Справа № 380/18343/23
Суддя: Мартинюк Віталій Ярославович
Дата ухвалення: 2023-10-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 жовтня 2023 рокусправа № 380/18343/23

Львівський окружний адміністративний суд, у складі головуючого судді Мартинюк Віталій Ярославович, розглянувши у письмовому провадженні в м. Львові в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Львівського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки про визнання дій протиправними., -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся в суд з позовом до Львівського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки (далі - відповідач), в якому просить:

визнати протиправною відмову в підготуванні та направленні до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області документів для призначення пенсії за вислугою років відповідно до п. "б" ст.12 Закону України "Про пенсійне забезпечення військовослужбовців та осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ";

зобов`язати підготувати та направити до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області документи про призначення пенсії за вислугу років відповідно до п. "б" ст.12 Закону України "Про пенсійне забезпечення військовослужбовців та осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ" в редакції Закону від 4 липня 2002 року №51-ІV.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач звернувся до відповідача із заявою підготувати та направити до Головного управління Пенсійного фонду у Львівській області документи про призначення пенсії за вислугу років відповідно до п. «б» ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців та осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ», проте останній надав відповідь про відсутність підстав для оформлення та направлення документів для призначення пенсії. Вважає відмову відповідача протиправною, у зв`язку з чим звернувся з позовом до суду. Крім того, посилається на правові позиції Верховного Суду.

Ухвалою суду від 14.08.2023 року відкрито спрощене позовне провадження у справі.

Дослідивши наявні у справі докази та письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд встановив такі обставини.

Позивач проходив військову службу в Збройних Силах з 18.04.1975 по 15.11.1994, перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду у Львівській області та отримує пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (довідка та пенсійне посвідчення у матеріалах справи).

Відтак, на момент звільнення зі служби позивача вислуга років становить 19 років 6 місяців 28 днів.

З матеріалів справи убачається, що позивач звернувся до відповідача із заявою від 12.06.2023 року, в якій просив підготувати та направити до Головного управління Пенсійного фонду у Львівській області документи про призначення йому пенсії за вислугу років відповідно до п. «б» ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців та осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ».

Відповідач, листом від 20.06.2023 року, повідомив позивача, що оскільки на день звільнення з військової служби позивач не досяг 45-річного віку для оформлення Подання та направлення документів до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області для призначення пенсії за вислугу років, то підстави на даний час немає. Також зазначає, що одночасно немає підстав і для направлення особової справи у відповідний кадровий орган на складання розрахунку вислуги років на пенсію відповідно до п. «б» статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців та осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ».

Не погодившись із такою відповіддю позивач звернувся з адміністративним позовом до суду.

Змістом спірних правовідносин є відмова відповідача у підготовці та направленні до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області документів про призначення пенсії за вислугу років відповідно до п. «б» ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців та осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ».

Даючи правову оцінку спірним правовідносинам, судом враховано наступні обставини справи та норми чинного законодавства.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Відтак, право особи на отримання пенсії, як складова права на соціальний захист, є її конституційним правом.

Законом України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців та осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ» від 9 квітня 1992 року № 2262-XII (далі Закон № 2262-XII) визначені види, порядок та умови призначення пенсії за вислугу років.

Відповідно до пункту «б» статті 12 Закону №2262-ХІІ в редакції, що діяла на час звільнення позивача зі служби право на пенсію за вислугу років мали особи офіцерського складу, прапорщики і мічмани, військовослужбовці надстрокової служби та військової служби за контрактом, особи начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, звільнені зі служби за вислугу років, за віком, за станом здоров`я, у зв`язку із скороченням штатів або організаційними заходами і які на день звільнення досягли 45-річного віку, а ті з них, що є інвалідами війни, - незалежно від віку, і мають загальний трудовий стаж 25 календарних років і більше, з яких не менше 12 календарних років і 6 місяців становить військова служба або служба в органах внутрішніх справ.

Законом України Про внесення змін до Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців та осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ» від 4 липня 2022 року №51-IV (далі Закон - №51-IV), який набрав чинності 31.07.2002, внесено зміни, зокрема до пункту «б» статті 12, згідно яких право на пенсію за вислугу років мають особи офіцерського складу, прапорщики і мічмани, військовослужбовці надстрокової служби та військової служби за контрактом, особи, які мають право на пенсію за цим Законом, звільнені зі служби незалежно від підстав та часу звільнення і досягли 45-річного віку, крім осіб, позбавлених військових або спеціальних звань, а також звільнених із служби у зв`язку з засудженням за умисний злочин, вчинений з використанням свого посадового становища, або вчиненням корупційного діяння, а ті з них, що є інвалідами війни, - незалежно від віку, і мають загальний трудовий стаж 25 календарних років і більше, з яких не менше 12 календарних років і 6 місяців становить військова служба або служба в органах внутрішніх справ.

Законом України «Про внесення змін до деяких законів України з питань пенсійного забезпечення та соціального захисту військовослужбовців» від 04.04.2006 №3591-IV (далі Закон - №3591-IV), який набрав чинності 29.04.2006, внесено зміни до Закону №2262-ХІІ, зокрема, змінено назву цього Закону, зміст і редакцію окремих статей та доповнено його новими статтями.

Так, статтю 12 зазначеного Закону викладено в іншій редакції, зокрема пункт «б» цієї статті передбачає, що пенсія за вислугу років призначається особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, іншим особам, зазначеним у пунктах «б» - «д» статті 1-2 цього Закону, в разі досягнення ними на день звільнення зі служби 45-річного віку, крім осіб, зазначених у частині третій статті 5 цього Закону, за наявності у них страхового стажу 25 років і більше, з яких не менше ніж 12 календарних років і 6 місяців становить військова служба або служба в органах внутрішніх справ, державній пожежній охороні, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі України.

Таким чином, редакція пункту «б» статті 12 Закону №2262-ХІІ змінювалась, змінюючи при цьому умови і підстави виникнення права на пенсію за вислугу років, зокрема, умову призначення пенсії - досягнення 45-річного віку на час звільнення зі служби.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно висновків, висловлених Верховним Судом у постановах від 17.06.2020 року у справі № 554/2032/17, від 28.05.2019 року у справі № 404/8137/13-а та від 30.01.2018 року у справі №539/3872/14-а застосуванню підлягає Закон № 2262 в редакції, чинній на момент виникнення права на призначення пенсії, а не в редакції, чинній на момент призначення пенсії.

Судом встановлено, що позивач народився ІНФОРМАЦІЯ_1 (електронний носій 002329293), відтак 45-річного віку досяг 30.01.2002 року, після звільнення з військової служби.

З 31.07.2002 по 29.04.2006 пункт «б» статті 12 Закону №2262-ХІІ діяв за редакцією згідно з якою військовослужбовець міг звільнитися зі служби і раніше, але при досягненні ним 45-річного віку йому могла бути призначена пенсія за вислугу років при наявності інших обов`язкових показників.

Суд зауважує, що на час звільнення позивача зі служби (15.11.1994) та станом на час його звернення (12.06.2023) до відповідача для вчинення дій для призначення пенсії діяла редакція пункту «б» статті 12 Закону №2262-ХІІ, згідно якої право на пенсію за вислугу років мали особи, які на день звільнення досягли 45-річного віку.

При цьому, позивач на час звільнення зі служби не досяг 45-річного віку.

Щодо наявності страхового стажу 25 років і більше, з яких не менше ніж 12 календарних років і 6 місяців становить військова служба з врахуванням досягненням на день звільнення зі служби 45-річного віку, як це передбачено Законом №3591-IV, суд зазначає наступне.

Як вже вище зазначено, на момент звільнення зі служби позивача, його вислуга років становить 19 років 6 місяців 28 дні.

З огляду на те, що на час звільнення, позивач не мав необхідного страхового стажу 25 років, він не набув права на призначення пенсії у відповідності до Закону №3591-IV.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 04.05.2022 року у справі № 640/25383/19.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що оскільки позивач на час звільнення не досяг 45-річного віку та не мав необхідного страхового стажу 25 років, як це передбачено Законом №3591-IV, такий не набув права на призначення пенсії на підставі пункту «б» статті 12 Закону №2262-ХІІ.

При цьому, посилання позивача на правові висновки, викладені Верховним Судом України у постановах від 10 лютого 2015 року у справі № 21-630а14, від 01 липня 2014 року у справі №21-244а-14, від 16 липня 2019 року у справі № 686/651/17 та від 30 січня 2018 року у справі № 539/3872/14-а не знайшли свого підтвердження у ході розгляду справи, оскільки у зазначених справах та у даній справі обставини є різними.

У зазначених справах № 21-630а14, № 21-244а-14, № 686/651/17, № 539/3872/14-а позивачі на час набуття права на пенсію на підставі пункту «б» статті 12 Закону № 2262 (на час досягнення 45-річного віку) мали загальний трудовий стаж 25 календарних років і більше, з яких не менше 12 календарних років і 6 місяців становила військова служба або служба в органах внутрішніх справ, а у даній справі №380/18343/23 позивач на час виникнення права на призначення пенсії не мав загального трудового стажу 25 календарних років.

Враховуючи викладене, суд вважає, що відповідачем у спірних правовідносинах, було дотримано критеріїв правомірності, передбачених ч.2 ст.2 КАС України, а тому у задоволенні позову належить відмовити повністю.

Щодо судових витрат, то такі не підлягають стягненню на користь позивача в силу положень ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки у задоволенні позову відмовлено повністю.

Керуючись ст.ст.2, 6, 8-10, 13, 14, 72-77, 139, 241-246, 250, підп.15.5 п.15 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

в и р і ш и в :

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення через Львівський окружний адміністративний суд, а у разі реєстрації офіційної електронної адреси в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Суддя Мартинюк Віталій Ярославович