Справа № 260/7946/21
Суддя: Пліш Михайло Антонович
Дата ухвалення: 2023-09-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 вересня 2023 рокуЛьвівСправа № 260/7946/21 пров. № А/857/12002/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Пліша М.А.,

суддів Мікули О.І., Гінди О.М.,

за участю секретаря судового засідання Зінчук Ю.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Закарпатській області на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 29 травня 2023 року (головуючий суддя Ващилін Р.О., м. Ужгород, повний текст складено 02.06.2023) по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Закарпатській області про визнання наказу протиправним та зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулась в суд першої інстанції з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Закарпатській області в якому просила:

1) визнати протиправним та скасувати наказ Начальника ГУДПС України у Закарпатській області від 15.11.2021 №315-0 про відсторонення від роботи;

2) зобов`язати Головне управління ДПС у Закарпатській області допустити ОСОБА_1 до роботи з виплатою невиплаченої заробітної плати за час незаконного відсторонення від роботи, а саме: з 15 листопада 2021 року до моменту поновлення.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 29 травня 2023 року позовні вимоги задоволено повністю. Визнано протиправним та скасовано наказ Начальника Головного управління ДПС у Закарпатській області від 15.11.2021 №315-0 про відсторонення від роботи ОСОБА_1 .

Стягнуто з відповідача на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 79942,32 грн. (Сімдесят дев`ять тисяч дев`ятсот сорок дві гривні 32 коп.).

Рішення в частині стягнення в межах одного місяця в розмірі 23316,51 грн. допущено до негайного виконання.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, Головне управління ДПС у Закарпатській області оскаржило його в апеляційному порядку, просить таке скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

В апеляційній скарзі зазначає, що Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 № 2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» затверджено Перелік професій виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, в якому зазначені і працівники Центральних органів виконавчої влади та їх територіальних органів (далі - Перелік №2153).

Постановою Кабінету Міністрів України від 20.10.2021 № 1096 «Про знесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 № 1236» поповнено постанову пунктом 41-6, згідно з яким керівників державних органів (державної служби), керівників підприємств, установ та організацій зобов`язано забезпечити контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти СОVID-19.

На виконання вищевказаних підзаконних актів, у зв`язку із тим, що позивач не здійснила щеплення, Головним управлінням 15.11.2021 прийнято наказ № 315-0 «Про відсторонення від роботи ОСОБА_1 » з 15.11.2021 до усунення причин, що призвели до такого відсторонення ОСОБА_1 - старшого державного інспектора Мукачівського сектору організації роботи організаційно-розпорядчого управління Головного управління.

Головне управління вважає, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» від 06.04.2000 №1645-ІІІ (далі - Закон №1645-ІІІ) та статті 27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідеміологічного благополуччя населення» до оскаржуваних правовідносин. Зокрема, суд першої інстанції зазначив, що при відстороненні позивача від роботи у зв`язку із відсутністю у нього щеплення проти СОVID-19, Головним управлінням не дотримано вимог вказаних законів щодо отримання письмового лікарського підтвердження про відмову від обов`язкового профілактичного щеплення, а також щодо не допуску позивача до роботи саме на підставі подання відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби. Натомість відповідач виніс оскаржуваний наказ про відсторонення на підставі лише власного акта, який не засвідчує юридичного факту відмови чи ухилення позивача від обов`язкового профілактичного щеплення.

Так, згідно з частиною 2 статті 12 Закону України №1645-ІІІ працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

У разі загрози виникнення особливо небезпечної інфекційної хвороби або масового поширення небезпечної інфекційної хвороби на відповідних територіях та об`єктах можуть проводитися обов`язкові профілактичні щеплення проти цієї інфекційної хвороби за епідемічними показаннями (ч. З ст. 12 Закону №1645-ІІІ).

Рішення про проведення обов`язкових профілактичних щеплень за епідемічними показаннями на відповідних територіях та об`єктах приймають головний державний санітарний лікар України, головний державний санітарний лікар Автономної Республіки Крим, головні державні санітарні лікарі областей, міст Києва та Севастополя, головні державні санітарні лікарі центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах оборони і військового будівництва, охорони громадського порядку, виконання кримінальних покарань, захисту державного кордону, Служби безпеки України (ч. 4 ст. 12 Закону №1645І-ІІІ).

Відповідно до статті 29 Закону №1645-ІІІ карантин встановлюється та відміняється Кабінетом Міністрів України.

Питання про встановлення карантину порушує перед Кабінетом Міністрів України центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я, за поданням головного державного санітарного лікаря України.

У рішенні про встановлення карантину зазначаються обставини, що призвели до цього, визначаються межі території карантину, затверджуються необхідні профілактичні, протиепідемічні та інші заходи, їх виконавці та терміни проведення, встановлюються тимчасові обмеження прав фізичних і юридичних осіб та додаткові обов`язки, що покладаються на них, підстави та порядок обов`язкової самоізоляції, перебування особи в обсерваторі (обсервації), госпіталізації до тимчасових закладів охорони здоров`я (спеціалізованих шпиталів). На цей період можуть змінюватися режими роботи підприємств, установ, організацій, вноситися інші необхідні зміни щодо умов їх виробничої та іншої діяльності.

Тобто, запровадження карантину по всій території України на підставі подання головного державного санітарного лікаря України саме собою передбачає проведення відповідних профілактичних заходів, в тому числі щеплення, і не потребує якогось окремого подання відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби.

Порядок, умови, час та способи проведення профілактичних заходів встановлюються підзаконними актами, що і було зроблено вказаними вище постановою Кабінету Міністрів України та наказом Міністерства охорони здоров`я України.

Станом на листопад 2021 року на території України, зокрема, Закарпатської області, був запроваджений карантин і, відповідно, проводились всі необхідні профілактичні заходи.

Так, в примітці до вищевказаного Переліку №2153 додатково зазначено, що обов`язковим профілактичним щепленням підлягають працівники у разі відсутності абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень, відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 16.09.2011 №595 (далі - Перелік №595 ).

Отже, відповідач, керуючись статтею 19 Конституції України діяв згідно з чинними нормативними документами з питань протидії СОVID-19. Головним управлінням всі працівники були вчасно проінформовані про необхідність проведення щеплення під час дії карантину і повідомлено про застосування відсторонення від роботи всіх невакцинованих на підставі статті 46 КЗпП України, адже такі працівники несли потенційну небезпеку заразити вірусом СОVID-19 інших співробітників.

Відповідно до статті 46 КЗпП України відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається, в тому числі, у разі відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів.

В даному випадку позивач, маючи додаткові обов`язки, покладені на неї протиепідеміологічним законодавством, спричинені запровадженим карантином, повинна була пройти обов`язковий медичний огляд та надати його результати Головному управлінню для розгляду питання щодо відсторонення працівника від роботи.

На виконання протиепідемічних заходів згідно із запровадженим карантином в порядку статті 29 Закону №1645-ІІІ, на думку відповідача, ОСОБА_1 повинна була надати медичний висновок протипоказань, зазначених в Переліку №595, які свідчать про неможливість проведення щеплення. Натомість позивач проявила бездіяльність і безвідповідальність в цьому питанні і, відповідно, для неї настали негативні наслідки у трудових відносинах, адже кожен вчинок особи має певні наслідки. Держава Україна створила всі можливі на той час умови для протидії СОVID-19, все інше залежало від кожної окремої особи, її відповідальності перед суспільством.

Оскільки відсторонення працівника від роботи на умовах та підставах, встановлених законодавством за суттю є особливим запобіжним заходом, що застосовується у виняткових випадках і має за мету відвернення та попередження негативних наслідків, в даному випадку запобігання поширення СОVID-19, то апелянт вважає, що право на працю працівника не порушено.

Таким чином, у діях відповідача не було власної ініціативи в цьому питанні, а виконання покладених державою обов`язків та функцій.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просила аргументи відповідача не брати до уваги.

У відповідності до вимог ч. 1, ч. 2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 проходить службу в органах Державної податкової служби України, зокрема: станом на день виникнення спірних правовідносин на посаді старшого державного інспектора Мукачівського сектору організації роботи організаційно-розпорядчого управління Головного управління ДПС у Закарпатській області.

15 грудня 2021 року ОСОБА_1 подала на ім`я начальника Головного управління ДПС у Закарпатській області заяву про відмову від проведення щеплень від COVID-19.

Факт відмови ОСОБА_1 від проходження профілактичного щеплення проти COVID-19 зафіксовано актом від 15.11.2021.

У зв`язку з наведеним, на підставі ч. 2 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», ч. 3 ст. 5 Закону України «Про державну службу», постанови Кабінету Міністрів України від 20.10.2021 №1096, наказу Міністерства охорони здоров`я від 04.10.2021 №2153 наказом Головного управління ДПС у Закарпатській області №315-о від 15.11.2021 ОСОБА_1 відсторонено від роботи з 15 листопада 2021 року - до усунення причин, що призвели до відсторонення, як таку, що відмовилася/ухилилася від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 (не надала підтвердження проведення щеплення проти COVID-19, або не мала медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я).

Постановляючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що ст. 46 КЗпП України передбачено, що відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.

Згідно п. «б» ч. 1 ст. 10 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» від 19.11.1992 №2801-XII (далі - Закон №2801) громадяни зобов`язані у передбачених законодавством випадках робити щеплення. Щодо окремих особливо небезпечних інфекційних захворювань можуть здійснюватися обов`язкові медичні огляди, профілактичні щеплення, лікувальні та карантинні заходи в порядку, встановленому законами України (друге речення частини другої статті 30 цього Закону).

Медичне втручання (застосування методів діагностики, профілактики або лікування, пов`язаних із впливом на організм людини) допускається лише в тому разі, коли воно не може завдати шкоди здоров`ю пацієнта. Медичне втручання, пов`язане з ризиком для здоров`я пацієнта, допускається як виняток в умовах гострої потреби, коли можлива шкода від застосування методів діагностики, профілактики або лікування є меншою, ніж та, що очікується в разі відмови від втручання, а усунення небезпеки для здоров`я пацієнта іншими методами неможливе (ч.ч. 1, 2 ст. 42 Закону №2801).

Статтею 284 Цивільного кодексу України передбачено, що надання медичної допомоги фізичній особі, яка досягла чотирнадцяти років, провадиться за її згодою. Повнолітня дієздатна фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій і може керувати ними, має право відмовитися від лікування.

Вказане також кореспондується з положеннями ч. 6 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» від 06.04.2000 №1645-III (далі Закон №1645).

З огляду на це, суд вірно зауважив, що для отримання профілактичного щеплення, в тому числі проти COVID-19, необхідна згода працівника, який отримав повну й об`єктивну інформацію про щеплення, наслідки відмови від нього тощо. Роботодавець має довести до відома працівника наслідки для виконання трудових обов`язків відмови чи ухилення працівника від обов`язкового профілактичного щеплення, а лікар - надати об`єктивну інформацію про щеплення, наслідки відмови від нього для здоров`я та можливі поствакцинальні ускладнення. Відмова поінформованого працівника від проведення обов`язкового профілактичного щеплення чи факт ухилення від останнього мають бути належно підтвердженими.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 12 Закону №1645-ІІІ профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень. Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

У разі загрози виникнення особливо небезпечної інфекційної хвороби або масового поширення небезпечної інфекційної хвороби на відповідних територіях та об`єктах можуть проводитися обов`язкові профілактичні щеплення проти цієї інфекційної хвороби за епідемічними показаннями (ч. 3 ст. 12 Закону №1645-ІІІ).

Згідно ч. 4 ст. 12 Закону №1645-ІІІ рішення про проведення обов`язкових профілактичних щеплень за епідемічними показаннями на відповідних територіях та об`єктах приймають головний державний санітарний лікар України, головний державний санітарний лікар Автономної Республіки Крим, головні державні санітарні лікарі областей, міст Києва та Севастополя, головні державні санітарні лікарі центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах оборони і військового будівництва, охорони громадського порядку, виконання кримінальних покарань, захисту державного кордону, Служби безпеки України.

У відповідності до вимог ч. 6 ст. 12 Закону №1645-ІІІ профілактичні щеплення проводяться після медичного огляду особи в разі відсутності у неї відповідних медичних протипоказань. Повнолітнім дієздатним громадянам профілактичні щеплення проводяться за їх згодою після надання об`єктивної інформації про щеплення, наслідки відмови від них та можливі поствакцинальні ускладнення.

З огляду на це, суд вірно вказав, що ухвалення рішення про проведення обов`язкових профілактичних щеплень на відповідних територіях віднесено до виключної компетенції головного державного санітарного лікаря України, головного державного санітарного лікаря Автономної Республіки Крим, а також головних державних санітарних лікарів областей, міст Києва та Севастополя та за умови наявності відповідних епідемічних показань.

Більше того, ч. 2 ст. 27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» від 24.02.1994 №4004-XII (далі Закон №4004) визначено, що у разі необґрунтованої відмови від щеплення за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби відповідні особи до роботи не допускаються.

Наказом Міністерства охорони здоров`я від 25 лютого 2020 року №521 внесено зміни до Переліку особливо небезпечних, небезпечних інфекційних та паразитарних хвороб людини і носійства збудників цих хвороб, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я від 19 липня 1995 року №133, доповнено розділ «Особливо небезпечні інфекційні хвороби» пунктом 39, де зазначено COVID-19. 11 березня 2020 року у зв`язку з масштабами поширення SARS-CoV-2 ВООЗ офіційно визнала пандемію COVID-19, з огляду на що Кабінетом Міністрів України в межах усієї території України було встановлено карантин.

04 жовтня 2021 року Міністерство охорони здоров`я затвердило Перелік №2153, який передбачав обов`язкове профілактичне щеплення для окремих категорій працівників проти COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України цього захворювання.

Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затверджений наказом Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 №2153, пунктом 1 якого до переліку осіб, які підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19 віднесено працівників центральних органів виконавчої влади та їх територіальних органів.

За змістом Переліку № 2153 обов`язковим профілактичним щепленням проти COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають усі працівники визначених цим документом органів, закладів, підприємств, установ, організацій у разі відсутності абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень, відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом МОЗ від 16 вересня 2011 року № 595. Отже, Перелік № 2153 передбачав низку винятків, пов`язаних зі станом здоров`я конкретної людини, із загального правила про обов`язкову вакцинацію зазначених груп працівників незалежно від того, чи є в них об`єктивна необхідність контактувати на роботі з іншими людьми та з якою саме їх кількістю, тобто чи мають підвищений ризик інфікуватися коронавірусом SARS-CoV-2 та/або сприяти його подальшому поширенню. Критеріїв вибору підприємств, установ та організацій для включення до Переліку № 2153 останній не містить.

В свою чергу пп. 2 п. 41-6 Постанови Кабінету Міністрів України «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 09.12.2020 №1236 передбачено відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19, відповідно до ст. 46 КЗпП України, ч. 2 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб№1645 та ч. 3 ст. 5 Закону України «Про державну службу», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я.

Постановою Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2021 року №1096 постанову Кабінету Міністрів України №1236 було доповнено пунктом 41-6, відповідно до якого керівникам державних органів (державної служби), керівникам підприємств, установ та організацій доручено забезпечити, в тому числі:

1) контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена Переліком №2153;

2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до ст. 46 КЗпП України, ч. 2 ст. 12 Закону №1645 та ч. 3 ст. 5 Закону України «Про державну службу», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я.

Відповідно до вимог ст. 7 Закону №4004, підприємства, установи і організації зобов`язані, зокрема, за пропозиціями посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби розробляти і здійснювати санітарні та протиепідемічні заходи; усувати за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби від роботи, навчання, відвідування дошкільних закладів осіб, які є носіями збудників інфекційних захворювань, хворих на небезпечні для оточуючих інфекційні хвороби, або осіб, які були в контакті з такими хворими, з виплатою у встановленому порядку допомоги з соціального страхування, а також осіб, які ухиляються від обов`язкового медичного огляду або щеплення проти інфекцій, перелік яких встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Враховуючи вказане, суд правильно вважав, що відсторонення особи від роботи у разі відмови від проведення профілактичного щеплення допускається виключно за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби

Порядок внесення посадовими особами державної санітарно-епідеміологічної служби України подання про відсторонення осіб від роботи або іншої діяльності згідно із Законом №4004, а також форма подання та терміни відсторонення встановлені Інструкцією про порядок внесення подання про відсторонення осіб від роботи або іншої діяльності, затвердженою наказом Міністерства охорони здоров`я України від 14.04.1995 №66 (надалі - Інструкція №66).

Так, нормами п. 1.2 розділу І Інструкції №66 передбачено, що відстороненню від роботи або іншої діяльності підлягають, в тому числі, особи, які відмовляються або ухиляються від профілактичних щеплень.

При цьому особами, які відмовляються або ухиляються від профілактичних щеплень, в розумінні пп. 1.2.5 п. 1.2 розділу І Інструкції №66, визнаються громадяни та неповнолітні діти, а також окремі категорії працівників у зв`язку з особливостями виробництва або виконуваної ними роботи, які необґрунтовано відмовились від профілактичного щеплення, передбаченого Календарем профілактичних щеплень в Україні, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я України від 16 вересня 2011 року №595.

Відсторонення від роботи або іншої діяльності осіб, які є носіями збудників інфекційних захворювань, хворих на небезпечні для оточуючих інфекційні хвороби, осіб, які були в контакті з такими хворими, а також осіб, які ухиляються від обов`язкового медичного огляду або щеплення проти інфекцій, здійснюється за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби (п. 2.1 розділу ІІ Інструкції №66).

Згідно п. 2.2 розділу ІІ Інструкції №66 право внесення подання про відсторонення від роботи або іншої діяльності надано головному державному санітарному лікарю України, його заступникам, головним державним санітарним лікарям Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва, Севастополя та їх заступникам, головним державним санітарним лікарям водного, залізничного, повітряного транспорту, водних басейнів, залізниць, Міністерства оборони України, Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Державної пенітенціарної служби України, Державного управління справами, Служби безпеки України та їх заступникам, іншим головним державним санітарним лікарям та їх заступникам, а також іншим посадовим особам державної санітарно-епідеміологічної служби, що уповноважені на те керівниками відповідних служб.

Пунктом 2.3 Інструкції №66 встановлено, що подання про відсторонення від роботи або іншої діяльності це письмовий організаційно-розпорядчий документ державної санітарно-епідеміологічної служби України, який зобов`язує роботодавців у встановлений термін усунути від роботи або іншої діяльності зазначених у поданні осіб.

Відсторонення від роботи або іншої діяльності здійснюється роботодавцем шляхом видання наказу (надання усного розпорядження з подальшим виданням наказу) та вжиття заходів по контролю за його виконанням (п. 3.1 розділу ІІІ Інструкції №66).

При цьому, суд слушно зауважив, що Велика Палата Верховного Суду в постанові від 14 грудня 2022 року у справі №130/3548/21 дійшла правового висновку, що відсторонення від роботи (виконання робіт) певних категорій працівників, які відмовляються або ухиляються від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19, було передбачене законом. Приписи законів України з приводу такого відсторонення є чіткими, зрозумілими та за дотримання визначеної в них процедури дозволяють працівникові розуміти наслідки його відмови або ухилення від такого щеплення за відсутності медичних протипоказань, виявленої за наслідками медичного огляду, проведеного до моменту відсторонення, а роботодавцеві дозволяють визначити порядок його дій щодо такого працівника.

Поряд з цим оцінюючи таке відсторонення з точки зору відповідності легітимній меті втручання в право особи на повагу до приватного життя, Велика Верховного Суду дійшла правового висновку, що таке може мати наслідком позбавлення її в такий спосіб заробітку без індивідуальної оцінки поведінки цієї особи, лише на тій підставі, що вона працює на певному підприємстві, у закладі, установі, іншій організації, може бути виправданим за наявності дуже переконливих підстав. У кожному випадку слід перевіряти, чи була можливість досягнути поставленої легітимної мети шляхом застосування менш суворих, ніж відсторонення працівника від роботи, заходів після проведення індивідуальної оцінки виконуваних ним трудових обов`язків, зокрема, оцінки об`єктивної необхідності під час їхнього виконання особисто контактувати з іншими людьми, можливості організації дистанційної чи надомної роботи тощо.

Велика Палата Верховного Суду зауважує, що в кожному конкретному випадку для вирішення питання про наявність підстав для обов`язкового щеплення працівника проти COVID-19 і, відповідно, для відсторонення працівника від роботи, слід виходити не тільки з Переліку № 2153, але й оцінки загрози, яку потенційно на роботі може нести невакцинований працівник. Зокрема, слід враховувати і такі обставини, як:

- кількість соціальних контактів працівника на робочому місці (прямих/непрямих);

- форму організації праці (дистанційна/надомна), у тому числі можливість встановлення такої форми роботи для працівника, який не був щепленим;

- умови праці, у яких перебуває працівник і які збільшують вірогідність зараження COVID-19, зокрема потребу відбувати у внутрішні та закордонні відрядження;

- контакт працівника з продукцією, яка буде використовуватися (споживатися) населенням.

Визначаючи об`єктивну необхідність щеплення працівника і перевіряючи законність його відсторонення від роботи для протидії зараженню COVID-19, необхідно з`ясовувати наявність наведених вище та інших факторів.

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 17 квітня 2019 року у справі №682/1692/17 дійшов висновку, що вимога про обов`язкову вакцинацію населення проти особливо небезпечних хвороб з огляду на потребу охорони громадського здоров`я, а також здоров`я заінтересованих осіб є виправданою. Однак принцип важливості суспільних інтересів превалює над особистими правами особи, однак лише тоді, коли таке втручання має об`єктивні підстави та є виправданим.

Аналогічний висновок зробив Верховний Суд і в постановах від 10 березня 2021 року у справі №331/5291/19 (провадження №61-17335св20), від 20 березня 2018 року у справі №337/3087/17 (провадження №К/9901/283/18), від 08 лютого 2021 року у справі №630/554/19 (провадження №61-6307св20).

З огляду на викладене, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що при розгляді подібних справ суди повинні враховувати, що суспільні інтереси превалюють над особистими, однак лише тоді, коли втручання у відповідні права особи має об`єктивні підстави (передбачене законом, переслідує легітимну мету, є нагально необхідним і пропорційним такій меті).

Задовольняючи позовні вимоги судом першої інстанції зґясовано, що ОСОБА_1 працювала на посаді старшого державного інспектора Мукачівського сектору організації роботи організаційно-розпорядчого управління Головного управління ДПС у Закарпатській області. Згідно її посадової інструкції, в посадові обов`язки позивача входила організація та забезпечення роботи щодо ведення обліку документів в автоматизованій системі електронного документообігу.

Крім того, судом з`ясовано, що ОСОБА_1 в ході виконання свої посадових обов`язків будь-яких фізичних контактів з відвідувачами Мукачівського сектору організації роботи організаційно-розпорядчого управління Головного управління ДПС у Закарпатській області не мала, документи від таких не приймала, оскільки фізичний доступ таких в приміщення сектору було обмежено у зв`язку з введеними карантинними заходами. Її робота полягала виключно в обробці та завантаженні в автоматизовану систему електронного документообігу документів, що надійшли засобами поштового зв`язку або залишені відвідувачами у спеціально відведеній поштовій скриньці. Більше того, в ході виконання службових обов`язків ОСОБА_1 використовувала індивідуальні засоби захисту (захисна маска для обличчя та рукавички) та була готова проходити періодичну лабораторну діагностику з метою виявлення відсутності вірусу COVID-19.

Незважаючи на вищезазначене, відповідач без проведення будь-якої оцінки ступеня потенційної загрози, що може нести невакцинований працівник та врахування вищезазначених факторів, відсторонив ОСОБА_1 від роботи виключно з підстав її відмови від проведення обов`язкового щеплення.

З огляду на викладене, суд першої інстанції підставно вважав, що такі дії роботодавця були непропорційними переслідуваній легітимній меті, для досягнення якої держава передбачила можливість відсторонення працівника від роботи. Крім того, згідно із законодавчими нормами винесенню роботодавцем рішення про відсторонення працівника від роботи у зв`язку з відмовою від профілактичного щеплення повинно передувати відповідне подання посадової особи державної санітарно-епідеміологічної служби.

Однак, у спірних правовідносинах ОСОБА_1 була відсторонена наказом ГУ ДПС у Закарпатській області №315-о від 15.11.2021 від роботи за відсутності такого подання, а справі наказ був винесений виключно на підставі акту щодо ухилення або відмови ОСОБА_1 від проходження обов`язкового профілактичного щеплення проти COVID-19 від 15.11.2021, що суперечить законодавчим нормам.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов правильного висновку, що позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Крім того, колегія суддів погоджується з твердженням суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення на користь позивачки невиплаченої за період відсторонення заробітної плати, та наведеного, з урахуванням вимог Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100, розрахунком.

З огляду на викладене вище, суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Керуючись ч. 3 ст. 243, ст. 308, ст. 310, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316, ст. 321, ст. 322, ст. 325, ст. 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Закарпатській області залишити без задоволення, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 29 травня 2023 року по справі №260/7946/21 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя М.А. Пліш

Судді О.І. Мікула

О.М. Гінда

у зв`язку з перебуванням на курсах підвищення кваліфікації та у відпустці судді О.М. Гінди повний текст складено 16.10.2023