 4535,88 грн є в десятки разів меншим, ніж загальна сума середнього заробітку позивача за затримку розрахунку при звільненні позивача (222087,74 грн), а відтак з урахуванням приведених обставин в їх сукупності, суд першої інстанції правильно вважав за можливе застосувати до спірних правовідносин принцип співмірності. Зокрема, істотність частки складових заробітної плати (грошового забезпечення) в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає 4535,88грн/222087,74грн (сума грошової компенсації за невиплачену компенсацію/середній заробіток за весь час затримки розрахунку) = 0,02. Сума, яка підлягає відшкодуванню становить: 222087,74 грн х 0,02 = 4441,75 грн.

Отже, з врахуванням тривалого необґрунтованого зволікання позивача з вирішенням спору та з урахуванням принципу справедливості та співмірності, суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що середній заробіток за час затримки розрахунку має бути виплачений позивачу у розмірі 4441,75 грн. з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком позивача.

Визначений судом першої інстанції розмір середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні позивача, з яким погоджується апеляційний суд, повністю відповідає принципам розумності, справедливості та пропорційності суми відшкодування.

При цьому, скаржником в апеляційній скарзі не наведено будь-яких обгрунтувань щодо застосування іншої методики розрахунку середнього заробітку за час затримки виплати компенсації, як і не наведено відповідних розрахунків, та не надано будь-яких доказів.

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

Відповідно до статті 8 Конституції України, статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України та частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави, та застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «Гарсія Руїз проти Іспанії» (рішення від 21 січня 1999 року), зокрема, зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Європейської конвенції з прав людини і зобов`язує суди викладати підстави для своїх рішень, це не можна розуміти як вимогу давати докладну відповідь на кожний аргумент.

Тому за наведених вище підстав, якими суд обґрунтував своє рішення, суд не убачає необхідності давати докладну відповідь на інші аргументи, зазначені сторонами, оскільки вони не є визначальними для прийняття рішення у цій справі.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування не вбачається.

Досліджуючи питання, яке стосуються розподілу судових витрат понесених у даній справі, колегією суддів установлено, що з урахуванням положень ст. 139 КАС України відсутні підстави для перерозподілу та присудження судових витрат на користь будь-якої із сторін.

Керуючись ст. 308, ст. 311, ст. 315, ст. 316, ст. 321, ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 02 серпня 2023 року у справі № 260/2583/21 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя С. М. Шевчук
судді Р. В. Кухтей
С. П. Нос