Справа № 460/7414/23
Суддя: Затолочний Віталій Семенович
Дата ухвалення: 2023-10-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2023 рокуЛьвівСправа № 460/7414/23 пров. № А/857/12534/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Затолочного В.С.,

суддів: Довгополова О. М.

Курильця А.Р.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 15 червня 2023 року у справі № 460/7414/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, Головного Управління Пенсійного фонду України в Полтавській області про зобов`язання вчинити певні дії (рішення суду першої інстанції ухвалене суддею Нор У.М. в м. Рівне Рівненської області 15 червня 2023 року за правилами письмового провадження без повідомлення учасників справи, повний текст рішення складений 15 червня 2023 року), -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі також ОСОБА_1 , позивач) звернулася з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (далі також ГУ ПФУ в Рівненській області, відповідач-1), Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області (далі також ГУ ПФУ в Полтавській області, відповідач-2), в якому просила суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення відповідача-2 від 13.09.2022 № 23 про відмову у призначенні пенсії із зниженням пенсійного віку на 5 років відповідно до статті 55 Закону України від 28.02.1991 № 796-XII «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (далі також Закон № 796-XII) як особі, яка є постраждалою внаслідок аварії на ЧАЕС;

- зобов`язати відповідача-1 призначити пенсію за віком на пільгових умовах із зниженням пенсійного віку на 5 років відповідно до статті 55 Закону № 796-XII, починаючи з 30 серпня 2022 року.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 15 червня 2023 року адміністративний позов задоволено.

Не погодившись із вказаним рішенням, його оскаржив відповідач-1, який із покликанням на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 15 червня 2023 року скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційних вимог зазначає, що надані позивачем документи підтверджують тривалість її проживання в зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993 - 3 роки 14 днів, а в зоні посиленого радіологічного контролю станом на 01.01.1993 2 роки 8 місяців 18 днів, що не дає їй права на призначення пенсії за віком зі зменшення пенсійного віку на умовах статті 55 Закону № 796-XII.

У відповідь на подану апеляційну скаргу позивач подала відзив, в якому заперечує проти вимог апеляційної скарги, вважає їх безпідставними та необґрунтованими, просить відмовити у задоволенні вимог апелянта, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідач-2 правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Враховуючи те, що апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні), суд вважає за можливе розглядати справу в порядку письмового провадження відповідно до положень пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі також - КАС України).

Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені у апеляційній скарзі, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі у межах, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції з матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 в селі Антонівка Володимирецького району Рівненської області, зареєстроване місце проживання з 13.04.1990 смт. Рафалівка, що підтверджується паспортом громадянина України серії НОМЕР_1 , виданим Володимирецьким РВ УМВС України в Рівненській області 26.02.1996.

Позивач має статус особи, що постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи (категорія 3), що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_2 , виданим Рівненською обласною державною адміністрацією 01.04.1994.

07.09.2022 позивач звернулася до управління ГУ ПФУ в Рівненській області із заявою про призначення пенсії за віком, з врахуванням положень статті 55 Закону № 796-XII.

За принципом екстериторіальності виконавцем розгляду заяви визначено ГУ ПФУ в Полтавській області.

Рішенням відповідача-2 від 13.09.2022 № 23 позивачу відмовлено у призначенні пенсії у зв`язку з відсутністю підстав для зниження пенсійного віку.

Не погоджуючись із таким рішенням відповідача, позивач звернулася з даним позовом до суду.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач набула право на призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону № 796-XII.

Даючи правову оцінку таким висновкам суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Відповідно до частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Враховуючи вимоги частини другої статті 19 Конституції України та частини другої статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Зі змісту частини 3 статті 23 Загальної Декларації прав людини та пункту 4 частини 1 Європейської Соціальної хартії випливає, що кожна особа похилого віку має право на справедливу і задовільну винагороду, соціальний захист, за роки важкої праці та шкідливих робіт, - яка є основним джерелом існування для них самих та їхніх сімей.

Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Статтею 4 Закону України від 9 липня 2003 року № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі Закон № 1058-IV) встановлено, що законодавство про пенсійне забезпечення базується, зокрема, на Законі № 796-XII.

Закон № 796-XII визначає основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та створює єдиний порядок визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення.

Умови надання пенсій за віком особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, визначено статтею 55 Закону № 796-ХІІ.

Згідно з частиною першою статті 26 Закону № 1058-ІV в період з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше не менше 29 років.

Судом встановлено, що на день звернення до відповідача із заявою про призначення пенсії (07.09.2022) позивач досягла повних 55 років та мала страховий стаж 30 років 03 місяців 07 днів.

Зазначена обставина не заперечується сторонами та підтверджується змістом спірного рішення.

Також, органами пенсійного фонду не заперечується статус позивача, як постраждалої внаслідок Чорнобильської катастрофи особи 3 категорії.

Спірним є питанням наявності у позивача права на призначення пенсії відповідно до вимог статті 55 Закону № 796-XII, тобто зі зниженням пенсійного віку, з огляду на тривалість проживання/роботи в зоні гарантованого добровільного відселення.

Статтею 55 Закону № 796-ХІІ визначений перелік осіб, які мають право на зменшення пенсійного віку та умови, за яких надається таке право.

Зокрема, згідно пункту 2 частини другої зазначеної правової норми передбачено, що особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років, мають право на зниження пенсійного віку на 3 роки та додатково 1 рік за 2 роки проживання, роботи, але не більше 6 років; особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні посиленого радіологічного контролю за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 4 років, мають право на зниження пенсійного віку на 2 роки та додатково 1 рік за 3 роки проживання, роботи, але не більше 5 років.

Відповідно до примітки до частини першої статі 55 Закону № 796-ХІІ початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначеній зоні з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період.

При цьому, частиною четвертою статті 55 Закону № 796-ХІІ визначено, що пенсійний вік за бажанням особи може бути знижено тільки за однією підставою, передбаченою цією статтею, якщо не обумовлено інше.

Отже, для отримання пенсії зі зниженням пенсійного віку за Законом № 796-XII особа має підтвердити наявність умов, за яких таке зниження пенсійного віку може бути надане.

Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1 (надалі також Порядок № 22-1), передбачено, що для призначення пенсії за віком із застосуванням норм статті 55 Закону № 796-ХІІ необхідно подати документи, що підтверджують особливий статус особи, зокрема: посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи та довідку про період (періоди) проживання (роботи) на територіях радіоактивного забруднення, видану органами місцевого самоврядування (підприємствами, установами, організаціями).

Окрім того, при прийманні документів орган, що призначає пенсію перевіряє зміст і належне оформлення наданих документів, а також надає роз`яснення особам з питань призначення та виплати пенсій та допомогу особам щодо одержання відсутніх документів для призначення пенсії, а у разі необхідності - допомогу щодо визначення права на пенсію до звільнення особи з посади, яка дає право на її призначення (пункт 3.3 Порядку № 22-1).

Згідно з пунктом 4.1 Порядку № 22-1 заяви про перерахунок пенсії приймаються органом, що призначає пенсію, за наявності в особи всіх необхідних документів.

З матеріалів справи вбачається та не заперечується сторонами, що на виконання вимог Порядку № 22-1 позивач разом із заявою про призначення пенсії надала паспорт, диплом про освіту, документи про зареєстроване місце проживання, свідоцтво про шлюб, довідки органу місцевого самоврядування про період (періоди) проживання та роботи на території гарантованого добровільного відселення та на території посиленого радіоактивного контролю, трудову книжку.

Як зазначалося вище, вказані документи беззаперечно підтверджують тривалість проживання позивача в зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993 - 3 роки 14 днів, в зоні посиленого радіологічного контролю станом на 01.01.1993 2 роки 8 місяців 18 днів.

Разом з тим, позивач не надала пенсійним органам доказів її постійного проживання або постійної праці у відповідній зоні радіоактивного забруднення з моменту аварії по 31 липня 1986 року.

Посвідчення внаслідок Чорнобильської катастрофи даний факт не підтверджує.

Із записів трудової книжки НОМЕР_3 вбачається, що позивач у період з 01.09.1984 по 24.07.1986 навчалася в Рівненському професійно-технічному училищі та, як зазначено у позовній заяві, у цей період проживала без реєстрації місця проживання.

В позовній заяві позивач зазначає, що її постійне проживання в зоні гарантованого добровільного відселення можуть підтвердити свідки, чиї письмові пояснення вона додала до позовної заяви.

Разом з тим, такі покази свідків не були надані відповідачам і не були предметом оцінки даними суб`єктами владних повноважень.

Отже їх дослідження та перевірка перебувають поза межами предмету доказування у даній справі, оскільки завданням суду в її межах є перевірка законності рішення відповідачів з огляду на наявність наданих позивачем документів для призначення пенсії.

Таким чином, відповідач-2 не мав підстав для застосування для зниження пенсійного віку позивачу початкову величину такого зниження (відповідно 3 або 2 роки).

Також відсутні підстави для застосування зниження пенсійного віку позивача за ознакою постійного проживання чи праці у зоні посиленого радіологічного контролю, тому що наявними у справі доказами не доведено, що станом на 1 січня 1993 року вона прожила або відпрацювала у цій зоні не менше 4 років.

Таким чином, виходячи із матеріалів справи, враховуючи наданий пенсійному органу пакет документів для призначення пенсії, позивач могла претендувати на зниження її пенсійного віку лише за однією умовою, визначеною пунктом 2 частини першої статті 55 Закону № 796-ХІІ - постійне проживання чи постійна праця у зоні гарантованого добровільного відселення, враховуючи, що вона за станом на 1 січня 1993 року прожила у цій зоні не менше 3 років.

При цьому, вона не надала відповідачам документів, які б підтверджували право позивача на застосування початкової величини зниження пенсійного віку 3 роки.

Суд першої інстанції, вважаючи доведеними позовні вимоги, визначив, що період постійного проживання позивача на території зони гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993 становить 20 років 2 дні, а станом на день звернення до пенсійного органу за призначенням пенсії 28 років 10 місяців 11 днів.

Однак такі висновки суперечать матеріалам справи.

Як апеляційний суд встановив із матеріалів справи, станом на 1 січня 1993 року період проживання позивача становив 3 роки 14 днів, але ніяк не 20 років, як визначив це суд першої інстанції.

До того ж, виходячи з дати аварії на Чорнобильській АЕС (26 квітня 1986 року), на 1 січня 1993 року позивач не могла прожити на території радіоактивного забруднення 20 років.

Верховний Суд у постанові від 19.09.2019 у справі № 556/1172/17 сформулював правову позицію щодо питання реалізації права на зниження пенсійного віку відповідно до Закону № 796-XII, яка зводиться до того, що «виникнення права на зниження пенсійного віку законодавець пов`язує із фактом фізичного перебування особи у забрудненій зоні у зв`язку із постійним проживанням, або у зв`язку із роботою в такій місцевості. При цьому, як вбачається зі змісту статті 55 вказаного Закону, зниження пенсійного віку залежить від рівня радіологічного забруднення місцевості та тривалості проживання в ній особи.».

Даний правовий висновок, з огляду на положення частини п`ятої статті 242 КАС України, підлягає обов`язковому врахуванню при вирішенні справи, що розглядається.

Отже, за таких встановлених обставин у спірних правовідносинах зниження пенсійного віку позивача має відбуватись у загальному порядку - на 1 рік за 2 роки проживання/роботи.

Постійна робота позивача в період з 29.08.1996 по 03.09.2002 (6 років, 0 місяців, 6 днів) в зоні гарантованого добровільного відселення (с. Заболоття) підтверджена наявними в матеріалах справи доказами, а саме, записами трудової книжки позивача серії НОМЕР_3 , з якої вбачається, що позивач у період з 29.08.1996 по 03.09.2002 працювала в сільськогосподарському виробничому кооперативі «Заболоття». Зазначена обставина також підтверджується і Архівною довідкою від 19.07.2022 № 207/3130.4-03/22.

Відповідно до листа Виконавчого комітету Вараської міської ради від 01.03.2023 №7115-133-3110-39-23 юридичною адресою сільськогосподарського виробничого кооперативу «Заболоття» є вул. Соборна, 10, с. Заболоття, Вараський район, Рівненська область.

Згідно з Переліком населених пунктів, віднесених до зон радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 23.07.1991 № 106 (далі також - Перелік), село Заболоття та село Антонівка Вараського (колишнього Володимирецького) району Рівненської області віднесені до зони гарантованого добровільного відселення.

Таким чином, суд першої інстанції помилково визначив, що позивач працювала в зоні гарантованого добровільного відселення до 07.07.2005 року, оскільки із трудової книжки позивача видно, що 02.09.2002 року позивач була звільнена з роботи у СВК «Заболоття» по переводу в Н.Рафалівське СТ, а 03.09.2002 року прийнята на роботу кухарем ІІІ розряду до вказаного СТ, де працювала до 07.07.2005 року.

Отже сукупний період постійного проживання та праці позивача в зоні гарантованого добровільного відселення становить 9 років 20 днів.

Для призначення їй пенсії у віці 55 років позивач має набути право на зниження пенсійного віку на 5 років.

За умовами, визначеними пунктом 2 частини першої статті 55 Закону № 796-ХІІ, щоб набути право на зниження пенсійного віку на 5 років, позивач повинна довести факт постійного проживання або праці в зоні гарантованого добровільного відселення не менше 10 років.

Оскільки докази, які б беззаперечно доводила такий факт, пенсійному органу не були надані, у останнього не було підстав для призначення пенсії позивачу із зниженням пенсійного віку на 5 років.

При цьому суд першої інстанції не звернув увагу на положення наведеної вище частини четвертої статті 55 Закону № 796-ХІІ про те, що пенсійний вік за бажанням особи може бути знижено тільки за однією підставою, передбаченою цією статтею, внаслідок чого застосував одночасно для обрахування періоду, який може бути врахований для зниження пенсійного віку позивача час її постійного проживання та праці як в зоні гарантованого добровільного відселення, так і в зоні посиленого радіоекологічного контролю.

Одночасно апеляційний суд вважає за необхідне констатувати, що пенсійним органом безпідставно не враховано період постійної праці позивача у СВК «Заболоття», з огляду на надані позивачем достатні докази такої праці та те, що СВК «Заболоття» розміщене в зоні гарантованого добровільного відселення.

Інформація про проживання позивача в смт. Рафалівка з 13.04.1990 по теперішній час, зазначена у довідці від 31.08.2022 № 1044, виданій Виконавчим комітетом Рафалівської селищної ради Вараського району Рівненської області не спростовує період постійної праці позивача у зоні гарантованого добровільного відселення.

Разом з тим, така помилкова оцінка наданих позивачем документів не вплинула на правильність рішення відповідача-2.

На основі наведеного, судом апеляційної інстанцій встановлено, що починаючи з 02 березня 1987 року, і станом на 1 січня 1993 року позивач постійно проживала у зоні гарантованого добровільного відселення три повних роки, а також з 29 серпня 1996 року по 03 вересня 2002 року постійно працювала у зоні гарантованого добровільного відселення шість повних років, що, однак, є недостатнім для зниження пенсійного віку в силу приписів частини другої статті 55 Закону № 796-XII на 6 років, як помилково вважав суд першої інстанції, а лише на 4 роки.

Оскільки на момент звернення до органу Пенсійного фонду позивач не досягла необхідного віку для призначення їй пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку, то відповідно до вимог чинного законодавства України вона не набула права на призначення такої пенсії.

Відтак, колегія суддів вважає правомірною відмову пенсійного органу у призначенні пенсії позивачу у зв`язку з відсутністю необхідної для призначення пенсії у віці 55 років кількості років проживання в зоні гарантованого добровільного відселення.

У розрізі вищенаведеного, апеляційний суд констатує, що відповідач-2, відмовляючи позивачу у призначенні пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону № 796-XII, діяв на підставі та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Отже, з врахуванням процесуальних особливостей адміністративного судочинства доведення факту неправомірності дій позивача, покладається на відповідача.

Відповідачі як суб`єкти владних повноважень в ході розгляду справи довели правомірність своєї поведінки в спірних правовідносинах.

Перевіривши мотивування судового рішення та доводи апеляційної скарги, відповідно до вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду, врахувавши статтю 6 КАС України, відповідно до якої суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до пункту 2 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно частин першої та другої статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

У розрізі викладеного, оцінюючи наведені скаржником доводи, апеляційний суд приходить до переконання, що такі є суттєвими і складають підстави для висновку про неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, що призвело до задоволення позовних вимог у спосіб, що заявлений позивачем, а тому апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про відмову у задоволенні адміністративного позову.

Керуючись статтями 241, 242, 308, 311, 315, 317, 321, 325, 328, 329, 370 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області задовольнити.

Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 15 червня 2023 року у справі № 460/7414/23 скасувати та прийняти нову постанову, якою у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, Головного Управління Пенсійного фонду України в Полтавській області про зобов`язання вчинити певні дії відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку лише з підстав, визначених в статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя В. С. Затолочний
судді О. М. Довгополов
А. Р. Курилець
Повне судове рішення складено 16.10.23