Справа № 420/20377/23
Суддя: Скрипченко В.О.
Дата ухвалення: 2023-10-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 жовтня 2023 р.м. ОдесаСправа № 420/20377/23

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача Скрипченка В.О.,

суддів Косцової І.П. та Осіпова Ю.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 21 серпня 2023 року (суддя Андрухів В.В., м. Одеса, повний текст рішення складений 21.08.2023) про повернення адміністративного позову ОСОБА_1 до Державної установи "Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Одеській області" про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

22 серпня 2023 року ОСОБА_1 звернулася до адміністративного суду із позовом до ДУ "ТМО МВС України по Одеській області", в якому просила:

- визнати протиправними дії Державної установи, що виразилися у відмові виготовити та направити до ГУ ПФУ в Одеській області оновлену довідку про розмір грошового забезпечення, виходячи із розрахункової величини - прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом на 01.01.2023 року відповідно до вимог статей 43 і 63 Закону України від 09.04.1992 №2262-ХІІ "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", статті 9 Закону України від 20.12.1991 №2011-XII "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", з визначення розмірів посадових окладів, окладів за військовим званням шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт, з урахуванням положень постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб", із обов`язковим зазначенням відомостей про розміри щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення) та премії, для перерахунку основного розміру пенсії з 01.02.2023 року;

- зобов`язати Державну установу виготовити та направити до ГУ ПФУ в Одеській області оновлену довідку ОСОБА_1 про розмір грошового забезпечення, виходячи із розрахункової величини - прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом на 01.01.2023 року відповідно до вимог статей 43 і 63 Закону України від 09.04.1992 №2262-ХІІ "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", статті 9 Закону України від 20.12.1991 №2011-XII "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", з визначення розмірів посадових окладів, окладів за військовим званням шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт, з урахуванням положень постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб", із обов`язковим зазначенням відомостей про розміри щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення) та премії, для перерахунку основного розміру пенсії з 01.02.2023 року.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 14 серпня 2023 року адміністративний позов ОСОБА_1 залишено без руху на підставі частини другої статті 123 КАС України, позичці запропоновано надати суду заяву про поновлення строку звернення до адміністративного суду.

На виконання вимог зазначеної ухвали ОСОБА_1 подала клопотання про поновлення строку звернення до суду, яке обґрунтоване тим, що про порушення свого права вона дізналася з листа ДУ "ТМО МВС України по Одеській області" від 03.08.2023 року.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 21 серпня 2023 року адміністративний позов ОСОБА_1 повернуто на підставі частини другої статті 123 КАС України, у зв`язку з пропуском строку звернення до адміністративного суду та відсутності поважності причин його пропуску.

Не погоджуючись з вищезазначеною ухвалою позивачка подала апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неповне та не об`єктивне з`ясування судом першої інстанції обставин, які мають значення для справи, а також порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржену ухвалу та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

На думку апелянта, оскільки перерахунок пенсії не проведений з вини державних органів, у суду відсутні підстави вважати, що нею пропущений строк звернення до суду.

Відповідач надіслав до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначив про необґрунтованість позовних вимог, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін.

Справа розглянута апеляційним судом в порядку письмового провадження відповідно до частини другої статті 312 КАС України, якою передбачено, що апеляційні скарги на ухвалу суду першої інстанції щодо повернення заяви позивачеві (заявникові) розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження).

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, відзиву на неї, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду колегія суддів дійшла таких висновків.

Відповідно до частини другої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Для реалізації конституційного права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності вказаних суб`єктів у сфері управлінської діяльності в Україні створено систему адміністративних судів.

Порядок здійснення судочинства в адміністративних судах визначає КАС України, частиною першою статті 5 якого встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду за захистом, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Частиною другою статті 9 КАС України визначено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Відповідно до частин першої, другої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Отож, строк звернення до суду обчислюється за загальним правилом з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

При цьому "повинна" слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо: особа знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені; рішення скероване на її адресу поштовим повідомленням, яке вона відмовилася отримати або не отримала внаслідок неповідомлення відправника про зміну місця проживання; про порушення її прав знали близькі їй особи.

День, коли особа дізналася про порушення свого права - це встановлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, внаслідок якої відбулося порушення їх прав, свобод чи інтересів.

Залишаючи без розгляду позовну заяву ОСОБА_1 суд першої інстанції врахував правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 31 березня 2021 року у справі №240/12017/19 щодо застосування строку звернення до суду, передбаченого статтею 122 КАС України, та у постанові Верховного Суду від 12 квітня 2023 року у справі №380/14933/22, та виходив з того, що позивачка повинна була дізнатися про порушення свого права на перерахунок пенсії, в тому числі і відсутності сформованої довідки як складової в алгоритмі згаданого перерахунку, 1 січня 2023 року.

Проте, ураховуючи, що до повноважень Верховного Суду не входить дослідження доказів, встановлення фактичних обставин справи або їх переоцінка, тобто об`єктом перегляду касаційним судом є виключно питання застосування права, колегія суддів вважає таки висновки суду першої інстанції передчасними, адже питання щодо дотримання позивачем строку звернення до адміністративного суду у кожному конкретному випадку встановлюється на підставі фактичних обставин справи, з урахуванням обґрунтувань вимог учасників справи та на підставі наданих ними доказів.

Така теза неодноразово висловлювалася Верховним Судом, зокрема у постановах від 16.02.2023 у справі №697/1044/22, від 19.01.2021 у справі №440/4686/19, від 30.12.2020 у справі №140/559/20.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі Іліан проти Туреччини зазначено, що правило встановлення обмежень до суду у зв`язку з пропуском строку звернення до суду повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання, слід звертати увагу на обставини у справі.

Ураховуючи викладене, слід визначити зміст конкретних обставин, хронологію та послідовність дій суб`єкта правовідносин перед зверненням до суду за захистом свого права. Під таку оцінку мають потрапляти певні явища, фактори та їх юридична природа; тривалість строку, який пропущений; те, чи могли і яким чином певні фактори завадити вчасно звернутися до суду, чи перебувають вони у причинному зв`язку із пропуском строку звернення до суду; яка була поведінка суб`єкта звернення протягом цього строку; які дії він вчиняв, і чи пов`язані вони з готуванням до звернення до суду тощо.

Приймаючи до уваги, що жодним нормативно-правовим актом не передбачено, що строк звернення до адміністративного суду з вимогою про видачу оновленої довідки розпочинає перебіг з дати, станом на яку визначається розмір грошового забезпечення для перерахунку пенсії, суд першої інстанції в даному випадку повинен встановити:

- які саме дії чи рішення були вчиненні/прийняти відповідачем 1 січня 2023 року (неробочий день згідно частини першої статті 73 КЗпП), які призвели до порушення прав ОСОБА_1 , за захистом яких вона звернулася до суду з даним позовом;

- обставини, які свідчать, що позивачка до 1 січня 2023 року повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (не виготовлення відповідачем довідки про грошове забезпечення), та зазначити, яким чином.

У зв`язку із наведеним суду першої інстанції необхідно також встановити/визначити останній день повноважень ДУ "ТМО МВС України по Одеській області", наданих законом на вчинення відповідних дій у сфері його компетенції щодо виготовлення довідок про грошове забезпечення.

Зазначене має особливо важливе значення, оскільки, за відсутності такої дати протиправна поведінка державного органу не легітимізується, і тому існує триваюча бездіяльність відповідача і кожен її наступний день є новим днем початку відліку строку ініціювання її припинення через суд.

При цьому слід враховувати те, що запровадження строків звернення до суду слугує меті досягнення правової визначеності щодо правомірності акта (рішення, дії, бездіяльності) держави в особі її органів; після спливу строків правовідносини набувають ознак стабільності.

Попри те, як убачається з викладеного вище обґрунтування, у разі залишення без розгляду внаслідок спливу строку звернення до суду з позовом, суд фактично (у разі обґрунтованості позовних вимог), позбавляє ОСОБА_1 її права на отримання у 2023 року пенсійних виплат у розмірах, встановлених законом.

В контексті наведеного слід нагадати, що згідно частин першої та другої статті 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

За приписами Конституції України Україна є соціальною державою (стаття 1), яка визнає людину найвищою соціальною цінністю (стаття 3), а також держава забезпечує соціальну спрямованість економіки (стаття 13).

Зокрема, у статті 3 Конституції закріплено, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Призначення цього положення - визначити основний соціальний вектор у взаємовідносинах між людиною й державою.

Як встановив Конституційний Суд України у Рішенні від 27 лютого 2018 року №1-рп/2018, принцип правової визначеності вимагає від законодавця чіткості, зрозумілості, однозначності правових норм, їх передбачуваності (прогнозованості) для забезпечення стабільного правового становища людини.

Отже, як у нормотворчій діяльності, так і у сфері правозастосування саме на державу покладається обов`язок реалізації принципу легітимних (законних) очікувань соціального захисту пенсіонерів, як найбільш вразливих верств населення щодо запроваджених державою процедур.

А тому, у цій справі Суд звертає увагу на те, що у пунктах 70-71 рішення по справі "Рисовський проти України" (заява №29979/04) Європейський Суд з прав людини підкреслив особливу важливість принципу "належного урядування", зазначивши, що цей принцип передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення у справах "Беєлер проти Італії" (Beyeler v. Italy), заява №33202/96, пункт 120, "Онер`їлдіз проти Туреччини" (Oneryildiz v. Turkey), заява №48939/99, пункт 128, "Megadat.com S.r.l. проти Молдови" (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), №21151/04, пункт 72, "Москаль проти Польщі" (Moskal v. Poland), заява №10373/05, пункту 51). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах "Лелас проти Хорватії" (Lelas v. Croatia), заява №55555/08, пункт 74, "Тошкуца та інші проти Румунії" (Toscuta and Others v. Romania), заява №36900/03, пункт 37) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах "Онер`їлдіз проти Туреччини" (Oneryildiz v. Turkey), пункт 128, та "Беєлер проти Італії" (Beyeler v. Italy), пункт 119).

Принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. зазначене вище рішення у справі "Москаль проти Польщі" (Moskal v. Poland), заява №10373/05, пункт 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (там само). З іншого боку, потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки" (Pincova and Pine v. the Czech Republic), заява №36548/97, пункт 58). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі "Лелас проти Хорватії" (Lelas v. Croatia), заява №55555/08, пункт 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (рішення у справах "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки" (Pincova and Pine v. the Czech Republic), заява №36548/97, пункт 58, "Ґаші проти Хорватії" (Gashi v. Croatia), заява №32457/05, пункт 40, "Трґо проти Хорватії" (Trgo v. Croatia), заява №35298/04, пункт 67).

Фактично недотримання окремими гілками влади відповідних законодавчо установлених процедур проведення перерахунку пенсій, призначених відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", свідчить про порушення принципу належного урядування, при цьому відповідальність за допущення помилок в даному випадку суд, шляхом обмеження строку звернення із позовною заявою, не може покладати на позивача.

Право на отримання пенсійних виплат у законодавчо встановленому розмірі не може залежати від несвоєчасного звернення особи за довідкою про грошове забезпечення та оскарження протиправної бездіяльності державного органу, уповноваженого на їх виготовлення, так як не може визнавати дії щодо оскарження обов`язком пенсіонера. У разі не реалізації свого права на звернення до уповноваженого органу існування права на перерахунок пенсії не припиняться. Отже, не звернення до суду протягом певного часу не призводить до втрати обов`язку державного органу на виготовлення, відповідно до вимог закону, довідки про грошове забезпечення, з огляду на відсутність законодавчо встановленого строку, з настанням якого держава може вважатися вільною від виконання такого обов`язку.

Слід додати, що відповідно до практики Європейського суду з прав людини, реалізуючи положення Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950р., необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише і фактичним, але і реальним. Надмірний формалізм при вирішені питання щодо прийняття позовної заяви або скарги - є порушенням права на справедливий судовий захист.

Зокрема, Європейським судом з прав людини зазначено, що "надмірний формалізм" може суперечити вимозі забезпечення практичного та ефективного права на доступ до суду згідно з п.1 ст.6 Конвенції. Це зазвичай відбувається у випадку особливо вузького тлумачення процесуальної норми, що перешкоджає розгляду скарг заявника по суті, із супутнім ризиком порушення його чи її права на ефективний судовий захист (рішення у справах "Zubac v. Croatia", "Beles and Others v. the Czech Republic", №47273/99, п.п.50-51 та 69, та "Walchli v. France", №35787/03, п.29).

Також, Європейський суд з прав людини провів лінію між "формалізмом" та "надмірним формалізмом". Так, формалізм є явищем позитивним та необхідним, оскільки забезпечує чітке дотримання судами процесу. Однак, надмірний формалізм заважає практичному та ефективному доступу до суду. Формалізм не є надмірним, якщо сприяє правовій визначеності та належному здійсненню правосуддя.

У такий спосіб здійснюється "право на суд", яке відповідно до практики Європейського суду з прав людини включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати "вирішення" спору судом (рішення у справі "Kutic v. Croatia", заява №48778/99, п.25).

Рішеннями Європейського суду з прав людини визначено, що право на доступ до суду має "застосовуватися на практиці і бути ефективним". Для того щоб право на доступ було ефективним, особа "повинна мати реальну можливість оскаржити дію, що порушує її права" (рішення у справах "Bellet v. France" та "Nunes Dias v. Portugal").

Проте, суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) може позбавити заявників права звертатися до суду (рішення у справі "Perez de Rada Cavanilles v. Spain").

З наведених міркувань, колегія суддів догоджується з доводами апелянта про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, що призвело до застосування ним положень частини другої статті 123 КАС України без з`ясування відповідних передумов для цього та, як наслідок, постановлення незаконної ухвали.

Відповідно до статті 320 КАС України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

Враховуючи, що судом першої інстанції допущено неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та порушено норми процесуального права, що призвело до передчасного вирішення питання, колегія суддів вважає, що оскаржена ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню.

Відтак, апеляційна скарга позивачки підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 292, 308, 311, 312, 315, 320, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 21 серпня 2023 року про повернення позовної заяви скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає відповідно до ч. 2 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя-доповідач В.О.Скрипченко

Суддя І.П.Косцова

Суддя Ю.В.Осіпов