Справа № 420/20880/23
Суддя: Юхтенко Л.Р.
Дата ухвалення: 2023-10-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2023 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Юхтенко Л.Р.,

розглянувши в порядку письмового провадження в приміщенні Одеського окружного адміністративного суду адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Одеського апеляційного суду (, місце знаходження: 65078, м. Одеса, вул. Івана та Юрія Лип, 24А) та Державної судової адміністрації України (, місце знаходження: 01601, м. Київ, вул. Липська, 18/5) про визнання дій щодо нарахування, фінансування та виплати суддівської винагороди протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду 11 серпня 2023 року надійшла позовна заява ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Одеського апеляційного суду (, місце знаходження: 65078, м. Одеса, вул. Івана та Юрія Лип, 24А) та Державної судової адміністрації України (, місце знаходження: 01601, м. Київ, вул. Липська, 18/5), в якій позивач просив:

1. Визнати протиправними дії Одеського апеляційного суду (Юридична адреса - 65078, м. Одеса, вул. Івана та Юрія Лип, 24 А, Код ЄДРПОУ - 42268321), пов`язані із не внесенням змін до штатного розпису та кошторису цього апеляційного суду, нарахуванням і виплатою суддівської винагороди, та Державної судової адміністрації України (Юридична адреса - 01601, м. Київ, вул. Липська, 18/5, Код ЄДРПОУ - 26255795), пов`язані із не виділенням (фінансуванням) Одеському апеляційному суду необхідних (достатніх), у відповідності до вимог статті 135 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», коштів для виплати судді Одеського апеляційного суду ОСОБА_1 суддівської винагороди, починаючи з 06 липня 2023 року.

2. Зобов`язати Одеський апеляційний суд:

2.1) внести зміни до штатного розпису та кошторису Одеського апеляційного суду, якими встановити з 06 липня 2023 року розмір суддівської винагороди судді Заїкіну Анатолію Павловичу відповідно до вимог статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» без застосування обмежень, передбачених статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік»;

2.2) нараховувати та виплачувати суддівську винагороду судді ОСОБА_1 з 06 липня 2023 року у відповідності із внесеними змінами до штатного розпису та кошторису цього суду щодо розміру суддівської винагороди з врахуванням вимог статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»;

2.3) подати змінені з 06 липня 2023 року штатний розпис та кошторис Одеського апеляційного суду до Державної судової адміністрації України

3. Зобов`язати Державну судову адміністрацію України (Юридична адреса - 01601, м. Київ, вул. Липська, 18/5, Код ) виділити (профінансувати) Одеському апеляційному суду необхідні кошти для виплати з 06 липня 2023 року судді Одеського апеляційного суду ОСОБА_1 суддівської винагороди, згідно наданих змін до штатного розпису та кошторису Одеського апеляційного суду з 06 липня 2023 року, у встановленому діючим законодавством порядку

4. Зобов`язати Одеський апеляційний суд (Юридична адреса - 65078, м. Одеса, вул. Івана та Юрія Лип, 24 А, Код ЄДРПОУ - 42268321) та Державну судову адміністрацію України (Юридична адреса - 01601, м. Київ, вул. Липська, 18/5, Код ЄДРПОУ - 26255795) з дати ухвалення судом рішення по даній справі утриматися від вчинення дій щодо складання, затвердження штатного розпису та кошторису, нарахування та виплати суддівської винагороди, виділення (фінансування) коштів для виплати суддівської винагороди судді Одеського апеляційного суду ОСОБА_1 , відповідно, не у відповідності до вимог статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», в редакції чинній на час здійснення нарахування суддівської винагороди.

Ухвалою від 16 серпня 2023 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін у порядку ч. 5 ст. 262 КАС України.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач займає посаду судді Одеського апеляційного суду, та наказом в.о. голови Одеського апеляційного суду від 28 грудня 2018 року № 6-ос «Про зарахування на посаду ОСОБА_1 » позивач був зарахований до штату Одеського апеляційного суду, з окладом згідно з чинного законодавства.

Позивач зазначив, що відповідно до частини першої статті 135 Закону № 1402-УІІІ «Про судоустрій і статус суддів» суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до пункту другого частини третьої статті 135 Закону України № 1402-УІІІ, в редакції чинній станом на час подання позову, базовий розмір посадового окладу судді апеляційного суду становить - п`ятдесят прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня 2023 року

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» визначено прожитковий мінімум для працездатних осіб станом на 01 січня 2023 року в розмірі - 2 684 грн

Позивач зазначив, що до 31 грудня 2020 року йому виплачувалася суддівська винагорода, виходячи з вищезазначеного базового розміру посадового окладу судді апеляційного суду - п`ятдесяти прожиткових мінімумів для працездатних осіб, який станом на 01 січня 2020 року становив - 2 102 грн.

Починаючи з 01 січня 2021 року та до 05 липня 2023 року йому виплачувалася, а починаючи з 06 липня 2023 року - виплачується суддівська винагорода, виходячи з незмінного базового розміру посадового окладу судді апеляційного суду - п`ятдесяти прожиткових мінімумів для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, який становить - 2 102 гривні.

Такий вид прожиткового мінімуму, як «прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді в розмірі - 2 102 грн.» вперше був запроваджений до застосування Законом України «Про Державний бюджет України на 2021 рік», Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» та Законом України «Про державний бюджет України на 2023 рік», відповідно до яких розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, залишився незмінним - 2 102 грн.

Разом з тим, позивач звертає увагу, що відповідні зміни до статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» щодо зміни базового розміру посадового окладу судді апеляційного суду не вносилися.

Виходячи з вищевказаного позивач вважає неправомірними дії відповідачів, пов`язані із не внесенням до штатного розпису та кошторису апеляційного суду відомостей щодо нього, нарахуванням і виплатою, виділенням (фінансуванням) апеляційному суду необхідних (достатніх), у відповідності до статті 135 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», коштів для виплати йому суддівської винагороди з 06 липня 2023 року.

У свою чергу позивач звертає увагу, що протиправність дій відповідачів, пов`язаних із нарахуванням та виплатою йому суддівської винагороди у період з 01 січня 2021 року по 05 липня 2023 року не у відповідності до статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» встановлена рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 10 березня 2023 року та постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 05 липня 2023 року (справа № 420/14319/22).

Вказаними судовими рішеннями зобов`язано Одеський апеляційний суд нарахувати та виплатити, а Державну судову адміністрацію України здійснити фінансування Одеського апеляційного суду для виплати позивачу суддівської винагороди за період з 01 січня 2021 року по 05 липня 2023 року відповідно до ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» без застосування обмежень, виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого абз. 4 ст. 7 Законами України «Про Державний бюджет України на 2021 рік, 2022 рік та 2023 рік», з урахуванням раніше виплачених сум.

Щодо позовних вимог про зобов`язання Одеський апеляційний суд внести зміни до штатного розпису та кошторису, якими з 06 липня 2023 року встановити розмір його суддівської винагороди, нараховувати та виплачувати суддівську винагороду відповідно до вимог статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», подати змінені штатний розпис та кошторис Одеського апеляційного суду до Державної судової адміністрації України, позовних вимог про зобов`язання Державну судову адміністрацію України виділити (профінансувати) Одеському апеляційному суду необхідні кошти для виплати йому з 06 липня 2023 року суддівської винагороди, згідно з наданих змін до штатного розпису та кошторису Одеського апеляційного суду, позивач зазначає, що виплата суддівської винагороди регулюється статтею 130 Конституції України та статтею 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та норми інших законодавчих актів до правовідносин щодо виплати суддівської винагороди застосовуватися не можуть.

Позивач звертає увагу, що головним розпорядником бюджетних коштів за бюджетними призначеннями, визначеними законом про Державний бюджет України, відносно Одеського апеляційного суду є Державна судова адміністрація України.

Щодо позовних вимог про зобов`язання Одеський апеляційний суд та Державну судову адміністрацію України з дати ухвалення судом рішення по даній справі утриматися від вчинення дій щодо складання, затвердження штатного розпису та кошторису, нарахування та виплати суддівської винагороди, виділення (фінансування) коштів для виплати йому суддівської винагороди не у відповідності до вимог статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», в редакції чинній на час здійснення нарахування суддівської винагороди, позивач зазначив, що з 06 липня 2023 року відповідачі знову, у порушення вимог ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», продовжують нараховувати, виплачувати та виділяти (фінансувати) кошти для виплати йому суддівської винагороди, виходячи з незмінного базового розміру посадового окладу судді апеляційного суду - п`ятдесяти прожиткових мінімумів для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, який становить - 2 102 гривні.

Тому позивач звертає увагу, що обираючи спосіб захисту порушеного права у спірних відносинах, необхідно враховувати, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним і таким, що виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, і у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникла б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення суду.

До суду надійшов відзив на позовну заяву від Державної судової адміністрації України (вхід. № ЕП/35227/23 від 05.09.2023 року), в якому відповідач позовні вимоги не визнав та просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що відповідно до Закону № 2710-ІХ прожитковий мінімум, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді з 1 січня - 2102 гривні. Законом № 1402-УІІІ врегульовано розмір суддівської винагороди, який передбачає кількісну складову прожиткових мінімумів, а саме судді апеляційного суду - 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Представник відповідача звертає увагу, що кількісна складова прожиткових мінімумів не зменшувалася, та не змінювалася ні в 2021, ні в 2022 та у 2023 роках.

Розрахункова фактична величина (розмір) прожиткового мінімуму регулюється виключно Законом України «Про державний бюджет України» на відповідний рік.

Тому представник відповідача вважає, що позивачу як нараховується, так і виплачується 50 прожиткових мінімумів, встановлених Законом № 1402-УІІІ.

Представник відповідача звертає увагу, що Закон 2710-ІХ в судовому порядку не скасовувався, неконституційним не визнавався та є чинним.

Отже, представник відповідача вважає, що оклад судді складається з розрахункової величини "прожиткового мінімуму для працездатних осіб", розмір якого встановляється на 1 січня календарного року та відповідного коефіцієнту (множника), який залежить від інстанції. При цьому Закон №1402-УІІІ не дає визначення прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не вказує нормативно-правового акту, яким необхідно керуватись для визначення розміру такої розрахункової величини.

Також представник відповідача звертає увагу, що Державна судова адміністрація України як головний розпорядник коштів в частині розпорядження бюджетними асигнуваннями з виплати грошового утримання суддів, не наділена повноваженнями змінювати розмір бюджетних асигнувань на такі цілі.

Щодо внесення змін до розпису та кошторису бюджетної установи представник відповідача зазначив, що відповідно до вимог Бюджетного кодексу України зміни вносяться до розпису бюджетної установи шляхом внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України».

Також у відзиві на позовну заяву відповідач зазначив щодо пропуску строку звернення до суду встановленого ч. 5 ст. 122 КАС України та заперечення щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, оскільки позивач перебуває на посаді судді.

З цього приводу у відзиві на позовну заяву зазначено, що згідно з частиною першою статті 12 КАС України адміністративне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку позовного провадження (загального або спрощеного).

Пунктом 1 частини шостої цієї ж статті передбачено, що для цілей цього Кодексу справами незначної складності є справи щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, окрім справ, в яких позивачами є службові особи, які у значенні Закону України «Про запобігання корупції» займають відповідальне та особливо відповідальне становище.

Відповідно до примітки до статті 51-3 Закону України «Про запобігання корупції» під службовими особами, які займають відповідальне та особливо відповідальне становище, розуміються, зокрема, судді.

Отже, Позивачем у цій справі є особа, яка у значенні Закону України «Про запобігання корупції» займає відповідальне та особливо відповідальне становище, тому ця справа не може бути віднесена до справ незначної складності.

У свою чергу позивач надав відповідь на відзив Державної судової адміністрації України (вхід. № 30677/23 від 11.09.2023 року), відповідно до якої доводи відповідача вважав безпідставними та наполягав на задоволенні позовних вимог.

До суду 06 вересня 2023 року від відповідача Одеського апеляційного суду надійшов відзив на позовну заяву (вхід. № ЕП/35229/23), відповідно до якого відповідач позовні вимоги не визнає та просить відмовити у задоволенні позову, зазначивши, що норма частини третьої статті 135 Закону № 1402-УІІІ є бланкетною, оскільки встановлює лише кількість прожиткових мінімумів для обчислення базового розміру посадового окладу судді апеляційного суду (50), але не встановлює розміру прожиткового мінімуму, який необхідний для цього.

З огляду на це, необхідно враховувати положення інших законів, які встановлюють розмір прожиткового мінімуму для визначення посадового окладу судді.

Такі норми доповнюють частину третю статті 135 Закону 1402-УІІІ і становлять єдину спеціальну норму, якою визначено розмір посадового окладу судді.

Нормативним доповненням до зазначеної статті є відповідні законодавчі положення Законів України «Про Державний бюджет України на 2021 рік», «Про Державний бюджет України на 2022 рік», «Про Державний бюджет України на 2023 рік», які зазначають, що розмір прожиткового мінімуму працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, становить 2102 грн.

Також представник відповідача зазначив, що видатки на утримання судів у Державному бюджеті України визначаються окремим рядком щодо Верховного Суду, Вищої ради правосуддя, апеляційної палати вищого спеціалізованого суду, а також у цілому щодо апеляційних, місцевих судів.

Також представник відповідача зазначив, що кошторис і штатний розпис складаються та підписуються керівником фінансового підрозділу і головою суду, скріплюються гербовою печаткою із зазначенням дати, а також затверджуються головою Державної судової адміністрації України як головним розпорядником бюджетних коштів.

З огляду на викладене, у Одеського апеляційного суду відсутні правові підстави для внесення змін до штатного розпису Одеського апеляційного суду на 2023 рік в частині зміни розміру посадового окладу судді.

При цьому, представник відповідача звертає увагу, що внесення змін до штатного розпису Одеського апеляційного суду на 2023 рік в частині визначення окладу судді ОСОБА_1 виходячи з розміру прожиткового рівня в сумі 2684,00 грн, порушить збалансованість кошторису суду на 2023 рік та поставить під загрозу виплату суддям апеляційного суду гарантованої Конституцією України та Законом 1402-УІІІ суддівської винагороди у 2023 році.

Тому, на думку представника відповідача, задоволення вимог судді ОСОБА_1 в частині зміни посадового окладу призведе фактично до дискримінації інших суддів, розмір суддівської винагороди яких не зазнає змін, що фактично порушує закріплений статтею 2 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» від 06.09.2012 №5207-УІ принцип недискримінації у законодавстві України.

Також у відзиві на позовну заяву відповідач звернув увагу, що відповідно до примітки статті 51-3 Закону України «Про запобігання корупції» від 14.10.2014 №1700-УІІ судді є службовими особами, які займають відповідальне та особливо відповідальне становище.

Тому, на думку представника відповідача, враховуючи коло осіб, яких стосується вирішення даної справи, а саме суддів Одеського апеляційного суду та власне позивача, який теж є суддею даного суду, розгляд даної справи за правилами спрощеного провадження призведе до позбавлення права на касаційне оскарження, передбачене статтею 328 КАС України.

У свою чергу 14 вересня 2023 року від позивача надійшла відповідь на відзив Одеського апеляційного суду (вхід. № 31193/23), відповідно до якої позивач наполягав на задоволенні позовних вимог, посилаючись на безпідставність доводів відповідача щодо неможливості встановлення розміру посадового для окремо визначеного судді та внесення змін до штатного розпису на 2023 рік, що порушить збалансованість кошторису суду на 2023 рік.

До суду 22 вересня 2023 року від Одеського апеляційного суду надійшли заперечення на відповідь на відзив (вхід. № ЕП/38109/23), відповідно до яких заперечує щодо заявлених вимог, додатково пояснивши, що для забезпечення виплати суддівської винагороди призначеному судді в повному обсязі відділом бухгалтерського обліку та планово-фінансової діяльності здійснюються відповідні розрахунки, які направляються до Державної судової адміністрації України разом із пропозиціями щодо виділення додаткових асигнувань на ці цілі. Отже чинним законодавством не передбачено внесення змін до штатного розпису щодо встановлення більшого чи меншого посадового окладу для окремого працівника, який займає аналогічну посаду в штаті суду.

Вивчивши матеріали справи, а також обставини, якими обґрунтовуються вимоги, докази, якими вони підтверджуються, судом встановлено таке.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджено паспортом громадянина України.

Суд встановив, що Указом Президента України від 25 квітня 2002 року № 383/2002 «Про призначення суддів» ОСОБА_1 був призначений на посаду судді Ренійського районного суду Одеської області строком на п`ять років.

Наказом начальника Управління юстиції в Одеській області від 07 травня 2002 року № 187-ос «Про призначення суддів місцевих суддів Одеської області» позивача зараховано до штату Ренійського районного суду Одеської області з 08 травня 2002 року, встановивши оклад згідно штатного розпису.

Постановою Верховної ради України від 20 березня 2008 року № 237-УІ «Про обрання судців», позивач був обраний безстроково на посаду судді апеляційного суду Одеської області.

Наказом голови апеляційного суду Одеської області від 05 травня 2008 року № 52-ос позивач зарахований до штату апеляційного суду Одеської області.

Також матеріалами справи підтверджено, що рішенням Вищої ради правосуддя №4059/0/15-18 28 грудня 2018 року «Про переведення судді апеляційного суду Одеської області ОСОБА_1 на посаду судді Одеського апеляційного суду» позивача було переведено до Одеського апеляційного суду.

Наказом в.о. голови Одеського апеляційного суду від 28 грудня 2018 року № 6-ос «Про зарахування на посаду ОСОБА_1 » позивач зарахований до штату Одеського апеляційного суду з 28 грудня 2018 року, з окладом згідно діючого законодавства.

Таким чином, матеріалами справи підтверджено, що з 28 грудня 2018 року перебуває на посаді судді Одеського апеляційного суду.

Відповідно до довідки розрахунок вих. № 06-29/47/2023 від 10.08.2023 року, виданої Одеським апеляційним судом ОСОБА_1 базовий розмір посадового окладу нараховується та виплачується згідно з п. 2 ч. 3 ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та Закону України «Про Державний бюджет» на відповідний рік:

З 01.01.2020 50 прожиткових мінімумів (2102*50=105100 грн)

З 01.01.2021 50 прожиткових мінімумів (2102*50=105100 грн)

З 01.01.2022 50 прожиткових мінімумів (2102*50=105100 грн)

З 01.01.2023 50 прожиткових мінімумів (2102*50=105100 грн)

Суд встановив, що не погодившись з базовим розміром посадового окладу судді, позивач звернувся до Одеського окружного адміністративного суду із позовною заявою до Державної судової адміністрації України та Одеського апеляційного суду, в якій просив:

- визнати протиправними дії Одеського апеляційного суду, пов`язані із нарахуванням та виплатою суддівської винагороди, та Державної судової адміністрації України, пов`язані із не виділенням Одеському апеляційному суду необхідних (достатніх) і передбачених Законом України «Про судоустрій та статус суддів» коштів для виплати судді Одеського апеляційного суду ОСОБА_1 суддівської винагороди, в період з 01 січня 2020 року по дату ухвалення судом рішення по даній справі, не у відповідності до статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»;

- зобов`язати Одеський апеляційний суд здійснити перерахунок суддівської винагороди судді ОСОБА_1 за період з 01 січня 2021 року по дату ухвалення судом рішення по даній справі, обчисливши її відповідно до вимог статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» без застосування обмежень, передбачених статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік», статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік», передати ці відомості до Державної судової адміністрації України та здійснити виплату різниці, з урахуванням раніше сплачених сум, з відрахуванням передбачених діючим законодавством обов`язкових платежів;

- зобов`язати Державну судову адміністрацію України виділити (профінансувати) Одеському апеляційному суду необхідні кошти для виплати судді Одеського апеляційного суду ОСОБА_1 недонарахованої суддівської винагороди за період з 01 січня 2021 року по дату ухвалення судом рішення по даній справі, визначеної відповідно до статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»;

- зобов`язати Одеський апеляційний суд з дати ухвалення судом рішення по даній справі нараховувати та виплачувати, а Державну судову адміністрацію України виділяти (фінансувати) Одеському апеляційному суду необхідні кошти для виплати судді Одеського апеляційного суду ОСОБА_1 суддівської винагороди у розмірі, передбаченому спеціальним законом - Законом України «Про судоустрій і статус судців», в редакції чинній на час здійснення нарахування суддівської винагороди.

Суд встановив, що рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 10 березня 2023 року по справі № 420/14319/22 адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної судової адміністрації України, Одеського апеляційного суду про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково.

Визнано протиправними дії Одеського апеляційного суду, пов`язані із нарахуванням та виплатою суддівської винагороди, в період з 01 січня 2021 року по 10 березня 2023 року, не у відповідності до статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Зобов`язано Одеський апеляційний суд здійснити перерахунок суддівської винагороди судді ОСОБА_1 за період з 01 січня 2021 року по 28 лютого 2023 року (10 березня 2023 року), обчисливши її відповідно до вимог статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» без застосування обмежень, передбачених статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік», статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік», статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» та виплатити з урахуванням раніше сплачених сум, з відрахуванням передбачених діючим законодавством обов`язкових платежів.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Суд також встановив, що постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 05 липня 2023 року по справі № 420/14319/22 апеляційні скарги ОСОБА_1 , Одеського апеляційного суду задоволено частково.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 10 березня 2023 року змінено у мотивувальній частині з підстав, викладених у цій постанові.

Резолютивну частину рішення Одеського окружного адміністративного суду від 10 березня 2023 року змінено, виклавши абзаци 2, 3 у наступній редакції:

«Зобов`язати Одеський апеляційний суд нарахувати та виплатити суддівську винагороду судді Одеського апеляційного суду ОСОБА_1 за період з 01 січня 2021 року по 05 липня 2023 року відповідно до ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» без застосування обмежень, виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого абз. 4 ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік, 2022 рік та 2023 рік», з урахуванням раніше виплачених сум.

Зобов`язати Державну судову адміністрацію України здійснити фінансування Одеського апеляційного суду з єдиного рахунку Державного бюджету України, передбаченого на виконання рішень судів на користь суддів, кошти для проведення виплат судді Одеського апеляційного суду ОСОБА_1 недоотриману суддівську винагороду за 2021 рік, 2022 рік, 2023 рік, виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого абз. 4 ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік, 2022 рік та 2023 рік» відповідно до ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», з урахуванням раніше виплачених сум».

В іншій частині рішення Одеського окружного адміністративного суду від 10 березня 2023 року залишити без змін.

Відповідно до ухвали Верховного Суду від 09 серпня 2023 року по справі № 420/14319/22 касаційну скаргу Одеського апеляційного суду на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 10 березня 2023 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 05 липня 2023 року, - повернуто особі, яка її подала.

У позовній заяві позивач вказує на те, що з 06 липня 2023 року відповідачі, у порушення вимог ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», продовжують нараховувати, виплачувати та виділяти (фінансувати) кошти для виплати йому суддівської винагороди, виходячи з незмінного базового розміру посадового окладу судді апеляційного суду - п`ятдесяти прожиткових мінімумів для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, який становить - 2 102 гривні, що видно з довідки-розрахунок Одеського апеляційного суду про базовий розмір посадового окладу за 2020 - 2023 роки на одному аркуші, розшифровка складових частин виплаченої суддівської винагороди позивачу за липень - 18 серпня 2023 року.

На виконання вимог ухвали суду від 16 серпня 2023 року відповідачем - Одеським апеляційним судом надано довідку від 05 вересня 2023 року № 06-29/48/2023 про те, що упродовж 2023 року та станом на 05.09.2023 року зміни до штатного розпису суду в частині розміру посадового окладу судді не вносилися.

Також відповідачем - Одеським апеляційним судом надано суду штатний розпис на 2023 рік Одеського апеляційного суду (з 01.01.2023), зміни до штатного розпису на 2023 рік Одеського апеляційного суду (з 06.06.2023), затверджені головою Державної судової адміністрації України, кошторис на 2023 рік Одеського апеляційного суду, довідки про зміни до кошторису на 2023 рік.

Проаналізувавши положення чинного законодавства, обставини справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги належать задоволенню частково, з огляду на таке.

Стосовно доводів відповідача Державної судової адміністрації України щодо пропуску позивачем строку звернення до суду встановленого ч. 5 ст. 122 КАС України, суд зазначає таке.

Відповідно ч.ч. 1, 2 ст. 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Аналіз зазначених норм дає підстави зробити висновок, що шестимісячний строк звернення до суду в адміністративному судочинстві є загальним і застосовується, якщо інше не встановлено цим Кодексом або іншими законами.

Відповідно до ч. 5 ст. 122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Отже, частина п`ята статті 122 КАС України є спеціальною нормою у розв`язанні спорів з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби порівняно з нормою, яка міститься в частині другій статті 122 КАС України та встановлює шестимісячний строк звернення до суду.

Водночас, частина п`ята статті 122 КАС України є загальною нормою у розв`язанні спорів стосовно зазначених правовідносин у разі, якщо іншими законами встановлено інший строк звернення до суду в спорах щодо таких правовідносин.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 року № 2352-IX, який набув чинності 19.07.2022 року, внесено зміни до ст. 233 КЗпП, відповідно до якої працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

Таким чином, ст. 233 КЗпП України є спеціальною нормою по відношенню до ч. 5 ст. 122 КАС України у спорах щодо виплати заробітної плати.

З урахуванням внесених змін до ст. 233 КЗпП України, з 19 липня 2022 року строк звернення до суду з позовом про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Повертаючись до обставин у цій справі, суд зазначає, що зі змісту спірних правовідносин вбачається, що спір стосується правовідносин між позивачем та відповідачами щодо нарахування, виплати суддівської винагороди позивачу, внесення змін до штатного розпису Одеського апеляційного суду та виділення необхідних коштів для виплати суддівської винагороди з 06 липня 2023 року.

Позивач обґрунтовує свої позовні вимоги тим, що з 06 липня 2023 року відповідачами знову порушено вимоги ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в частині оплати праці судді.

З позовною заявою позивач звернувся до суду 11 серпня 2023 року, тобто позивачем дотримано тримісячний строк звернення до суду з дати коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушене право.

За таких обставин судом в ухвалі від 11 серпня 2023 року про відкриття провадження у справі зазначено, що позов подано в строк передбачений ч. 1, 2 ст. 122 КАС України.

З урахуванням викладеного, доводи відповідача щодо недотримання позивачем строку звернення до суду, встановленого ч. 5 ст. 122 КАС України є безпідставними та відхиляються судом.

Стосовно доводів відповідачів про розгляд справи за правилами загального позовного провадження, оскільки справа має значний суспільний інтерес, позивач є особою, яка у значенні Закону України «Про запобігання корупції» займає відповідальне та особливо відповідальне становище, тому ця справа не може бути віднесена до справ незначної складності, і розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження позбавляє відповідачів права на касаційне оскарження рішення по справі, суд зазначає таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 257 КАС України за правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

Згідно з ч. 4 цієї статті кодексу за правилами спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах:

1) щодо оскарження нормативно-правових актів, за винятком випадків, визначених цим Кодексом;

2) щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо позивачем також заявлено вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної такими рішеннями, діями чи бездіяльністю, у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

3) про примусове відчуження земельної ділянки, інших об`єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, з мотивів суспільної необхідності;

4) щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Цей перелік категорій справ є вичерпаний, і як видно з нього, розглядаєма категорія справи до нього не відноситься.

Суд звертає увагу, що відповідно до ч. 2 ст. 12 КАС України спрощене позовне провадження призначене для розгляду справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Тобто за правилами спрощеного провадження можуть бути розглянуті як справи незначної складності, перелік яких наведений у ч. 6 ст. 12 КАС України так і ті, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

З огляду на те, що предметом спору є нарахування та виплата суддівської винагороди (заробітної плати), суд вважає, що ця справа відноситься до тих, для яких є пріоритетним швидке вирішення справи.

Посилання відповідачів на позбавлення їх права на касаційне оскарження рішення суду у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження є помилковими, оскільки у випадках передбачених КАС України рішення суду, ухвалені за результатами розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження можуть бути оскаржені в касаційному порядку.

Тому наведені доводи відповідачів відхилюються судом та судом не вбачається правових підстав для продовження розгляду справи за правилами загального позовного провадження.

По суті заявлених позовних вимог суд зазначає таке.

Організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд визначає Закон України «Про судоустрій та статус суддів» №1402-VII від 02.06.2016 року.

Відповідно до ч.1 ст.5 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» правосуддя в Україні здійснюється виключно судами та відповідно до визначених законом процедур судочинства.

Згідно з ч. 7 ст.48 Закону України «Про судоустрій та статус судів» при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу визначених Конституцією України та законом гарантій незалежності судді.

Відповідно до ст. 130 Конституції України Держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя.

Частиною 1 статті 135 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» визначено, що суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з ч.2, 4, 5 ст. 135 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за:

1) вислугу років;

2) перебування на адміністративній посаді в суді;

3) науковий ступінь;

4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст.135 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» базовий розмір посадового окладу судді становить: судді апеляційного суду, вищого спеціалізованого суду - 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

До базового розміру посадового окладу, визначеного частиною третьою цієї статті, додатково застосовуються такі регіональні коефіцієнти: 3) 1,25 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше один мільйон осіб. У випадку, якщо суд розміщується в декількох населених пунктах, застосовується регіональний коефіцієнт за місцезнаходженням органу, який провів державну реєстрацію такого суду.

Обсяги видатків на забезпечення виплати суддівської винагороди здійснюються за окремим кодом економічної класифікації видатків. (ч.9 ст. 135 ЗУ «Про судоустрій та статус суддів).

Як вбачається зі штатного розпису Одеського апеляційного суду на 2023 рік, посадовий оклад судді складає 131375,00 грн.

З 01.01.2021 року розрахунок суддівської винагороди суддів Одеського апеляційного суду здійснюється відповідно до вимог статті 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2021 рік, вимог статті 7 "Про Державний бюджет України на 2022 рік" та, відповідно, вимог статті 7 "Про Державний бюджет України на 2023 рік", що передбачають встановлення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базовою розміру посадового окладу судді в розмірі 2102 гривні.

Таким чином, базовий розмір посадового окладу судді Одеського апеляційного суду становить 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, та складає 105 100,00 грн.

Враховуючи кількість населення міста Одеси до базового розміру посадового окладу судді Одеського апеляційного суду додатково застосовується регіональний коефіцієнт 1,25, що в загальному становить 131 375,00 грн.

Суд встановив, що рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 10 березня 2023 року по справі № 420/14319/22 зі змінами внесеними постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 05 липня 2023 року по справі № 420/14319/22 було зобов`язано Одеський апеляційний суд нарахувати та виплатити суддівську винагороду судді Одеського апеляційного суду ОСОБА_1 за період з 01 січня 2021 року по 05 липня 2023 року відповідно до ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» без застосування обмежень, виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого абз. 4 ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік, 2022 рік та 2023 рік», з урахуванням раніше виплачених сум.

Разом з цим позивач стверджує, що з 06 липня 2023 року відповідачі у порушення вимог ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», продовжують нараховувати, виплачувати та виділяти (фінансувати) кошти для виплати йому суддівської винагороди, виходячи з незмінного базового розміру посадового окладу судді апеляційного суду - п`ятдесяти прожиткових мінімумів для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, який становить - 2 102 гривні.

Оцінюючи доводи та заперечення сторін з порушеного питання, суд доходить таких висновків.

Так, суд зазначає, що однією з гарантій належного здійснення правосуддя є створення необхідних умов для діяльності суддів, їх правового, соціального захисту та побутового забезпечення.

Гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом.

Конституційний принцип незалежності суддів означає також конституційно обумовлений імператив охорони матеріального забезпечення суддів від його скасування чи зниження досягнутого рівня без відповідної компенсації як гарантію недопущення впливу або втручання у здійснення правосуддя, що було підтверджено неодноразово в рішеннях Конституційного суду України, зокрема рішеннях від 20 березня 2002 року №5-рп/2002, від 01 грудня 2004 року №19-рп/2004, від 11 жовтня 2005 року №8-рп/2005, від 22 травня 2008 року №10-рп/2008, від 03 червня 2013 року №3-рп/2013, а також від 04 грудня 2018 року №11-р/2018.

Суд зазначає, що виплата суддівської винагороди регулюється статтею 130 Конституції України та статтею 135 Закону №1402-VIII.

При цьому, норми інших законодавчих актів до цих правовідносин (щодо виплати суддівської винагороди) застосовуватися не можуть.

З 30.09.2016 набрали чинності зміни, внесені до Конституції України згідно із Законом України від 02.06.2016 №1401-VIII «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)»(далі - Закон №1401-VIII).

Цим Законом, серед іншого, статтю 130 Конституції України викладено в новій редакції, текст якої зазначено вище.

Суд звертає увагу на те, що Конституція України у редакції Закону №1401-VIII вперше містить положення, які закріплюють спосіб визначення розміру суддівської винагороди, а саме, що «розмір винагороди встановлюється законом про судоустрій».

З цією конституційною нормою співвідносяться норми частини першої статті 135 Закону №1402-VIII, які дають чітке розуміння, що єдиним нормативно-правовим актом, яким повинен і може визначатися розмір суддівської винагороди є закон про судоустрій.

Розмір суддівської винагороди визначено у статті 135 Закону №1402-VIII, який з огляду як на свою назву, так і сферу правового регулювання (означену в преамбулі) є законом про судоустрій в значенні частини другої статті 130 Конституції України.

Пунктом 2 частини третьої статті 135 Закону №1402-VIII визначено, що базовий розмір посадового окладу судді апеляційного суду становить 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Статтею 130 Конституції України закріплено, що розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Разом із цим, розмір посадового окладу судді, який є складовим елементом суддівської винагороди, на пряму залежить від прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до статті 46 Конституції України визначення прожиткового мінімуму, закладення правової основи для його встановлення, затвердження тощо наведено у Законі України від 15.07.1999 №966-XIV «Про прожитковий мінімум» (далі - Закон №966-XIV).

Відповідно до статті 1 Закону №966-XIV прожитковий мінімум - вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування (далі - набір продуктів харчування), а також мінімального набору непродовольчих товарів (далі - набір непродовольчих товарів) та мінімального набору послуг (далі - набір послуг), необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості.

Прожитковий мінімум визначається нормативним методом у розрахунку на місяць на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення: дітей віком до 6 років; дітей віком від 6 до 18 років; працездатних осіб; осіб, які втратили працездатність.

У змісті наведеної норми Закону №966-XIV закріплено вичерпний перелік основних соціальних і демографічних груп населення відносно яких визначається прожитковий мінімум.

Статтею 4 Закону 966-XIV передбачено, що прожитковий мінімум на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення, щороку затверджується Верховною Радою України в законі про Державний бюджет України на відповідний рік. Прожитковий мінімум публікується в офіційних виданнях загальнодержавної сфери розповсюдження.

Законом №966-XIV не визначено такого виду прожиткового мінімуму, як «прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді».

Водночас, Законом №966-XIV судді не віднесені до соціальної демографічної групи населення, стосовно яких прожитковий мінімум повинен встановлюватися окремо.

При цьому, статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік», разом із встановленням на 01.01.2021, статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік», разом із встановленням на 01.01.2022, Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік», разом із встановленням на 01.01.2023 прожиткових мінімумів, у тому числі, для працездатних осіб в розмірі 2270,00 грн, 2481,00 грн, 2684,00 грн був введений такий новий вид прожиткового мінімуму, як «прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді», розмір якого становить 2102,00 грн.

Разом з тим, зміни до Закону №1402-VIII в частині, яка регламентує розмір суддівської винагороди протягом спірного періоду, а також у Законі №966-XIV щодо визначення прожиткового мінімуму не вносилися, тож законних підстав для зменшення розміру прожиткового мінімуму, який встановлено для працездатних осіб на 01 січня календарного року, з метою визначення суддівської винагороди, немає.

Суд зазначає, що для спірних правовідносин спеціальними є норми статті 135 Закону №1402-VIII, які у часі прийняті раніше, мають пріоритет стосовно пізніших положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік», Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік», Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік».

Водночас Закон України «Про Державний бюджет України на 2021 рік», Закон України «Про Державний бюджет України на 2022 рік», Закон України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» фактично змінив складову для визначення базового розміру посадового окладу судді, що порушує гарантії незалежності суддів, одна з яких передбачена частиною другою статті 130 Конституції України і частиною третьою статті 135 Закону №1402-VIII.

При цьому, суд зазначає, що за правилами частин третьої, четвертої статті 148 Закону № 1402-VIII, Державна судова адміністрація України здійснює функції головного розпорядника бюджетних коштів щодо фінансового забезпечення усіх інших судів, окрім Верховного Суду та вищих спеціалізованих судів; функції розпорядника бюджетних коштів щодо місцевих судів здійснюють територіальні управління ДСА України.

Відповідно до статті 149 Закону №1402-VIII суди фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог цього Закону, у межах річної суми видатків, визначених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України.

Відповідно до частини 1 статті 22 Бюджетного кодексу (далі БК України), за обсягом наданих повноважень розпорядники бюджетних коштів поділяються на головних розпорядників бюджетних коштів та розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня.

Частиною 1 статті 23 БК України передбачено, що будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України.

Зважаючи на положення статей 148, 149 Закону № 1402-VIII у зіставленні з положеннями частин першої, другої, п`ятої статті 22, частини першої статті 23 БК України виплата суддівської винагороди здійснюється в межах бюджетних призначень, головним розпорядником яких є ДСА України.

Таким чином, Державна судова адміністрація України є головним розпорядником коштів Державного бюджету України, щодо фінансового забезпечення діяльності, зокрема апеляційних судів, а Територіальні управління ДСА та Одеський апеляційний суд є розпорядниками бюджетних коштів нижчого рівня.

При цьому, Одеський апеляційний суд наділений повноваженнями щодо нарахування, виплати суддівської винагороди, дотриманням бюджетного законодавства при взятті таких бюджетних зобов`язань, їх реєстрації в органах Казначейства та здійсненням платежів відповідно до взятих бюджетних зобов`язань, своєчасного та у повному обсязі перерахування податків і зборів (обов`язкових платежів) до відповідних бюджетів, зумовлених таким нарахуванням.

Разом з тим, суд зазначає, що відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 148 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» фінансування всіх судів в Україні здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Видатки загального фонду Державного бюджету України на утримання судів належать до захищених статей видатків Державного бюджету України.

Функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів здійснюють, зокрема Державна судова адміністрація України - щодо фінансового забезпечення діяльності всіх інших судів, діяльності Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, органів суддівського самоврядування, Національної школи суддів України, Служби судової охорони та Державної судової адміністрації України.

Функції розпорядника бюджетних коштів щодо місцевих судів здійснюють територіальні управління Державної судової адміністрації України.

Згідно з ч.1 ст.149 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог цього Закону, у межах річної суми видатків, визначених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України.

Відповідно до ч. 1, ч. 3 ст. 151 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Державна судова адміністрація України є державним органом у системі правосуддя, який здійснює організаційне та фінансове забезпечення діяльності органів судової влади у межах повноважень, установлених законом. Державна судова адміністрація України має територіальні управління.

Таким чином, суд доходить висновку, що саме Державна судова адміністрація України повинна здійснити фінансування Одеського апеляційного суду з єдиного рахунку Державного бюджету України, передбаченого на виконання рішень судів на користь суддів, коштів для проведення виплат судді Одеського апеляційного суду недоплаченої суддівської винагороди на період, виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді з застосуванням аб. 4 ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 роки» з урахуванням раніше виплачених сум.

Наведений висновок узгоджується та був підтверджений висновками, викладеними у постанові П`ятого апеляційного адміністративного суду від 05 липня 2023 року по справі № 420/14319/22, в якій приймали участь ті самі сторони.

Тому на підставі викладених та встановлених обставин, суд доходить висновку, щодо необхідності задоволення позовних вимог в частині зобов`язати Одеський апеляційний суд нараховувати та виплачувати суддівську винагороду судді ОСОБА_1 з 06 липня 2023 року у відповідності із внесеними змінами до штатного розпису та кошторису цього суду щодо розміру суддівської винагороди з врахуванням вимог статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»; зобов`язати Державну судову адміністрацію України (Юридична адреса - 01601, м. Київ, вул. Липська, 18/5, Код ) виділити (профінансувати) Одеському апеляційному суду необхідні кошти для виплати з 06 липня 2023 року судді Одеського апеляційного суду ОСОБА_1 суддівської винагороди, згідно наданих змін до штатного розпису та кошторису Одеського апеляційного суду з 06 липня 2023 року, у встановленому діючим законодавством порядку, шляхом зобов`язання Одеський апеляційний суд нарахувати та виплатити суддівську винагороду судді Одеського апеляційного суду ОСОБА_1 за період з 06 липня 2023 року по 16 жовтня 2023 року відповідно до ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» без застосування обмежень, виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого абз. 4 ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік», з урахуванням раніше виплачених сум та зобов`язання Державну судову адміністрацію України здійснити фінансування Одеського апеляційного суду з єдиного рахунку Державного бюджету України, передбаченого на виконання рішень судів на користь суддів, кошти для проведення виплат судді Одеського апеляційного суду ОСОБА_1 недоотриману суддівську винагороду за 2023 рік за період з 06 липня 2023 року по 16 жовтня 2023 року, виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого абз. 4 ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» відповідно до ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», з урахуванням раніше виплачених сум.

Суд вважає, що обраний спосіб захисту відповідає завданню адміністративного судочинства, оскільки лише порушене право належить захисту та поновленню. Разом з цим суд зазначає, що суд не може вирішувати спір на майбутнє. Тому заявлені позовні вимоги належать задоволенню у визначений судом спосіб.

Щодо позовних вимог визнання протиправними дії Державної судової адміністрації України, пов`язані із не виділенням (фінансуванням) Одеському апеляційному суду необхідних (достатніх), у відповідності до вимог статті 135 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», коштів для виплати судді Одеського апеляційного суду ОСОБА_1 суддівської винагороди, починаючи з 06 липня 2023 року, суд зазначає, що в їх задоволенні слід відмовити, з огляду на таке.

Як зазначалось вище, відповідно до ч. 1 статті 23 Бюджетного Кодексу України будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України.

Відповідно до ч. 11 ст. 23 Бюджетного кодексу України забороняється без внесення змін до закону про Державний бюджет України (рішення про місцевий бюджет) збільшення бюджетних призначень за загальним та спеціальним фондами державного бюджету (місцевого бюджету) на: оплату праці працівників бюджетних установ за рахунок зменшення інших видатків.

Відповідно до статі 116 Бюджетного Кодексу України здійснення видатків бюджету без встановлених бюджетних призначень або з їх перевищенням всупереч Бюджетного Кодексу України чи закону про Державний бюджет України є порушенням бюджетного законодавства.

З системного аналізу норм бюджетного законодавства вбачається, що розпорядник бюджетних коштів має право здійснювати відповідні видатки, у тому числі пов`язані з виплатою заробітної плати, виключно в межах бюджетних асигнувань.

За таких встановлених обставин, суд доходить висновку, що відсутні правові підстави для визнання протиправними дії Державної судової адміністрації України, пов`язані із не виділенням (фінансуванням) Одеському апеляційному суду необхідних (достатніх), у відповідності до вимог статті 135 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», коштів для виплати судді Одеського апеляційного суду ОСОБА_1 суддівської винагороди, починаючи з 06 липня 2023 року, а тому у задоволенні цих позовних вимог слід відмовити.

Щодо позовних вимог визнати протиправними дії Одеського апеляційного суду, пов`язані із не внесенням змін до штатного розпису та кошторису цього апеляційного суду, нарахуванням і виплатою суддівської винагороди, зобов`язати Одеський апеляційний суд внести зміни до штатного розпису та кошторису Одеського апеляційного суду, якими встановити з 06 липня 2023 року розмір суддівської винагороди судді Заїкіну Анатолію Павловичу відповідно до вимог статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» без застосування обмежень, передбачених статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік»; подати змінені з 06 липня 2023 року штатний розпис та кошторис Одеського апеляційного суду до Державної судової адміністрації України, суд зазначає таке.

Частиною першою статті 47 Бюджетного кодексу України передбачено, що відповідно до затвердженого розпису бюджету розпорядники бюджетних коштів одержують бюджетні асигнування, що є підставою для затвердження кошторисів. Порядок складання, розгляду, затвердження та основних вимог до виконання кошторисів бюджетних установ встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Так, у частині першій статті 48 Бюджетного кодексу України визначено, що розпорядники бюджетних коштів беруть бюджетні зобов`язання та здійснюють платежі тільки в межах бюджетних асигнувань.

Відповідно до пункту 5 постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2002 № 228 "Про затвердження Порядку складання, розгляду, затвердження та основних вимог до виконання кошторисів бюджетних установ", далі - Постанова), установам можуть виділятися бюджетні кошти тільки за наявності затверджених та погоджених у випадках, передбачених цим Порядком, кошторисів, планів асигнувань загального фонду бюджету, планів надання кредитів із загального фонду бюджету, планів спеціального фонду. Також установи мають право брати бюджетні зобов`язання та здійснювати платежі в межах бюджетних асигнувань, установлених затвердженими та погодженими у випадках, передбачених цим Порядком, кошторисами, планами асигнувань загального фонду бюджету.

Згідно з п. 28 Постанови розпорядники розрахункові обсяги витрат приводять у відповідність з бюджетними асигнуваннями та іншими показниками, що доведені лімітними довідками. Для цього чисельність працівників установи, що пропонується до затвердження за штатним розписом, та інші витрати повинні бути приведені у відповідність з обсягами бюджетних асигнувань таким чином, щоб забезпечити виконання покладених на установу функцій.

Відповідно до п. 47 Постанови зміни до кошторису, плану асигнувань загального фонду бюджету, плану надання кредитів із загального фонду бюджету та плану спеціального фонду, плану використання бюджетних коштів (крім плану використання бюджетних коштів одержувача), помісячного плану використання бюджетних коштів вносяться у разі:

виникнення потреби у перерозподілі бюджетних асигнувань у розрізі економічної класифікації видатків бюджету в межах загального обсягу бюджетних призначень за бюджетною програмою окремо за загальним і спеціальним фондами бюджету;

передачі бюджетних призначень від одного головного розпорядника до іншого;

прийняття рішення про зменшення бюджетних призначень головним розпорядникам на суму коштів, витрачених не за цільовим призначенням;

прийняття рішення про перерозподіл видатків у межах загального обсягу бюджетних призначень головного розпорядника за бюджетними програмами, а також збільшення видатків розвитку за рахунок зменшення інших видатків (окремо за загальним та спеціальним фондами бюджету);

прийняття рішення про передачу нерозподілених бюджетних призначень на визначену в законі про Державний бюджет України мету між головними розпорядниками;

прийняття рішення про скорочення видатків бюджету або надання кредитів за рахунок коштів загального фонду бюджету в цілому на бюджетний період;

внесення змін до закону про Державний бюджет України (рішення про місцевий бюджет);

виникнення потреби у збільшенні видатків або наданні кредитів за рахунок коштів спеціального фонду бюджету за умови перевищення надходжень до цього фонду з урахуванням залишків бюджетних коштів на початок року, не використаних у попередньому бюджетному періоді, порівняно з надходженнями, врахованими у бюджеті;

прийняття рішення Кабінету Міністрів України про використання залишку коштів спеціального фонду за іншими надходженнями, щодо яких у минулому бюджетному періоді було прийнято рішення Кабінету Міністрів України та які не використані у зв`язку із закінченням бюджетного періоду, за умови наявності відповідної бюджетної програми у поточному бюджетному періоді та обґрунтованої необхідності продовження здійснення заходів, планових строків виконання робіт (послуг), якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України;

виникнення потреби у збільшенні видатків бюджету та наданні кредитів за рахунок залишку коштів, джерелом формування яких були надходження в рамках програм допомоги і грантів ЄС, іноземних держав, урядів іноземних держав, міжнародних організацій, іноземних фінансових установ і міжнародних фінансових організацій, донорських установ за умови наявності відповідної бюджетної програми у поточному бюджетному періоді, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України;

виникнення потреби у збільшенні видатків бюджету та наданні кредитів за рахунок коштів спеціального фонду бюджету в разі надходження субвенцій з місцевого бюджету до державного бюджету на виконання програм соціально-економічного та культурного розвитку регіонів, фінансування діяльності військових адміністрацій із виконання повноважень органів місцевого самоврядування, які не передбачені кошторисом спеціального фонду, та у разі використання залишку коштів таких субвенцій за умови наявності відповідної бюджетної програми у поточному бюджетному періоді;

реорганізації (приєднання, злиття, виділення, поділу, перетворення), зміни підпорядкованості розпорядника протягом бюджетного періоду.

Зміни до кошторису, плану асигнувань загального фонду бюджету, плану надання кредитів із загального фонду бюджету та плану спеціального фонду, плану використання бюджетних коштів (крім плану використання бюджетних коштів одержувача), помісячного плану використання бюджетних коштів вносяться після внесення змін до розпису відповідного бюджету з урахуванням особливостей спеціального фонду, визначених у пункті 49 цього Порядку.

Зміни до штатних розписів вносяться у порядку та за формою, встановленими для їх затвердження.

Відповідно до п. 4.1. Порядку казначейського обслуговування державного бюджету за витратами, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.12.2012 № 1407 унесення змін до розпису державного бюджету можливе у випадках та порядку, установлених Бюджетним кодексом України, законом про Державний бюджет України та іншими нормативно-правовими актами.

Пунктом 1.6. Інструкції про складання і виконання розпису Державного бюджету України, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 28 січня 2002 р. № 57 (далі - Інструкція) передбачено, що розпис складається відповідно до бюджетних призначень, установлених у законі про Державний бюджет України, та затверджується Міністром фінансів України в місячний строк з дня прийняття цього закону.

Відповідно до пункту 3.1. Інструкції унесення змін до розпису здійснюється у разі: необхідності перерозподілу бюджетних асигнувань в розрізі економічної класифікації видатків бюджету у межах загального обсягу бюджетних призначень за бюджетною програмою окремо за загальним та спеціальним фондами бюджету;

прийняття нормативного акта про передачу бюджетних призначень від одного головного розпорядника до іншого головного розпорядника, перерозподіл видатків і надання кредитів з бюджету за бюджетними програмами, а також за бюджетною програмою збільшення видатків розвитку за рахунок зменшення інших видатків;

прийняття рішення щодо передачі нерозподілених бюджетних призначень на визначену в законі про Державний бюджет України мету між головними розпорядниками;

прийняття рішення про зменшення бюджетних асигнувань головним розпорядникам у разі вчинення ними порушень бюджетного законодавства, визначених пунктами 24, 29 і 38 статті 116 Бюджетного кодексу України, на суму вчиненого порушення;

прийняття рішення Кабінету Міністрів України щодо здійснення програм та заходів за іншими надходженнями спеціального фонду бюджету;

необхідності збільшення бюджетних асигнувань спеціального фонду державного бюджету відповідно до положень пункту 3.11 цієї Інструкції;

необхідності внесення змін до розпису доходів, до розпису фінансування або до розпису кредитування;

унесення змін до закону про Державний бюджет України.

Здійснивши аналіз наведених норм права, суд доходить висновку, що на підставі рішення суду у відповідачів відсутні правові підстави для внесення змін до штатного розпису та кошторису Одеського апеляційного суду.

Тому суд доходить висновку, що наведені позовні вимоги є безпідставними та не належать задоволенню.

Щодо позовних вимог - зобов`язати Одеський апеляційний суд та Державну судову адміністрацію України з дати ухвалення судом рішення по даній справі утриматися від вчинення дій щодо складання, затвердження штатного розпису та кошторису, нарахування та виплати суддівської винагороди, виділення (фінансування) коштів для виплати суддівської винагороди судді Одеського апеляційного суду ОСОБА_1 , відповідно, не у відповідності до вимог статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», в редакції чинній на час здійснення нарахування суддівської винагороди, суд зазначає таке.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема: 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій.

Тобто для зобов`язання утриматися від вчинення певних дій суд має дійти висновку, що суб`єктом владних повноважень були здійснені протиправні дії, від яких позивач просить його утримуватися.

Разом з цим із встановлених судом обставин, суд дійшов висновку, що відсутня протиправність у діях Одеського апеляційного суду, пов`язана із не внесенням змін до штатного розпису та кошторису цього апеляційного суду, нарахуванням і виплатою суддівської винагороди, та Державної судової адміністрації України, пов`язана із не виділенням (фінансуванням) Одеському апеляційному суду необхідних (достатніх), у відповідності до вимог статті 135 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», коштів для виплати судді Одеського апеляційного суду ОСОБА_1 суддівської винагороди, починаючи з 06 липня 2023 року.

Тому, з урахуванням встановлених судом обставин, суд доходить висновку, що в задоволенні цих позовних вимог слід відмовити.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно з ч.1 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Відповідно до ч.1,3 ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, оцінюючи встановлені факти, суд дійшов висновку, що відповідачі, заперечуючи проти позову частково не довели, з посиланням на відповідні докази правомірності своїх дій, а тому позовні вимоги належать задоволенню частково.

У зв`язку з тим, що позивач звільнений від сплати судового збору та відсутні докази понесення ним інших судових витрат, жодні судові витрати не належать стягненню з відповідачів на користь позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 6, 12, 72, 77,90, 139, 246, 255,295,297 КАС України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Одеського апеляційного суду (, місце знаходження: 65078, м. Одеса, вул. Івана та Юрія Лип, 24А) та Державної судової адміністрації України (, місце знаходження: 01601, м. Київ, вул. Липська, 18/5) про визнання дій щодо нарахування, фінансування та виплати суддівської винагороди протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,- задовольнити частково.

Зобов`язати Одеський апеляційний суд (, місце знаходження: 65078, м. Одеса, вул. Івана та Юрія Лип, 24А) нарахувати та виплатити суддівську винагороду судді Одеського апеляційного суду ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) за період з 06 липня 2023 року по 16 жовтня 2023 року відповідно до ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» без застосування обмежень, виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб (в розмірі 2684 грн), встановленого абз. 4 ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік», з урахуванням раніше виплачених сум.

Зобов`язати Державну судову адміністрацію України (, місце знаходження: 01601, м. Київ, вул. Липська, 18/5) здійснити фінансування Одеського апеляційного суду з єдиного рахунку Державного бюджету України, передбаченого на виконання рішень судів на користь суддів, кошти для проведення виплат судді Одеського апеляційного суду ОСОБА_1 недоотриману суддівську винагороду за 2023 рік за період з 06 липня 2023 року по 16 жовтня 2023 року, виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого абз. 4 ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» (в розмірі 2684 грн) відповідно до ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», з урахуванням раніше виплачених сум.

В іншій частині позовних вимог, - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено в порядку та в строки, встановлені ст. ст. 295,297 КАС України, з урахуванням п.п.15.5 п. 15 ч. 1 Перехідних положень КАС України.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та в строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Суддя Л.Р. Юхтенко