Справа № 420/15715/23
Суддя: Катаєва Е.В.
Дата ухвалення: 2023-10-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2023 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Катаєвої Е.В., розглянувши у письмовому провадженні в місті Одесі справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Інституту Військово-Морських Сил Національного університету «Одеська морська академія» (вул. Дідріхсона, 8, м. Одеса, 65029) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

До суду надійшов адміністративний позов (а.с.1-4) ОСОБА_1 до Інституту Військово-Морських Сил Національного університету «Одеська морська академія» (далі Інститут ВМС), в якому позивач просить суд: - визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати йому грошової компенсації за 97 днів щодо невикористаної відпустки, передбаченої ст.19 Закону України «Про відпустки» за 2012-2020 роки; - зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити йому ОСОБА_1 , грошову компенсацію за 97 днів невикористаної відпустки, передбаченої ст.19 Закону України «Про відпустки» за 2012-2020 роки, виходячи з розміру грошового забезпечення станом на день звільнення.

В обгрунтування позовних вимог позивач зазначив, що проходив службу в Інституті ВМС, однак при звільненні не отримав грошової компенсації за 97 днів невикористаної відпустки, передбаченої ст.19 Закону України «Про відпустки» за 2012-2020 роки.

Позивач зазначив, що стаття 19 Закону України «Про відпустки» в редакції, чинній у період з 2012 по 2020 рік, встановлювала, що щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів надається жінці, яка працює і має двох або більше дітей віком до 15 років.

З 09.05.2021 року статтю 19 цього Закону змінено та визначено, що додаткова оплачувана відпустка надається одному з батьків, які мають двох або більше дітей віком до 15 років, тобто матері або батьку.

Позивач вважаючи, що ст.19 Закону України «Про відпустки» до 09.05.2021 року містила дискримінаційну основу за ознакою статі, посилаючись на ст.21,24 Конституції України (заборона дискримінації), зазначає про допущення відповідачем протиправної бездіяльності в частині невиплати йому компенсації за невикористану щорічну додаткову оплачувану відпустку як батьку, який під час проходження служби мав двох дітей віком до 15 років.

Ухвалами суду від 04.07.2023 та 24.07.2023 року позов залишено без руху, надано та продовжено строк на усунення недоліків позову (а.с.11, 37-38).

Ухвалою суду від 22.08.2023 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та вирішено, що справа буде розглядатися за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами (а.с.47).

Відповідач подав до суду відзив (а.с.54-58), у якому посилаючись на ст.24 Закону України «Про відпустки» зазначив, що грошова компенсація за невикористану щорічну додаткову оплачувану відпустку підлягає виплаті всім працівникам, які мають дітей, незалежно від статі.

Однак заявлені позовні вимоги є безпідставними, оскільки станом на час звільнення позивача зі служби ним не підтверджено статус батька, який виховує дітей без матері, адже рішення Київського районного суду м. Одеси від 05.05.2020 по справі №947/6989/20, яким визначено місце проживання дітей з батьком набрало законної сили лише 07.08.2020, тобто після звільнення позивача зі служби 02.08.2020 року.

Позивач подав до суду пояснення по справі (а.с.61-62), у яких зазначив, що п.1 наказу Інституту ВМС від 08.07.2020 №131 змінено та визначено іншу дату його виключення зі списків особового складу частини та усіх видів забезпечення - 28.08.2020 року, тобто після набрання рішенням Київського районного суду м. Одеси від 05.05.2020 по справі №947/6989/20 законної сили. Вказане на думку позивача свідчить про необгрунтованість доводів відповідача про непідтвердженість його статусу батька, на утриманні якого перебувало двоє неповнолітніх дітей.

Справа розглянута в письмовому провадженні.

Спірні правовідносини виникли між Інститутом ВМС та військовослужбовцем ОСОБА_1 щодо невиплати останньому компенсації за невикористану щорічну додаткову оплачувану відпустку.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.24), проходив військову службу НОМЕР_1 .

Наказом Інституту ВМС від 08.07.2020 року №131 визначено, що ОСОБА_1 , звільненого наказом командувача ВМС ЗСУ від 22.06.2020 року №174, вважати таким, що 08.07.2020 року справи та посаду здав. Надана щорічна основна відпустка за 2020 рік строком на 23 доби з 09.07.2020 по 02.08.2020 року з наступним виключенням зі списків особового складу частини та всіх видів грошового забезпечення з 02.08.2020 року (а.с.8).

На підставі рішення Одеського окружного адміністративного суду від 23.11.2021 року по справі №420/6964/21 наказом Інституту ВМС від 29.07.2022 року №204 внесені зміни в наказ від 08.07.2020 року №131 та ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу Інституту ВМС 28.08.2022 року (а.с.63).

Згідно довідки Київського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки від 20.04.2021 №3/78 ОСОБА_1 проходив службу на наступних посадах: з серпня 2011 по березень 2015 старшим викладачем-начальником служби Військової академії, з березня 2015 по січень 2019 на посаді начальника науково-дослідного відділу Науково-дослідного центру Збройних Сил України «Державний океанаріум», з січня 2019 по грудень 2019 начальником науково-дослідного відділу Науково-дослідного центру Збройних Сил України «Державний океанаріум» Інституту Військово-Морських Сил НУ «ОМА» та з грудня 2019 по серпень 2020 на посаді начальника науково-дослідного управління Науково-дослідного центру НУ «Державний океанаріум» Інституту Військово-Морських Сил НУ «ОМА» (а.с.27-28).

Відповідно до свідоцтв про народження серії НОМЕР_2 та серії НОМЕР_3 , виданих 04.12.2019 року ОСОБА_1 є батьком дітей: ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.32-33).

Згідно відомостей, що містяться в Єдиному державному реєстрі судових рішень рішенням Київського районного суду м. Одеси від 23.11.2016 по справі №520/10125/16-ц, яке набрало законної сили 06.12.2016, розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , зареєстрований 19.06.2009 року Печерським районним управлінням юстиції в м.Києві, актовий запис №504.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 05.05.2020 по справі №947/6989/20, яке набрало законної сили 07.08.2020, визначено місце проживання сина ОСОБА_2 та доньки ОСОБА_2 з батьком ОСОБА_1 громадянином України за місцем його реєстрації (проживання).

Наказом начальника Інституту ВМС від 08.07.2020 №131 капітана 2 рангу ОСОБА_1 , звільненого наказом командувача ВМС ЗСУ від 22.06.2020 №174 з військової служби у запас за п.п. «а» п.2 ч.5 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у зв`язку з закінченням строку контракту), виключено зі списків особового складу частини, всіх видів грошового забезпечення з 02.08.2020 (а.с.31).

Наказом начальника Інституту Військово-Морських Сил НУ «ОМА» від 02.08.2022 №208 внесено зміни до наказу від 08.07.2020 №131 із зазначенням іншої дати виключення позивача з видів грошового забезпчеення - 28.08.2020 року (а.с.64-65).

У зв`язку з невиплатою при звільненні компенсації за невикористану щорічну додаткову оплачувану відпустку як батьку, що має на утриманні двох неповнолітніх дітей, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Дослідивши заяви по суті та надані учасниками справи докази суд дішов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначено Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» №2011-XII від 20.12.1991 (далі Закон №2011-XII), який встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Відповідно до ст.1 Закону №2011-XII соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Згідно ст.1-1 Закону №2011-XII законодавство про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей базується на Конституції України і складається з цього Закону та інших нормативно-правових актів.

Статтею 10-1 Закону №2011-XII військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки». Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.

Закон України «Про відпустки» №504/96-ВР (далі Закон №504/96-ВР) встановлює державні гарантії права на відпустки працівників, визначає умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи.

Відповідно до ст.2 Закону №504/96-ВР право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи (далі підприємство).

Статтею 4 Закону №504/96-ВР встановлені види щорічних відпусток, серед яких значаться інші додаткові відпустки, передбачені законодавством. До даких відпустоу відноситься соціальна додаткова відпустка працівникам, які мають дітей згідно ст.19 цього Закону (п.4 ч.1 ст.4 Закону №504/96-ВР).

Статтею 19 Закону №504/96-ВР в редакції, чинній у період з 2012 по 2020 рік, встановлювалось, що жінці, яка працює і має, зокрема, двох або більше дітей віком до 15 років, надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів (ст. 73 Кодексу законів про працю України).

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо забезпечення рівних можливостей матері та батька у догляді за дитиною» №401-IX від 15.04.2021 (далі Закон №401-IX) внесено зміни у ч.1 ст.19 Закону №504/96-ВР, шляхом заміни слів, зокрема, «Жінці, яка працює і має» на слова «Одному з батьків, які мають дітей».

Тобто з 09.05.2021 року стаття 19 Закону №504/96-ВР визначає, що додаткова оплачувана відпустка надається одному з батьків, не залежно від статі.

Згідно Пояснювальної записки до проекту Закону №401-IX метою законопроекту слугувало забезпечення рівних можливостей матері та батька на догляд за дитиною та поєднання трудової діяльності із сімейними обов`язками; усунення законодавчих прогалин, які обмежують права чоловіка на відпустку для догляду за дитиною; створення передумов для посилення ролі батька у процесі вихованні дітей та розвитку відповідального батьківства в Україні.

Законопроект розроблений з урахуванням Резолюції Парламентської Асамблеї Ради Європи №2079(2015) «Рівність і спільна батьківська відповідальність: роль батька», рекомендацій «Партнерства Біарріц» з утвердження гендерної рівності в частині реформування законодавства у сфері соціальних відпусток, пов`язаних із народженням дитини та доглядом за нею, а також задля імплементації окремих положень Директиви 2010/18/EU від 08.03.2010 про імплементацію переглянутої рамкової угоди щодо батьківської відпустки (ст.424, додаток XL Угоди про асоціацію між Україною та ЄС) .

Таким чином, зміни статті 19 Закону №504/96-ВР, що набрали чинності 09.05.2021 (тобто після звільнення позивача зі служби), забезпечено однакове право на отримання додаткової соціальної відпустки на дітей, як матері, так і батьку. За умови, що в дану відпустку йде батько дітей, мати втрачає можливість скористатись даним видом відпустки у поточному році, і навпаки.

Відповідно до ст.58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Отже під час звільнення позивача зі служби діяла ст.19 Закону №504/96-ВР в редакції до 09.05.2021 року, яка встановлювала лише право матері на отримання додаткової відпустки на дітей.

Разом з тим, статтею 24 Закону №504/96-ВР (Грошова компенсація за невикористані щорічні відпустки) в редакції від 17.03.2020 року, чинній під час звільнення позивача зі службим, визначено у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Тобто стаття 19 Закону №504/96-ВР передбачала надання додаткової відпустки лише матері, яка має двох або більше дітей, в той час як стаття 24 Закону №504/96-ВР закріплювала гарантію виплати компенсації за неотриману додаткову відпустку працівнику незалежно від його статі.

Отже на момент звільнення з військової служби позивача існувала колізія між нормами Закону №504/96-ВР, в саме статтей 19 та 24, які діють з часу прийняття цього Закону.

Відповідно до ст.24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Згідно абз.2 ч.2 ст.17 Закону України «Про забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків» роботодавець зобов`язаний створювати умови праці, які дозволяли б жінкам і чоловікам здійснювати трудову діяльність на рівній основі, а також забезпечувати жінкам і чоловікам можливість суміщати трудову діяльність із сімейними обов`язками.

Частиною 1 ст.2-1 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України) передбачено, що забороняється будь-яка дискримінація у сфері праці, зокрема порушення принципу рівності прав і можливостей, пряме або непряме обмеження прав працівників залежно від, зокрема, статі, гендерної ідентичності, сексуальної орієнтації, сімейного та майнового стану, сімейних обов`язків.

Системний аналіз норм Закону №504/96-ВР у сукупності з Конституцією України, КЗпП України та Законом України «Про забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків» свідчить про наявність у працівника (одного з батьків, тобто матері або батька) гарантії на отримання компенсації за неотриману додаткову соціальну відпустку на дітей, отже.

Відповідачем не заперечується право позивача як батька двох дітей на компенсацію за неотриману відпустку за ознакою його статі. Проте відповідач вважає, що позивач не має легітимних очікувань на таку компенсацію з підстави не доведеності наявності у нього статусу батька, який виховує дітей без матері.

Відповідно до п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 №91 одинокою матір`ю є жінка, яка не перебуває у шлюбі й у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено в установленому порядку за вказівкою матері, вдова, інша жінка, яка виховує і утримує дитину сама.

Верховний Суд у постанові від 13.06.2018 року по справі №822/2446/17 виклав позицію, що правовий статус «одинокого батька» не врегульований законодавством, однак вбачається можливість застосування поняття «одинокої матері», тлумачення якого зазначено у постанові Пленуму ВСУ. Тобто, для набуття статусу «одинока матір», «одинокий батько» необхідні два факти: неперебування у шлюбі, а також виховання і утримання дитини самими матір`ю чи батьком відповідно, тобто без участі іншого з подружжя в житті дитини.

Відповідно до ч.5 ст.242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Суд, враховуючи правовий висновок Верховного Суду, вважає, що для підтвердження права на додаткову соціальну відпустку на дітей роботодавцю має бути пред`явлено будь-який офіційно складений, оформлений та засвідчений в установленому порядку документ, у якому з достатньою достовірністю підтверджується участь лише одного із батьків у вихованні дитини (а не бабусі, дідуся, інших родичів (наприклад).

Зокрема, такими документами можуть бути: свідоцтво про смерть іншого з подружжя, акт, складений соціально-побутовою комісією, створеною первинною профспілковою організацією, чи будь-якою іншою комісією, утвореною на підприємстві, в установі, організації, або акт дослідження комітетом самоорганізації населення, в якому зі слів сусідів (за наявності їх підписів в акті) підтверджується факт лише одного з батьків у вихованні дитини (не родичів); довідка зі школи про те, що лише батько бере участь у вихованні дитини (спілкується з учителями, забирає дитину додому, бере участі в батьківських зборах) тощо.

Позивач на підтвердження наявності у нього статусу батька, на утриманні якого у період з 2012 по 2020 р.р. перебувало двоє неповнолітніх дітей, надав до суду довідки від 20.07.2020 №460/86/506 та №460/86/507 про утримання дітей станом на липень 2020 року (а.с.9) та довідки від 22.11.2011 №Т7-313381-ф/л та №Т7-3134061-ф/л про реєстрацію місця проживання дітей за адресою реєстрації позивача ( АДРЕСА_2 ) (а.с.34-35).

На переконання суду надані до суду документи не підтверджують факт самостійного виховання позивачем доньки та сина у період з 2012 по 2020 р.р.

При цьому, суд вважає, що розірвання шлюбу та встановлення місця проживання дитей з позивачем, що включає в себе обов`язок батька щодо утримання та виховання дитини, не доводять факт відсутності участі матері у вихованні дитини та, відповідно, не підтверджують наявність статусу «одинокий батько», враховуючи, що у рішенні суду встановлення місця проживання дитей зазначено, що відповідачка мати дитей зареєстрована за адресою, що і позивач з дітьми, - АДРЕСА_2 . Будь-яких інших даних що до місця проживання мати, батька, дитей та участі батьків в утриманні дитей не зазначено.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що статус позивача як одинокого батька у спірному періоді не підтверджений наданими в матеріали справи документами.

Позивачем разом з позовом також не надано доказів звернення до відповідача в період проходження військової служби із заявами про надання йому соціальної відпустки, а також щорічного подання відповідних документів, що підтверджують його статус як одинокого батька (самостійного виховання та утримання дітей), тобто права на отримання такої відпустки, а при звільненні - права на компенсацію за її невикористання.

Суд дійшов висновку, що у відповідача був відсутній обов`язок при звільненні позивача з військової служби та виключення його із особового складу частини виплачувати ОСОБА_1 грошову компенсацію за таку відпустку.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 1 ст.72 КАС України встановлено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно зі ст.ст.73,74,75,76 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

З урахуванням встановлених фактів суд дійшов висновку про недопущення протиправної бездіяльності відповідачем в частині не виплати позивачу компенсації за невикористану щорічну додаткову соціальну відпустку на дітей. За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 2, 3, 6, 7, 8, 9, 12, 241-246 КАС України, суд,

В И Р І Ш И В :

Відмовити в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ) до Інституту Військово-Морських Сил Національного університету «Одеська морська академія» (вул. Дідріхсона, 8, м. Одеса, 65029, ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії.

Рішення набирає законної сили у порядку ст.255 КАС України.

Рішення може бути оскаржене у порядку та строки встановлені ст.295-297 КАС України.

Суддя Е.В. Катаєва

.