Справа № 640/1544/20
Суддя: Кушнова А.О.
Дата ухвалення: 2023-10-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

12 жовтня 2023 року справа № 640/1544/20

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кушнової А.О., суддів Дудіна С.О., Щавінського В.Р., за участю секретаря судового засідання Клименка В.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у порядку письмового провадження заяву ОСОБА_1 про перегляд рішення за виключними обставинами в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, Першої кадрової комісії про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу

в с т а н о в и в :

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 (далі позивач та/або ОСОБА_1 ) з позовом до Офісу Генерального прокурора (далі відповідач-1 та/або Офіс), Першої кадрової комісії (далі відповідач-2 та/або Комісія) з вимогами:

- визнати протиправним та скасувати наказ Генерального прокурора Рябошапки Р.Г. від 21 грудня 2019 року №2010ц, яким звільнено ОСОБА_1 з посади прокурора відділу нагляду за додержанням законів при виконанні кримінальних покарань у місцях несвободи, а також пробації управління нагляду за додержанням законів при виконанні кримінальних покарань та пробації, а також щодо надання медичної допомоги при виконанні судових рішень у кримінальних провадженнях та інших заходів примусового характеру Департаменту нагляду за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних провадженнях, інших заходів примусового характеру у місцях несвободи, а також пробації Генеральної прокуратури України;

- поновити ОСОБА_1 на посаді прокурора відділу нагляду за додержанням законів при виконанні кримінальних покарань у місцях несвободи, а також пробації управління нагляду за додержанням законів при виконанні кримінальних покарань та пробації, а також щодо надання медичної допомоги при виконанні судових рішень у кримінальних провадженнях та інших заходів примусового характеру Департаменту нагляду за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних провадженнях, інших заходів примусового характеру у місцях несвободи, а також пробації Генеральної прокуратури України (найменування починаючи з 28 грудня 2019 року Офіс Генерального прокурора);

- визнати протиправним та скасувати рішення №243 кадрової комісії №1 від 04 листопада 2019 року про неуспішне проходження прокурором атестації за результатом складання іспиту у формі анонімного опитування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора;

- визнати протиправною бездіяльність Генерального прокурора України щодо нездійснення оформлення наказу про надання відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку прокурору відділу нагляду за додержанням законів при виконанні кримінальних покарань у місцях несвободи, а також пробації управління нагляду за додержанням законів при виконанні кримінальних покарань та пробації, а також щодо надання медичної допомоги при виконанні судових рішень у кримінальних провадженнях та інших заходів примусового характеру Департаменту нагляду за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних провадженнях, інших заходів примусового характеру у місцях несвободи, а також пробації Генеральної прокуратури України Радецькому С.В. на підставі заяви від 22 жовтня 2019 року та зобов`язати вчинити дії по оформленню вказаного наказу з дати подачі заяви;

- сягнути з Офісу на користь ОСОБА_1 судові витрати.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 17.01.2022 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 14.06.2022 апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 17.01.2022 без змін.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії Касаційного адміністративного суду від 21.07.2022 касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 17.01.2022, на постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 16.06.2022 у справі №640/1544/20, адміністративне провадження №К/990/18235/22 повернуто особі, яка її подала.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії Касаційного адміністративного суду від 28.07.2022 відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 17.01.2022, на постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 16.06.2022 у справі №640/1544/20.

Законом України від 13.12.2022 № 2825-IX «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду» (далі - Закон № 2825-IX) Окружний адміністративний суд міста Києва ліквідовано, утворено Київський міський окружний адміністративний суд із місцезнаходженням у місті Києві.

Відповідно до пункту 2 Прикінцевих та перехідних Закону № 2825-IX, з дня набрання чинності цим Законом Окружний адміністративний суд міста Києва припиняє здійснення правосуддя; до початку роботи Київського міського окружного адміністративного суду справи, підсудні окружному адміністративному суду, територіальна юрисдикція якого поширюється на місто Київ, розглядаються та вирішуються Київським окружним адміністративним судом.

14.12.2022 вказаний Закон був опублікований в газеті «Голос України» №254 та набрав чинності 15.12.2022.

28.03.2023 представник позивача надіслав на адресу Київського окружного адміністративного суду у рекомендованому поштовому відправленні 150 заяву ОСОБА_1 про перегляд судового рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 17.01.2022 у справі №640/1544/20 за виключними обставинами, у зв`язку із тим, що рішенням Конституційного Суду України від 01.03.2023 у справі №3-5/22 (9/22)-2, №1-р(ІІ)2023 визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) пункт 6 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення «Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19.09.2019 №113-ІХ.

Вказана заява зареєстрована в автоматизованій системі документообігу Київського окружного адміністративного суду 13.06.2023.

13.06.2023 на адресу Київського окружного адміністративного суду супровідним листом від 20.04.2023 №03-19/19420/23 «Про скерування за належністю справи» надійшли матеріали адміністративної справи №640/1544/20.

13.06.2023 відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу передано на розгляд судді Київського окружного адміністративного суду Кушнової А.О.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 24.07.2023 відкрито провадження за виключними обставинами у справі №640/1544/20 та ухвалено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи у судовому засіданні колегією у складі трьох суддів.

З матеріалів справи слідує, що як на підставу для перегляду судового рішення за виключними обставинами позивач посилається на рішення Конституційного Суду України від 01.03.2023 №1-р(II)/2023 у справі за конституційною скаргою ОСОБА_2 щодо відповідності Конституції України (конституційності) пункту 6 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» (щодо гарантій незалежності прокурора), яким визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), пункт 6 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19 вересня 2019 року №113-IX, відповідно до якого з дня набрання чинності цим Законом усі прокурори Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур вважаються такими, що персонально попереджені у належному порядку про можливе майбутнє звільнення з посади на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону України «Про прокуратуру».

Офісом Генерального прокурора подано відзив на заяву про перегляд судового рішення за виключними обставинами, в якому зазначає, що за змістом ст.152 Конституції України, рішення Конституційного Суду України не має ретроактивності та змінює законодавче регулювання лише для правовідносин, що матимуть місце з дати ухвалення рішення та не може застосовуватись до правовідносин, які виникли до прийняття такого рішення. Відповідач вказує, що рішення Конституційного Суду України від 01.03.2023 не повертає той стан речей, що існував до звільнення автора конституційної скарги з посади прокурора у 2019 році. У справі №640/1544/20 встановлено, що позивач на підставі п.10 розділу ІІ Закону №113-ІХ подав Генеральному прокурору заяву від 15.10.2019 про переведення на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора та про намір пройти атестацію, тим самим засвідчивши свою обізнаність щодо умов та процедур проведення атестації, визначених у Законі №113-ІХ та Порядку №221, в тому числі з можливими наслідками неявки для проходження відповідного її етапу, а також добровільно надав персональну згоду на те, що у разі прийняття кадровою комісією рішення про неуспішне проходження атестації, його буде звільнено на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону №1697. Така згода на думку відповідача є усвідомленням, що а у разі неявки на іспит у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь з застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора, кадровою комісією буде прийнято рішення про неуспішне проходження атестації.

У судове засідання 20.09.2023 з`явились представник позивача та Офісу, представник Першої кадрової комісії не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був сповіщений належним чином. Судова колегія ухвалила відкласти судове засідання на 11.10.2023 у зв`язку з необхідністю надання позивачу часу на ознайомлення із відзивом на заяву.

У судове засідання 11.10.2023 з`явився представник Офісу, представники позивача та Першої кадрової комісії не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були сповіщені належним чином.

В той же час 11.10.2023 через канцелярію суду надійшла заява представника позивача про розгляд справи в порядку письмового провадження.

Враховуючи подане клопотання та відсутність заперечень з боку представника відповідача-1 з приводу поданого клопотання та неявку відповідача-2 у судове засідання 11.10.2023, судова колегія ухвалила здійснювати розгляд заяви позивача про перегляд судового рішення за виключними обставинами у порядку письмового провадження.

Суд, вирішуючи подану заяву про перегляд судового рішення за виключними обставинами, вказує про наступне.

Рішенням Другого сенату Конституційного Суду України від 1 березня 2023 року № 1-р(II)/2023 справа № 3-5/2022(9/22) у справі за конституційною скаргою ОСОБА_2 щодо відповідності Конституції України (конституційності) пункту 6 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» (щодо гарантій незалежності прокурора), визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), пункт 6 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19 вересня 2019 року №113-IX.

Конституційний Суд України у пунктах 3.3, 3.4 мотивувальної частини рішення зазначив, зокрема, що згідно з оспорюваним приписом Закону №113-IX з дня набрання чинності цим Законом усі прокурори вважаються такими, що персонально попереджені у належному порядку про можливе майбутнє звільнення з посади. Отже, оспорюваний припис Закону №113-IX є одним зі складників спеціального порядку звільнення суб`єкта права на конституційну скаргу та інших прокурорів із посад.

Аналіз конституційних норм у їх посутньому взаємозв`язку, юридичні позиції Конституційного Суду України дають підстави для висновку, що Верховна Рада України як єдиний орган законодавчої влади в Україні не є суб`єктом правозастосування та не повноважна ухвалювати акти права або в інший спосіб долучатись до правозастосування у процедурі призначення та звільнення певної особи або групи осіб із посад за винятком випадків, коли за Конституцією України Верховну Раду України наділено відповідними повноваженнями.

З огляду на сучасне інституційне місце прокуратури в загальній системі правосуддя та функції прокурора в механізмі захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина Конституційний Суд України вважав, що дії та рішення органу законодавчої влади мають відповідати конституційним принципам, зокрема принципові поділу державної влади. Тому Верховна Рада України може втручатись в організацію та діяльність органів і посадових осіб загальної системи правосуддя лише на підставі, у межах повноважень та в спосіб, що визначені Конституцією України, із урахуванням потреби в дотриманні незалежності прокурора, що є однією з гарантій неупередженого та ефективного здійснення ним своїх повноважень.

Оскільки Конституція України не містить припису, що наділяє Верховну Раду України повноваженням ухвалювати правозастосовні акти у процедурі звільнення прокурора або всіх прокурорів із їхніх посад, зокрема у спосіб персонального попередження прокурора законом про можливе майбутнє звільнення, є підстави вважати, що оспорюваний припис Закону №113-IX Верховна Рада України ухвалила за межами своїх конституційних повноважень.

Ураховуючи наведене, Конституційний Суд України дійшов висновку, що оспорюваний припис Закону №113-IX є таким, що суперечить статті 6, частині другій статті 19, частині другій статті 85, частині другій статті 131-1 Конституції України.

Також, Конституційний Суд України у пунктах 4.1, 4.2, 4.3 мотивувальної частини рішення вказав, зокрема, що оспорюваний припис Закону №113-IX мав не лише бути доступним для учасників суспільних відносин, а також відповідати принципові верховенства права (правовладдя), зокрема такому складнику цього принципу, як юридична визначеність, що полягає, з-поміж іншого, в чіткості та зрозумілості норм права, передбачуваності їх змісту та можливих наслідків застосування або іншої форми реалізації цих норм права.

Отже, оспорюваний припис Закону №113-IX у посутньому зв`язку з окремими приписами пунктів 7 та 19 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-IX можна тлумачити та застосовувати і як повідомлення про можливе майбутнє звільнення суб`єкта права на конституційну скаргу та будь-якого іншого прокурора з посади, і як пропозицію щодо можливого подальшого працевлаштування будь-якого прокурора на посаду в Офіс Генерального прокурора, обласну або окружну прокуратуру на підставі відповідної заяви про переведення та про намір у зв`язку з цим пройти атестацію.

Унаслідок чого використання в оспорюваному приписі Закону №113-IX слів «можливе майбутнє звільнення» призвело до суперечливості його змісту, оскільки суб`єкт права на конституційну скаргу та будь-який інший прокурор із моменту набрання чинності (25 вересня 2019 року) оспорюваним приписом Закону №113-IX могли вважати, що цей припис є або повідомленням про наступне неминуче звільнення з посади прокурора, або, з огляду на використання у ньому слів «можливе» та «майбутнє», що звільнення в подальшому могло бути не застосоване та розраховувати за певних умов на подальше перебування на посаді прокурора.

Таким чином, суб`єкт права на конституційну скаргу та будь-який інший прокурор, на яких було поширено дію оспорюваного припису Закону №113-IX, не мали можливості чітко зрозуміти зміст, передбачити юридичні наслідки його застосування та спланувати свої подальші дії.

Оцінюючи на конституційність оспорюваний припис Закону №113-IX, Конституційний Суд України також ураховував використання у ньому слів «персонально попереджені» без указівки на персональні дані особи або іншого прокурора, якого попереджають «про можливе майбутнє звільнення з посади».

Конституційний Суд України зважав на застосування у законах та інших нормативних актах знеособлених (деперсоналізованих) приписів, адресатами яких є всі учасники суспільних відносин, тобто „усі та кожен або чітко визначені особи, зокрема всі прокурори Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур. Подібне знеособлення приписів є притаманним нормативним актам права.

Проте оспорюваний припис Закону №113-IX містить як окремі ознаки акта правозастосування, тобто індивідуального акта права, адресованого прокуророві, якого попереджають про можливе майбутнє звільнення з посади, так і ознаки знеособленого нормативного припису, що не містить жодних персональних даних.

На підставі наведеного Конституційний Суд України дійшов висновку, що оспорюваний припис Закону №113-IX не відповідає конституційному принципові верховенства права в аспекті вимоги юридичної визначеності, унаслідок чого цей припис не можна вважати «правом у державі, керованій верховенством права (правовладдям)». Ураховуючи наведене, Конституційний Суд України дійшов висновку, що оспорюваний припис Закону №113-IX суперечить частині першій статті 8 Основного Закону України.

У пункті 2 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України визначено, що пункт 6 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19 вересня 2019 року № 113-IX, визнаний неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Частиною 2 статті 152 Конституції України установлено, що закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Зі змісту статті 152 Конституції України слідує, що Конституційний Суд України може самостійно визначати строк втрати чинності актом (його окремими положеннями).

Відповідно до частини 1 статті 97 Закону України «Про Конституційний Суд України» від 13.07.2017 № 2136-VIII Конституційний Суд у рішенні, висновку може встановити порядок і строки їх виконання, а також зобов`язати відповідні державні органи забезпечити контроль за виконанням рішення, додержанням висновку.

У рішенні Конституційного Суду України від 1 березня 2023 року № 1-р(II)/2023 не сформульовано юридичної позиції стосовно правових наслідків визнання неконституційним положення пункт 6 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19 вересня 2019 року № 113-IX.

Рішення не містить будь-якого іншого визначеного Судом порядку його виконання.

У пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 01.03.2023 № 1-р(II)/2023 зазначено, що особа, якій завдано матеріальної та моральної шкоди внаслідок застосування оспорюваного припису Закону №113-IX, має право на її відшкодування у разі визнання оспорюваного припису Закону №113-IX неконституційним.

Водночас, за позицією Конституційного Суду додаткове визначення у рішеннях, висновках Конституційного Суду України порядку їх виконання не скасовує і не підміняє загальної обов`язковості їх виконання. Незалежно від того, наявні чи відсутні в рішеннях, висновках Конституційного Суду України приписи щодо порядку їх виконання, відповідні закони, інші правові акти або їх окремі положення, визнані за цими рішеннями неконституційними, не підлягають застосуванню як такі, що втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність (абзац шостий пункту 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 14.12.2000 № 15-рп/2000).

За таких обставин, рішення Конституційного Суду України від 01.03.2023 № 1-р(II)/2023 не має ретроактивної дії та змінює законодавче регулювання лише для правовідносин, що матимуть місце з дати ухвалення рішення.

За загальним правилом чинність закону (його окремих положень) припиняється в цілому або в окремій частині: а) законодавчим органом, шляхом прийняття відповідного закону (про внесення змін до закону, вилучення положень закону тощо); б) за рішенням Конституційного Суду України у разі визнання неконституційним закону або окремих його положень.

Відповідно до цього принципу повноваженнями на прийняття змін в законодавство чи заповнення прогалин внаслідок визнання законів чи інших нормативних актів неконституційними наділений парламент, як єдиний орган законодавчої гілки влади.

Згідно з частиною 1 статті 361 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) судове рішення, яким закінчено розгляд справи і яке набрало законної сили, може бути переглянуто за нововиявленими або виключними обставинами.

Пунктом 1 частини 5 статті 361 КАС України регламентовано, що підставами для перегляду судових рішень у зв`язку з виключними обставинами є встановлена Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, якщо рішення суду ще не виконане.

При цьому, частиною 6 статті 361 КАС України визначено, що при перегляді судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами суд не може виходити за межі тих вимог, які були предметом розгляду при ухваленні судового рішення, яке переглядається, розглядати інші вимоги або інші підстави позову.

Беручи до уваги зазначене, колегія суддів вказує, що оскільки рішення Конституційного Суду України від 01.03.2023 № 1-р(II)/2023 не має ретроактивної дії та змінює законодавче регулювання лише для правовідносин, що матимуть місце з дати ухвалення рішення, останнє не поширює свою дію на спірні правовідносини, оскільки останні виникли до дати його прийняття.

Разом з цим, при вирішенні поданої заяви колегія суддів також враховує, що питання про перегляд за виключними обставинами судових рішень, які набрали законної сили, у зв`язку із встановленою Конституційним Судом України неконституційністю (конституційністю) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, вже було предметом розгляду Верховного Суду.

Зокрема, об`єднана палата Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду розглядала зазначене питання в аспекті того, які судові рішення можуть переглядатися за виключними обставинами із указаної нормативної підстави. Так, у постанові від 19 лютого 2021 року у справі №808/1628/18 об`єднана палата Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду в цьому зв`язку висловила позицію, згідно із якою судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог не передбачає можливості його примусового виконання й тому не може вважатися «не виконаним» у розумінні пункту 1 частини п`ятої статті 361 КАС України, а значить не може переглядатися за виключними обставинами з указаної нормативної підстави. У цій постанові також значиться, що рішення Конституційного Суду України не змінює правового регулювання спірних правовідносин та не доводить факту допущення судом помилки при вирішенні спору, адже на час виникнення спірних правовідносин і на час прийняття рішення суду першої інстанції положення відповідної норми були чинними та підлягали застосуванню.

Аналогічна позиція щодо застосування приписів пункту 1 частини п`ятої статті 361 КАС України підтримана об`єднаною палатою Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду в ухвалах від 21 грудня 2022 року у справі №140/2217/19 та від 22 грудня 2022 року у справі №805/1312/16-а.

Такий же підхід Верховний Суд застосував і під час розгляду заяв про перегляд за виключними обставинами судових рішень у справі №600/1450/20-а (ухвала від 13 квітня 2023 року), у справі №200/5229/20-а (ухвала від 27 квітня 2023 року) та у справі №420/1255/21 (ухвала від 03 травня 2023 року), у справі №400/3152/21 (ухвала від 12 липня 2023 року).

Резюмуючи викладене, колегія суддів дійшла до висновку про відсутність підстав для задоволення заяви про перегляд судового рішення за виключними обставинами.

Відповідно до пункту 1 частини 4 статті 368 КАС України за результатами перегляду рішення, ухвали за нововиявленими або виключними обставинами суд може відмовити в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами та залишити відповідне судове рішення в силі.

Згідно із частинами 1, 2 статті 369 КАС України у разі відмови в задоволенні заяви про перегляд рішення, ухвали за нововиявленими або виключними обставинами суд постановляє ухвалу.

Судове рішення за наслідками провадження за нововиявленими або виключними обставинами може бути оскаржено в порядку, встановленому цим Кодексом для оскарження судових рішень суду відповідної інстанції. З набранням законної сили новим судовим рішенням в адміністративній справі втрачають законну силу судові рішення інших адміністративних судів у цій справі.

Керуючись статями 243, 248, 361, 368, 369 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

у х в а л и в :

1. Відмовити в задоволенні заяви представника ОСОБА_1 адвоката Фещик Наталії Миколаївни про перегляд за виключними обставинами рішення Окружного адміністративного суду від 17.01.2022 у справі №640/1544/20 за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, Першої кадрової комісії про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу.

2. Копію ухвали суду направити (видати) учасникам справи (їх представникам), зокрема, шляхом направлення тексту ухвали електронною поштою, факсимільним повідомленням (факсом, телефаксом), телефонограмою.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення. Ухвала, постановлена судом поза межами судового засідання або у судовому засіданні у разі неявки учасників справи, під час розгляду справи в письмовому провадженні, набирає законної сили з моменту її підписання.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та може бути оскаржена до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня проголошення (підписання) ухвали.

Головуючий суддя Кушнова А.О.

Судді Дудін С.О.

Щавінський В.Р.