Справа № 560/8030/23
Суддя: Польовий О.Л.
Дата ухвалення: 2023-10-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 560/8030/23
РІШЕННЯ

іменем України

12 жовтня 2023 рокум. Хмельницький

Хмельницький окружний адміністративний суд в особі головуючого-судді Польового О.Л. розглянувши адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання відмови та бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

До Хмельницького окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання відмови та бездіяльності протиправними та зобов`язання вчинити дії.

Позов мотивований тим, що відповідач протиправно не звільнив позивача з військової службу відповідно до підпункту "г" пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України від 25.03.1992 №2232-ХІІ "Про військовий обов`язок і військову службу" (далі Закон №2232-ХІІ).

У відзиві на позов відповідач зазначив, що позивач надав докази, що він дійсно є батько дитини з інвалідністю, однак не надав достатніх доказів щодо виконання обов`язків з виховання своєї дитини. У зв`язку з цим, відповідач вважає, що позивач не має підстав для звільнення на підставі підпункту "г" пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону №2232-ХІІ.

Хмельницький окружний адміністративний суд відкрив провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження.

Дослідивши докази, суд встановив такі обставини.

Позивач ОСОБА_1 проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 .

23.03.2023 позивач звернувся до командира військової частини НОМЕР_1 з рапортом про звільнення з військової служби на підставі статті 23 Закону України від 21.10.1993 №3543-XII "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" у зв`язку з вихованням дитини з інвалідністю.

Листом від 11.04.2023 №335 командир військової частини НОМЕР_1 повідомив позивача про відсутність підстав для звільнення останнього з військової служби на підставі Закону України від 21.10.1993 №3543-XII "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію".

14.04.2023 позивач звернувся до командира військової частини НОМЕР_1 з рапортом про звільнення з військової служби на підставі підпункту "г" пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону №2232-ХІІ у зв`язку з вихованням військовослужбовцем дитини з інвалідністю віком до 18 років.

Листом від 22.04.2023 №385 командир військової частини НОМЕР_1 повідомив позивача про те, що останній не надав документів, які підтверджують виховання ним дитини з інвалідністю. У зв`язку з чим командир військової частини відмовив у задоволенні рапорту позивача.

Вважаючи такі відмови протиправними, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд враховує таке.

Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України" на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" в Україні введений воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

На момент розгляду цієї адміністративної справи строк дії воєнного стану в Україні продовжений.

У свою чергу, статтею 26 Закону №2232-XII визначені підстави для звільнення з військової служби. Зокрема, підпунктом "г" пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону №2232-XII визначено, що військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби під час воєнного стану через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу) у зв`язку з вихованням військовослужбовцем дитини з інвалідністю віком до 18 років.

Частиною сьомою статті 26 Закону №2232-XII передбачено, що звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Згідно з абзацом 2 пункту 12 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008 (далі - Положення №1153) право видавати накази по особовому складу надається командирам, командувачам, начальникам, керівникам органів військового управління, з`єднань, військових частин, установ, організацій, вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти, які утримуються на окремих штатах, за посадами яких штатом передбачено військове звання полковника (капітана 1 рангу) і вище, а також керівникам служб персоналу Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України.

Відповідно до пункту 233 Положення №1153 військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

За змістом пункту 1.5 Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затверджена наказом Міністра оборони України 10.04.2009 №170, для встановлення, зміни, призупинення, або припинення правових відносин з громадянами України, які реалізуються наказами посадових осіб по особовому складу, у Генеральному штабі Збройних Сил України, Командуванні об`єднаних сил Збройних Сил України, видах Збройних Сил України, окремих родах сил Збройних Сил України, окремих родах військ Збройних Сил України, органах військового управління, з`єднаннях, військових частинах, вищих військових навчальних закладах, військових навчальних підрозділах закладів вищої освіти, установах, організаціях, (далі - військові частини), оформляються: подання (додаток 1), рішення колегіальних органів, утворених і діючих відповідно до законодавчих актів і актів Міністерства оборони України, Резерв кандидатів для просування по службі (додаток 2), План переміщення військовослужбовців на посади номенклатури посад (додаток 16) на військовослужбовців крім тих, які проходять строкову військову службу, зокрема щодо звільнення з військової служби.

З системного аналізу вказаних норм права суд дійшов висновку, що наслідком розгляду рапорту військовослужбовця про його звільнення з військової служби командир військової частини зобов`язаний видати наказ по особовому складу про звільнення такого військовослужбовця чи надати обґрунтовану відмову у задоволенні рапорту.

Разом з тим, позивач звернувся до командира військової частини НОМЕР_1 з рапортом про звільнення з військової служби на підставі підпункту "г" пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону №2232-ХІІ у зв`язку з вихованням військовослужбовцем дитини з інвалідністю віком до 18 років.

До рапорту позивач додав копії свідоцтва про народження ОСОБА_2 серії НОМЕР_2 , висновку КНП "Хмельницький обласний медичний центр психічного здоров`я" від 02.11.2020 №3278, посвідчення Управління праці та соціального захисту населення серії ДДА №014639.

Підставою для відмову у задоволенні рапорту слугувала відсутність документів, які підтверджують виховання позивачем своєї дитини (довідка про склад сім`ї, свідоцтво про шлюб).

Крім цього, у відзиві на позов відповідач зазначив, що рішенням від 16.03.2018 по справі №688/231/18 Шепетівський міськрайонний суд Хмельницької області розірвав шлюб ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

На виконання рішення Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 24.11.2022 по справі №688/1946/22 позивач сплачує аліменти на отримання доньки ОСОБА_2 .

За таких обставин, відповідач вважає, що позивач надав докази, що він дійсно є батько дитини з інвалідністю, однак не надав достатніх доказів щодо виконання обов`язків з виховання своєї дитини.

Суд враховує, що позивач є батьком дитини з інвалідністю віком до 18 років.

Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків (частина друга статті 51 Конституції України). Стаття 27 Конвенції ООН Про права дитини від 20.11.1989 та стаття 8 Закону України від 26.04.2001 №2402-III «Про охорону дитинства» гарантують дітям право на гідний (належний) рівень життя. Пряма відповідальність за створення належних для цього умов лежить на батьках у рівній мірі, оскільки, згідно норм сімейного законодавства, батько і мати мають рівні права та обов`язки по відношенню до дітей.

Зміст глави 15 Сімейного кодексу України вказує на обов`язок кожного з батьків утримувати дитину. Таке утримання є безумовним, оскільки Закон не передбачає будь-яких спеціальних умов для виникнення обов`язку батьків з утримання своїх дітей, та не передбачає звільнення батьків від утримання незалежно від того, чи є батьки працездатними, та чи є в них кошти, достатні для утримання, чи проживають вони разом або окремо.

Утримання дитини, тобто аліменти в розумінні норм сімейного законодавства це участь батька або матері (залежно від того, хто проживає окремо) в утриманні дитини, яка сплачується в грошовій формі щомісяця.

Відповідно до статті 11 Закону України від 26.04.2001 №2402-III «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Стаття 157 Сімейного кодексу України передбачає, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Повноцінна участь батьків у вихованні дітей максимально забезпечується при їх спільному проживанні з батьками. В тих випадках, коли батьки, внаслідок розірвання шлюбу або з інших причин, не проживають спільно, можуть виникати спори щодо участі у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини та порядку зустрічей з дитиною того батьків, хто проживає окремо. Частиною другою статті 157 Сімейного кодексу України передбачено, що той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Таким чином, надані позивачем документи підтверджують, що останній продовжує приймати участь в утриманні та вихованні дитини з інвалідністю віком до 18 років своєї доньки ОСОБА_2 .

При цьому, військова частина НОМЕР_1 як суб`єкт владних повноважень не наділена повноваженнями надавати оцінку виконання позивачем обов`язку щодо виховання дитини.

Таким чином, суд дійшов висновку, що додані до рапорту документи є належними доказами виховання позивачем дитини з інвалідністю до 18 років, що в свою чергу відповідно до підпункту "г" пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону №2232-ХІІ є підставою для звільнення ОСОБА_1 з військової служби.

За таких обставин, відмова відповідача щодо звільнення позивача з військової служби за підпунктом "г" пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону №2232-ХІІ є протиправною. Тому необхідно зобов`язати військову частину прийняти рішення про звільнення позивача з військової служби за підпунктом "г" пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону №2232-ХІІ як військовослужбовця, який здійснює виховання дитини з інвалідністю віком до 18 років.

Враховуючи викладене, позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

У зв`язку з задоволенням позовний вимог відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України сплачений позивачем судовий збір необхідно стягнути на його користь за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись статтями 6, 72-77, 139, 244, 246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задоволити.

Визнати протиправною відмову військової частини НОМЕР_1 щодо звільнення ОСОБА_1 з військової служби за підпунктом "г" пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України від 25.03.1992 №2232-ХІІ "Про військовий обов`язок і військову службу" як військовослужбовця, який здійснює виховання дитини з інвалідністю віком до 18 років.

Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 прийняти рішення про звільнення ОСОБА_1 з військової служби за підпунктом "г" пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України від 25.03.1992 №2232-ХІІ "Про військовий обов`язок і військову службу" як військовослужбовця, який здійснює виховання дитини з інвалідністю віком до 18 років.

Стягнути на користь ОСОБА_1 1073,60 грн (одна тисяча сімдесят три гривні шістдесят коп.) судового збору за рахунок бюджетних асигнувань військової частини НОМЕР_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач:ОСОБА_1 (Білокриниччя,Шепетівський район, Хмельницька область,30432 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_3 )
Відповідач:Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ - НОМЕР_4 )

Головуючий суддя О.Л. Польовий