Справа № 640/17125/22
Суддя: Горобцова Я.В.
Дата ухвалення: 2023-10-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 жовтня 2023 року № 640/17125/22

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Горобцової Я.В., розглянувши у порядку письмового провадження за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів та Київської міської прокуратури про визнання наказу протиправним та зобов`язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до Київського окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Відповідного органу, що здійснює дисциплінарне провадження (надалі - Відповідач-1) та Київської міської прокуратури (надалі - Відповідач-2), у якому Позивач просив суд:

- визнати протиправним з моменту прийняття та скасувати рішення №151дп-22 від 21.09.2022 Відповідного органу, що здійснює дисциплінарне провадження про притягнення прокурора Голосіївської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності та накладення дисциплінарного стягнення у виді звільнення з органів прокуратури;

- визнати протиправним з моменту прийняття та скасувати наказ керівника Київської міської прокуратури від 05.10.2022 № 1708к про застосування дисциплінарного стягнення відносно ОСОБА_1 у виді звільнення з посади прокурора Голосіївської окружної прокуратури міста Києва та органів прокуратури з 05.10.2022;

- поновити ОСОБА_1 на посаді прокурора Голосіївської окружної прокуратури міста Києва з 06.10.2022;

- стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Київської міської прокуратури без утримання податків й інших обов`язкових платежів середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 06.10.2022 по день прийняття судом рішення про поновлення на роботі.

Окремо Позивач просив суд допустити негайне виконання рішення суду в частині:

- поновлення ОСОБА_1 на посаді прокурора Голосіївської окружної прокуратури міста Києва з 06.10.2022;

- стягнення з Київської міської прокуратури середнього заробітку на користь ОСОБА_1 за весь час вимушеного прогулу без утримання податків й інших обов`язкових платежів, починаючи з 06.10.2022.

21.10.2022 ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва відкрито провадження в адміністративній справі.

На виконання положень п. 2 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду» від 13.12.2022 №2825-ІХ, дана справа отримана Київським окружним адміністративним судом за належністю.

04.05.2023 вказані матеріали адміністративного позову отримані Київським окружним адміністративним судом та відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, 04.05.2023 справа розподілена судді Горобцовій Я. В.

Відповідно до частини другої статті 35 Кодексу адміністративного судочинства, у разі зміни складу суду розгляд справи починається спочатку, за винятком випадків, визначених цим Кодексом.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 01.06.2023 адміністративну справу № 640/17125/22 прийнято до провадження, призначено підготовче засідання на 21.06.2023.

31.08.2023 до суду надійшла заява Позивача про уточнення позовних вимог, в якій йдеться про те, що згідно з довідкою про середньомісячну заробітну плату, наданою Київською міською прокуратурою, середньоденна зарплата Позивача з розрахунку за 2 останні місяці, що передували звільненню, становила 2323,35 грн без утримання податків та інших обов`язкових платежів. Відтак, станом на день призначення підготовчого засідання (04 вересня 2023 року) кількість днів вимушеного прогулу становить 283 дні, а середній заробіток Позивача за час вимушеного прогулу, який Позивач просить стягнути з Київської міської прокуратури становить 552977,75 грн (238 х 2323,35).

Представник Позивача в судовому засіданні 04.09.2023 позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав, викладених у позові та заяві про зміну предмета позову, які зводяться до порушення строку складення висновку і не співмірності застосованого виду стягнення із вчиненим порушенням та просив суд задовольнити позов. Відповідачі проти позову заперечили з підстав, викладених у відзивах на позов та просили суд відмовити у його задоволенні повністю.

У судовому засіданні 04.09.2023 суд оголосив про закінчення підготовчого провадження та призначив розгляд справи по суті на 04.09.2023.

У судове засідання 04.09.2023 сторони з`явились, надали пояснення по суті справи.

В обґрунтування позовних вимог Позивач зазначає, що процедура перевірки відомостей про наявність підстав для притягнення Позивача до дисциплінарної відповідальності здійснювалась Відповідачем-1 з порушення строків, визначених пунктом 108 Положення про порядок роботи відповідного органу, що здійснює дисциплінарне провадження (далі - Положення), у зв`язку із чим рішення Відповідача-1 № 151дп-22 від 21.09.2022 «Про накладення дисциплінарного стягнення на прокурора Голосіївської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_1.» не може вважатись таким, що було прийняте на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що визначений Конституцією та законами України. Також Позивач вказує на те, що членом відповідного органу, що здійснює дисциплінарне провадження, ОСОБА_2 при розгляді дисциплінарної скарги в рамках дисциплінарного провадження №07/3/2-218дс-81дп-22, вибірково здійснено дослідження обставин скарги, не допитано Позивача з приводу доводів, викладених у скарзі, не надано оцінки поясненням Позивача, проігноровано намагання Позивача сприяти встановленню істини при прийнятті рішення та загалом знехтувано правовим принципом презумпції невинуватості та засадами змагальності. Позивач також зазначає, що в його діях відсутній склад дисциплінарного проступку.

Відповідач-1 проти задоволення позову заперечив повністю з підстав, викладених у відзиві на позов, які зводяться до того, що процедура здійснення дисциплінарного провадження дотримана. Зазначив, що 15 березня 2023 року набули чинності зміни до ст. 73 Закону Украі?ни «Про прокуратуру» (Закон Украі?ни «Про внесення змін до деяких законів Украі?ни щодо удосконалення добору та підготовки прокурорів» від 14 квітня 2022 року No 2203-ІХ), якими законодавець визначив, що органом, що здіи?снює дисциплінарне провадження щодо прокурорів є Кваліфікаціи??но-дисциплінарна комісія прокурорів. 16 березня 2023 року до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб- підприємців та громадських формувань внесено зміни щодо переи?менування юридичноі? особи. З приводу тривалого розгляду висновку про наявність чи відсутність дисциплінарного проступку прокурора Відповідач-1 зазначає, що вказане зумовлене значним залишком нерозглянутих дисциплінарних проваджень який виник внаслідок військової агресії Російської Федерації проти України. Щодо залишення без розгляду і ненадання відповіді на клопотання Позивача від 22.08.2022 про закриття дисциплінарного провадження, зазначено, що за приписами ч. 5 ст. 48 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року №1697-VII (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, далі - Закон №1697-VII) за наслідками здійснення дисциплінарного провадження Комісія може прийняти одне із двох рішень: притягнути до дисциплінарної відповідальності; закрити дисциплінарне провадження, що і було зроблено. Під час визначення виду застосованого до Позивача дисциплінарного стягнення Відповідачем-1 було враховано характер проступку, його наслідки, особу прокурора, ступінь його вини та обставини, що впливають на обрання виду дисциплінарного стягнення. Крім того, при вирішенні вказаного питання Комісія наділена дискреційними повноваженнями, що дозволяє їй на власний розсуд визначати вид дисциплінарного стягнення в залежності від скоєного прокурором дисциплінарного проступку.

Відповідач-2 проти задоволення позову заперечив з підстав, викладених у відзиві до позову, які зводяться до того, що оскаржуваний наказ про звільнення Позивача з посади, винесений на підставі рішення Відповідача-1 та в межах повноважень та у спосіб, визначений законодавством. Позивач з оскаржуваним наказом ознайомлений, зауважень, заяв чи скарг від Позивача після ознайомлення з оскаржуваним наказом до Відповідача-2 не надходило.

Від представників сторін надійшли письмові заяви про розгляд адміністративної справи № 640/17125/22 в порядку письмового провадження.

Київський окружний адміністративний суд у судовому засіданні 04.09.2023 перейшов до розгляду адміністративної справи № 640/17125/22 в порядку письмового провадження.

Розглянувши надані сторонами документи, з`ясувавши фактичні обставини справи, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду спору по суті, проаналізувавши норми законодавства, які регулюють спірні правовідносини та їх застосування сторонами, судом встановлено таке.

ОСОБА_1 в органах прокуратури працює з листопада 2013 року. З березня 2021 року ОСОБА_1 перебував на посаді прокурора Голосіївської окружної прокуратури міста Києва.

Присягу працівника прокуратури склав 03 липня 2014 року, з положенням Кодексу професійної етики та поведінки прокурорів, затвердженому 27 квітня 2017 року всеукраїнською конференцією прокурорів, ознайомлений 10 вересня 2021 року. Зі змісту службової характеристики вбачається, що ОСОБА_1 зарекомендував себе позитивно. Дисциплінарних стягнень не має.

До Відповідача-1 06.04.2022 надійшла дисциплінарна скарга керівника Генеральної інспекції Офісу Генерального прокурора Яковлева А.С. про вчинення прокурором Голосіївської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_1 дисциплінарного проступку.

Цього ж дня, для вирішення питання про відкриття дисциплінарного провадження, автоматизованою системою вказану скаргу розподілено за членом Комісії ОСОБА_2 , яким 11.04.2022 прийнято рішення про відкриття дисциплінарного провадження № 07/3/2-218дс-817дп-21 стосовно прокурора ОСОБА_1.

23.06.2022 за результатами перевірки членом Комісії складено висновок про наявність дисциплінарного проступку прокурора, який із зібраними матеріалами перевірки передано на розгляд Комісії.

21.09.2022 за результатами розгляду вказаного висновку Комісією ухвалено рішення №151-дп-22 про притягнення прокурора Голосіївської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності та накладення на нього дисциплінарного стягнення у виді звільнення з посади в органах прокуратури.

Під час дисциплінарного провадження Комісією встановлено таке.

У зв`язку з віи?ськовою агресією Росіи?ськоі? Федераціі? проти Украі?ни, Указом Президента Украі?ни No 64/2022 від 24 лютого 2022 року в Украі?ні введено воєннии? стан.

З цих причин прокурор ОСОБА_1 вибув з міста Києва та тимчасово здіи?снював службові повноваження прокурора у Львівськіи? області, а саме у складі групи прокурорів у кримінальному провадженні No 0000054 від 24 лютого 2022 року, в якому йому було доручено здійснення допиту свідків або потерпілих від військової агресії російської федерації з числа внутрішньо переміщених осіб, розміщених в одній зі шкіл міста Трускавця.

30 березня 2022 року прокурор ОСОБА_1 прибув до приміщення Дрогобицькоі? окружноі? прокуратури Львівськоі? області для черговоі? відмітки у журналі обліку тимчасово переміщених прокурорів, якии? вела прокурор Дрогобицькоі? окружноі? прокуратури ОСОБА_5 Так, між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 мали місце суперечності стосовно мови и?ого спілкування у повсякденному житті та и?ого підтримки позиціі? офіціи??них представників делегаціі? Украі?ни після проведеного чергового раунду переговорів між Украі?ною то росіи?ською федерацією. Крім того, під час перебування у приміщенні прокуратури ОСОБА_1 звернувся до ОСОБА_5 з питанням можливості пролонгаціі? довідки про взяття на облік у ІНФОРМАЦІЯ_1 , яке ОСОБА_5 розцінила як пропозицію надання неправомірноі? вигоди.

Аналізуючи вказані обставини, Комісія діи?шла висновку, що доводи скаржника про вчинення прокурором ОСОБА_1 дисциплінарного проступку знаи?шли своє підтвердження, виходячи з наступного.

Так, до тверджень ОСОБА_1 з приводу того, що зазначені у вищевказаніи? скарзі доводи є недостовірними слід ставитись критично та розцінювати, як спосіб захисту.

Описані вище діі? ОСОБА_1 грубо порушують етичні стандарти професіи?ноі? поведінки прокурорів, и?ого поведінка неприпустима та жодним чином не сприяє утвердженню статусу прокурора як високоморальноі? особи в очах сторонніх осіб та дискредитує и?ого як працівника прокуратури і суттєво шкодить авторитету органів прокуратури Украі?ни.

Вчинении? ОСОБА_1 дисциплінарнии? проступок має грубии? характер, оскільки порушені ним норми є основоположними для поведінки прокурора.

Діі? ОСОБА_1 щодо спроби спонукання іншого прокурора до використання своі?х службових повноважень або службового статусу та пов`язаних із цим можливостеи? на користь своі?х приватних інтересів або приватних інтересів третіх осіб, принципове спілкування росіи?ською мовою під час виконання службових обов`язків в умовах віи?ськовоі? агресіі? Росіи?ськоі? Федераціі? проти Украі?ни є грубим порушенням Присяги прокурора, вимог статті 19 Закону No 1697-VII, статті 22 Закону Украі??ни «Про запобігання корупціі?», статеи? 1, 7 Закону Украі?ни «Про забезпечення функціонування украі?нськоі? мови як державноі?», положень статеи? 4, 11, 16, 19, 29 Кодексу професіи?ноі? етики та поведінки прокурорів.

Тобто Комісія діи?шла висновку, що зазначені правові положення у сукупності з обставинами, встановленими у межах дисциплінарного провадження, свідчать про наявність в діях прокурора ОСОБА_1 дисциплінарного проступку, а саме вчинення діи?, які порочать звання прокурора і можуть викликати сумнів у и?ого об`єктивності, неупередженості та незалежності, у чесності та непідкупності органів прокуратури, та одноразово грубо порушив правила прокурорськоі? етики (пункти 5, 6 частини першоі? статті 43 Закону No 1697-VII).

З дня вчинення дисциплінарних проступків річнии? строк для накладення дисциплінарного стягнення не сплинув.

При виборі виду дисциплінарного стягнення стосовно ОСОБА_1 . Комісією враховано характер проступку, и?ого наслідки, особу прокурора, ступінь и?ого вини, обставини, що впливають на обрання виду дисциплінарного стягнення, и?ого характеристику, відсутність застосованих та незнятих дисциплінарних стягнень і тривалии? час роботи в органах прокуратури.

Зокрема, вчинении? ОСОБА_1 дисциплінарнии? проступок має грубии? характер, оскільки дотримання вимог щодо обов`язку діяти на підставі закону, не допускати порушення правил прокурорськоі? етики є очевидним та обов`язковим і порушення таких вимог не може бути виправдано ніякими обставинами.

Отже, обираючи вид дисциплінарного стягнення стосовно ОСОБА_1 , Комісія вважає, що для досягнення мети дисциплінарного провадження, достатнім, необхідним та справедливим буде накладення на ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення у виді звільнення з посади в органах прокуратури, яке застосовується лише у тому випадку, коли немає підстав для застосування більш м`яких видів стягнення, передбачених частиною першою статті 49 Закону No 1697-VII.

З огляду на викладене застосування до ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення у виді звільнення з посади в органах прокуратури є пропорціи??ним вчиненому ним дисциплінарному проступку.

Ураховуючи усе вище викладене Комісією 21 вересня 2022 року ухвалено рішення № 151дп-22 про притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарноі? відповідальності.

Стверджуючи про незаконність та необґрунтованість оскаржуваного рішення, ОСОБА_1 зазначив у судовому засіданні, що рішення Комісії підлягає скасуванню, оскільки прийнято помилково через поверхневе та однобічне дослідження матеріалів дисциплінарного провадження та обставин справи. Фактично його притягнуто до дисциплінарної відповідальності за спілкування з іншим прокурором із не службового питання.

Не заперечуючи факту спілкування із прокурорами Дрогобицької окружної прокуратури в цілому, ОСОБА_1 категорично проти спотвореного у рішенні Комісії змісту. Повідомив, що 30.03.2022 мало місце непорозуміння, з приводу якого прокурор Дрогобицької окружної прокуратури Львівської області ОСОБА_5 та її колеги сформували упереджені, необ`єктивні та явно узгоджені між собою пояснення, які в подальшому стали підставою для відкриття дисциплінарного провадження та винесення протиправного рішення про накладення щодо нього дисциплінарного стягнення.

ОСОБА_1 зазначає, що інші посадові особи Дрогобицької окружної прокуратури, які були опитані під час перевірки Комісією, з огляду на їхні пояснення, не були безпосередніми свідками його розмов з прокурором ОСОБА_5 , а сприймали інформацію виключно зі слів останньої. Крім того, зазначає, що Комісією безпідставно не надано оцінку висновку спеціаліста-поліграфолога, який разом з іншими доказами у сукупності, спростовує показання, надані ОСОБА_5 та іншими працівниками Дрогобицької окружної прокуратури.

Проаналізувавши доводи скаржника, матеріали дисциплінарного провадження, суд дійшов наступних висновків.

Статтею 19 Конституції України закріплено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Надаючи оцінку правомірності дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З метою визначення основних принципів, моральних норм та правил прокурорської етики, якими повинні керуватися прокурори при виконанні своїх службових обов`язків та поза службою, Всеукраїнською конференцією прокурорів 27 квітня 2017 року, затверджено Кодекс професійної етики та поведінки прокурорів (далі - Кодекс професійної етики), який був чинним на час вчинення Позивачем дій, кваліфікованих Комісією як дисциплінарний проступок.

За змістом частин 1 та 2 статті 11 зазначеного Кодексу професійної етики прокурор повинен постійно дбати про свою компетентність, професійну честь і гідність. Своєю доброчесністю, принциповістю, компетентністю, неупередженістю та сумлінним виконанням службових обов`язків сприяти підвищенню авторитету прокуратури та зміцненню довіри громадян до неї.

При виконанні службових обов`язків прокурор має дотримуватися загальноприйнятих етичних норм поведінки, бути взірцем доброчесності, вихованості і культури. Порушення службової дисципліни, непристойна поведінка є неприпустимими для прокурора і тягнуть за собою передбачену законом відповідальність (частина 1 статті 16 Кодексу професійної етики).

На підставі частин 2 та 3 статті 21 цього Кодексу, прокурору слід уникати особистих зв`язків, фінансових і ділових взаємовідносин, що можуть вплинути на неупередженість і об`єктивність виконання професійних обов`язків, скомпрометувати звання прокурора, не допускати дій, висловлювань і поведінки, які можуть зашкодити його репутації та авторитету прокуратури, викликати негативний суспільний резонанс. Поза службою поводитися коректно і пристойно.

У відносинах з громадянами поза службою працівник прокуратури має бути взірцем законослухняності, добропорядності, додержання загальновизнаних норм моралі та поведінки (частина 2 статті 31 Кодексу професійної етики).

За правилами статей 32, 33 цього Кодексу передбачено, що оцінка дотримання норм професійної етики та поведінки прокурора може проводитися під час дисциплінарного провадження та надаватися при вирішенні питань щодо підвищення по службі, присвоєння класного чину, підготовці характеристик та рекомендацій.

Відповідно до Закону України «Про прокуратуру» прокурори зобов`язані неухильно дотримуватися вимог цього Кодексу. Їх порушення тягне за собою відповідальність, встановлену законом. У разі систематичного (два і більше разів протягом одного року) або одноразового грубого порушення правил прокурорської етики прокурора може бути притягнуто до дисциплінарної відповідальності.

Згідно з частиною 1 статті 43 Закону № 1697-VII прокурора може бути притягнуто до дисциплінарної відповідальності у порядку дисциплінарного провадження з таких підстав:

1) невиконання чи неналежне виконання службових обов`язків;

2) необґрунтоване зволікання з розглядом звернення;

3) розголошення таємниці, що охороняється законом, яка стала відомою прокуророві під час виконання повноважень;

4) порушення встановленого законом порядку подання декларації про майно, доходи, витрати і зобов`язання фінансового характеру;

5) вчинення дій, що порочать звання прокурора і можуть викликати сумнів у його об`єктивності, неупередженості та незалежності, у чесності та непідкупності органів прокуратури;

6) систематичне (два і більше разів протягом одного року) або одноразове грубе порушення правил прокурорської етики;

7) порушення правил внутрішнього службового розпорядку;

8) втручання чи будь-який інший вплив прокурора у випадках чи порядку, не передбачених законодавством, у службову діяльність іншого прокурора, службових, посадових осіб чи суддів, у тому числі шляхом публічних висловлювань стосовно їх рішень, дій чи бездіяльності, за відсутності при цьому ознак адміністративного чи кримінального правопорушення;

9) публічне висловлювання, яке є порушенням презумпції невинуватості.

За змістом частини 1 статті 45 Закону № 1697-VII дисциплінарне провадження - це процедура розгляду Кваліфікаційно-дисциплінарною комісією прокурорів дисциплінарної скарги, в якій містяться відомості про вчинення прокурором дисциплінарного проступку.

Дисциплінарне провадження здійснюється Кваліфікаційно-дисциплінарною комісією прокурорів.

На підставі частин 4, 10 статті 46 Закону № 1697-VII передбачено, що після відкриття дисциплінарного провадження член Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів проводить перевірку в межах обставин, повідомлених у дисциплінарній скарзі. У разі виявлення під час перевірки інших обставин, що можуть бути підставою для притягнення прокурора до дисциплінарної відповідальності, інформація про це включається у висновок члена Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів за результатами перевірки.

Член Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів за результатами перевірки готує висновок, який повинен містити інформацію про наявність чи відсутність дисциплінарного проступку прокурора та виклад обставин, якими це підтверджується.

Відповідно до частини 5 статті 47 Закону № 1697-VII розгляд висновку про наявність чи відсутність дисциплінарного проступку прокурора відбувається на засадах змагальності.

На засіданні Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів заслуховуються пояснення члена Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів, який проводив перевірку, пояснення прокурора, стосовно якого здійснюється дисциплінарне провадження, та/або його представника і, в разі необхідності, інших осіб.

Згідно зі статтею 48 Закону № 1697-VII рішення в дисциплінарному провадженні кваліфікаційно-дисциплінарна комісія прокурорів приймає більшістю голосів від свого загального складу.

При прийнятті рішення у дисциплінарному провадженні враховуються характер проступку, його наслідки, особа прокурора, ступінь його вини, обставини, що впливають на обрання виду дисциплінарного стягнення.

За змістом частини 9 статті 49 Закону № 1697-VII на прокурора можуть бути накладені такі дисциплінарні стягнення: догана; заборона на строк до одного року на переведення до органу прокуратури вищого рівня чи на призначення на вищу посаду в органі прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду (крім Генерального прокурора); звільнення з посади в органах прокуратури.

На підставі частини 3 статті 51 Закону № 1697-VII повноваження прокурора припиняються у зв`язку з рішенням КДКП про неможливість подальшого перебування особи на посаді прокурора.

За правилами частини 1 статті 50 Закону № 1697-VII прокурор може оскаржити рішення, прийняте за результатами дисциплінарного провадження, до адміністративного суду або до Вищої ради правосуддя протягом одного місяця з дня вручення йому чи отримання ним поштою копії рішення.

Відповідно до пункту 4 частини 4 статті 19 Закону № 1697-VII прокурор зобов`язаний додержуватися правил прокурорської етики, зокрема, не допускати поведінки, яка дискредитує його як представника прокуратури та може зашкодити авторитету прокуратури.

Згідно зі статтею 21 Кодексу прокурорської етики та поведінки прокурорів, затвердженим всеукраїнською конференцією прокурорів 27.04.2017, визначено, що прокурор діє на підставі закону, неупереджено, незважаючи на приватні інтереси, особисте ставлення до будь-яких осіб, на свої ідеологічні, релігійні або інші особисті погляди чи переконання.

Відповідно до розділу VIII. Інструкції № 343 посадова особа, яка призначила службове розслідування, у встановленому Законом України «Про прокуратуру» порядку за наявності підстав вживає адміністративних та організаційних заходів, у тому числі щодо звільнення прокурора з адміністративної посади, чи ініціює питання про притягнення прокурора до дисциплінарної відповідальності.

Згідно з пунктами 5, 6 частини першої, частини другої статті 43 Закону № 1697-VII, прокурора може бути притягнуто до дисциплінарної відповідальності у порядку дисциплінарного провадження з таких підстав, окрім іншого: вчинення дій, що порочать звання прокурора і можуть викликати сумнів у його об`єктивності, неупередженості та незалежності, у чесності та непідкупності органів прокуратури; систематичне (два і більше разів протягом одного року) або одноразове грубе порушення правил прокурорської етики.

Притягнення прокурора до дисциплінарної відповідальності не виключає можливості притягнення його до адміністративної чи кримінальної відповідальності у випадках, передбачених законом.

Відповідно до частини першої, другої статті 45, частини десятої статті 46 Закону № 1697-VII, дисциплінарне провадження - це процедура розгляду відповідним органом, що здійснює дисциплінарне провадження щодо прокурорів, дисциплінарної скарги, в якій містяться відомості про вчинення прокурором дисциплінарного проступку.

Право на звернення до відповідного органу, що здійснює дисциплінарне провадження щодо прокурорів, із дисциплінарною скаргою про вчинення прокурором дисциплінарного проступку має кожен, кому відомі такі факти. Рекомендований зразок дисциплінарної скарги розміщується на вебсайті Офісу Генерального прокурора.

Член відповідного органу, що здійснює дисциплінарне провадження, за результатами перевірки готує висновок, який повинен містити інформацію про наявність чи відсутність дисциплінарного проступку прокурора та виклад обставин, якими це підтверджується. Якщо за результатами перевірки член відповідного органу, що здійснює дисциплінарне провадження, встановив наявність дисциплінарного проступку, у висновку додатково зазначається характер проступку, його наслідки, відомості про особу прокурора, ступінь його вини, інші обставини, що мають значення для прийняття рішення про накладення дисциплінарного стягнення, а також пропозиція члена відповідного органу, що здійснює дисциплінарне провадження, щодо конкретного виду дисциплінарного стягнення.

Розгляд висновку про наявність чи відсутність дисциплінарного проступку прокурора відбувається на засіданні відповідного органу, що здійснює дисциплінарне провадження (частина перша статті 47 Закону № 1697-VII).

Відповідний орган, що здійснює дисциплінарне провадження, приймає рішення в дисциплінарному провадженні більшістю голосів від свого загального складу. Перед прийняттям рішення відповідний орган, що здійснює дисциплінарне провадження, за відсутності прокурора, стосовно якого здійснюється провадження, і запрошених осіб обговорює результати розгляду висновку про наявність чи відсутність дисциплінарного проступку прокурора (частина перша статті 48 Закону № 1697-VII).

Відповідно до частини третьої статті 48 Закону № 1697-VII, при прийнятті рішення у дисциплінарному провадженні враховуються характер проступку, його наслідки, особа прокурора, ступінь його вини, обставини, що впливають на обрання виду дисциплінарного стягнення.

Приписами частини першої, частини четвертої статті 49 Закону № 1697-VII на прокурора можуть бути накладені такі дисциплінарні стягнення: 1) догана; 2) заборона на строк до одного року на переведення до органу прокуратури вищого рівня чи на призначення на вищу посаду в органі прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду (крім Генерального прокурора); 3) звільнення з посади в органах прокуратури.

За результатами дисциплінарного провадження може бути прийнято рішення про неможливість подальшого перебування особи на посаді прокурора (крім Генерального прокурора) у разі: 1) якщо дисциплінарний проступок, вчинений прокурором, має характер грубого порушення; 2) якщо прокурор вчинив дисциплінарний проступок, перебуваючи у статусі прокурора, який притягувався до дисциплінарної відповідальності.

З огляду на викладене вище вбачається, що підставою для притягнення до дисциплінарної відповідальності прокурора є повне доведення його вини в ході службового розслідування чи дисциплінарного провадження, метою якого і є саме з`ясування обставин вчинення дисциплінарного проступку, уточнення ступеня вини особи. Такими підставами є виключно фактичні дані, що свідчать про реальну наявність у діях прокурора ознак дисциплінарного проступку, зокрема, протиправної поведінки, шкідливих наслідків та причинного зв`язку між ним і дією (бездіяльністю) порушника дисципліни.

Крім того, суд зазначає, що кадрова комісія не приймає рішень на підставі припущень, неперевіреної, недостовірної інформації.

Як убачається з рішення Комісії, в цьому дисциплінарному провадженні вона відійшла від стандарту доказування «поза всяким розумним сумнівом», який сама декларувала в інших дисциплінарних провадженнях (№121дп-19 від 10.04.2019, розміщений на офіційному сайті Комісії за посиланням: https://kdkp.gov.ua/decision/2019/04/10/1388, №198дп-19 від 01.07.2019 - https://kdkp.gov.ua/decision/2019/07/1/1858, №11дп-21 від 09.12.2021 - https://kdkp.gov.ua/decision/2021/12/9/2146, №21дп-21 від 16.12.2021- https://kdkp.gov.ua/decision/2021/12/16/2155, №85дп-22 від 16.06.2022, №94дп-22 від 06.07.2022 - https://kdkp.gov.ua/decision/2022/07/6/2300, №127дп-22 від 31.08.2022- https://kdkp.gov.ua/decision/2022/08/31/2805). Цей принцип означає, що в достовірності факту (винуватості особи) не повинно залишитися розумних сумнівів. Це не означає, що у його достовірності взагалі не має сумнівів, але всі альтернативні можливості пояснення наданих доказів є надмірно малоймовірними.

Підґрунтям стандарту «поза всяким розумним сумнівом» є фундаментальна цінність суспільства - гірше осудити невинного, ніж дозволити винному уникнути покарання; відповідно суспільство, яке цінує добре ім`я і свободу кожного, не повинно засуджувати людину, коли є розумні сумніви в її винуватості.

Такий підхід узгоджується із судовою практикою Європейського суду з прав людини. Так, у пункті 55 рішення Європейського суду з прав людини від 15 лютого 2012 року у справі «Гриненко проти України» зазначається, що при оцінці доказів Європейський Суд зазвичай застосовує стандарт доведення «поза всяким розумним сумнівом» (рішення у справі «Ireland v. The United Kinqdom» від 18 січня 1978 року, серія A, № 25, пункти 64-65, §161). Однак доведення повинно будуватися на сукупності досить надійних, чітких і послідовних припущень або аналогічних неспростовних презумпцій фактів. У рішенні Конституційного Суду України від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 визначено, що відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність. У пункті 16 розділу II доповіді Європейської комісії «За демократію через право» (Венеціанська комісія) від 4 квітня 2011 року № 512/2009, схваленої Комісією на 86-му пленарному засіданні 25- 26 березня 2011 року «Верховенство права» (CDL-AD(201l)003rev), вказано, що Rule of Law (верховенство права) є невід`ємною частиною будь-якого демократичного суспільства. У рамках цього поняття вимагається, щоб усі, хто наділений повноваженнями ухвалювати рішення, ставилися до кожного з виявом поваги, на основі рівності та розумності й відповідно до закону, і щоб кожен був забезпечений справедливими процедурами. Отже, предметом верховенства права є здійснення влади і стосунки між особою та державою. Пунктом 41 розділу IV визначено, що обов`язковими елементами верховенства права є, зокрема: законність та заборона свавілля, де законність - це принцип, який означає дотримання законів (пункт 42). Заборона свавілля полягає в тому, що деклараційні повноваження органами державної влади мають здійснюватися відповідно до принципу верховенства права, з яким є несумісне ухвалення несправедливих, необґрунтованих, нерозумних чи деспотичних рішень (пункт 52).

Суд звертає увагу, що наведені у рішенні Комісії обставини скоєного ОСОБА_1 дисциплінарного проступку ґрунтуються виключно на показаннях прокурора ОСОБА_5 або похідних від них.

У відзиві Відповідача 1 зазначено, що презумпція невинуватості не може бути поширена на дисциплінарні й інші провадження, які згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції охоплюються поняттям спору щодо прав та обов`язків цивільного характеру.

Разом з тим, відповідно до п. 7 Положення основними засадами діяльності Комісії є верховенство права, законність, незалежність, відкритість і гласність, колегіальність, змагальність, неупередженість, об`єктивність, дотримання гарантій незалежності прокурора і презумпція невинуватості.

Більше того, зазначена гарантія неодноразово знаходила своє відображення у рішеннях Комісії.

Зокрема, у рішенні у рішенні №124дп-22 від 31.08.2022 (https://kdkp.gov.ua/decision/2022/08/31/2807) вказано, що згідно з пунктом 7 Положення про порядок роботи відповідного органу, що здійснює дисциплінарне провадження, до основних засад діяльності Комісії належать верховенство права, законність, незалежність, відкритість і гласність, колегіальність, змагальність, неупередженість, об`єктивність, дотримання гарантій незалежності прокурора і презумпція невинуватості. Хоч у зазначеному нормативному акті зміст презумпції невинуватості не розкривається, але у всіх правовідносинах, пов`язаних із публічно-правовою відповідальністю особи він має спільні риси. Зокрема, згідно ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь. Принцип презумпції невинуватості є обов`язковим не лише для органів досудового розслідування чи судів, а й для будь-яких інших суб`єктів владних повноважень.

Отже суд приходить до висновку, що характер поставлених цілеи? і завдань, суб`єктнии? склад, специфіка процедурних етапів та наслідки дисциплінарного провадження свідчать про и?ого тяжіння до сфери публічного права, суміжноі? за багатьма ознаками із кримінальним провадженням. І впровадження основних засад судочинства (у тому числі презумпціі? невинуватості та забезпечення доведеності вини) у процедуру притягнення до відповідальності прокурора у зв`язку із вчиненням ним дисциплінарного проступку цілком може відбуватись з урахуванням і?х доцільності та дієвості у схожих юрисдикціи?них процесах.

Крім того, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 16 Закону № 1697-VII незалежність прокурора забезпечується особливим порядком його призначення на посаду, звільнення з посади, притягнення до дисциплінарної відповідальності.

При застосуванні закону виникає необхідність у його тлумаченні з метою з`ясування справжньої волі законодавця і змісту закону. Проте тлумачення закону не створює нових норм, а також не змінює існуючих, у той же час своїм рішенням, ігноруючи стандарт переконання «поза розумним сумнівом», Комісія не звернула уваги на такі обставини. Різні суб`єкти можуть по-різному тлумачити одну і ту саму норму, але внаслідок цього вона не змінюється.

Під час здійснення дисциплінарного провадження прокурор ОСОБА_1 з доводами дисциплінарної скарги не погодився та пояснив таке.

У зв`язку з широкомасштабною збройною агресією російської федерації проти України із 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан.

Враховуючи виниклу небезпеку для сім`ї, він вимушено вибув з міста Києва та тимчасово перебував на території Львівської області. Зважаючи на відсутність визначеного порядку дій під час воєнного стану в органах прокуратури, керуючись усними вказівками керівництва органів прокуратури, він мав стати на облік однієї із окружних прокуратур за місцем тимчасового перебування. відповідно, з 08.03.2022 відмічався у журналі обліку тимчасово переміщених прокурорів в Дрогобицькій окружній прокуратурі Львівської області. Вказаний журнал обліку вела прокурор Дрогобицької окружної прокуратури ОСОБА_5 .

У ході подальшого спілкування із вказаною особою 30.03.2022 мало місце непорозуміння, з приводу якого прокурор Дрогобицької окружної прокуратури Львівської області ОСОБА_5 та її колеги - прокурори ОСОБА_4 та ОСОБА_9, спеціаліст із захисту державних таємниць ОСОБА_8 сформували упереджені, необ`єктивні та явно узгоджені між собою пояснення, які в подальшому стали підставою для відкриття дисциплінарного провадження та винесення протиправного рішення про накладення щодо ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення.

Вказані доводи ОСОБА_1 об`єктивно підтвердилися таким.

Так, ОСОБА_1 до заперечення на Висновок члена Комісії, від 20.09.2022 прокурор ОСОБА_1 долучив висновок про результати опитування з використанням комп`ютерного поліграфа від 17.08.2022. Згідно з вказаним висновком спеціаліста-поліграфолога ОСОБА_1 відповідав на питання правдиво, навмисних спроб протидії тестуванню не здійснював, а поставлені питання та відповіді ОСОБА_1 на них повністю спростовують пояснення працівників Дрогобицької окружної прокуратури.

Крім того, доводи працівників Дрогобицької окружної прокуратури ОСОБА_4, ОСОБА_9 , ОСОБА_8 не були досліджені безпосередньо Комісією, однак, їх покладено у основу рішення.

Відповідно, Комісією не проведено належної оцінки представлених учасниками провадження доказів у сукупності та взаємозв`язку, не надано належне обґрунтування щодо причин відхилення певних доказів, надання переваги тим чи іншим доводам або доказам.

Суд критично ставиться до показань, наданих працівниками Дрогобицької окружної прокуратури Львівської області ОСОБА_9 ОСОБА_10 та ОСОБА_8 , оскільки зміст їх здебільшого однаковий, сформульований одними і тими ж фразами, така їх схожість та одноманітність є беззаперечною підставою для породження сумнівів у їх об`єктивності. Більше того, оціночні судження, окремі суб`єктивні думки вказаних осіб що мали під собою певну фактичну основу - приязні відношення з ОСОБА_5 та неприязне відношення до ОСОБА_1 .

Крім того, суд звертає увагу на те, що до показань окремих осіб у цьому провадженні слід ставитись критично, оскільки без інших належних, допустимих та достовірних доказів у їх сукупності, їх показання не можуть свідчити про наявність у діянні ОСОБА_1 складу дисциплінарного правопорушення.

У рішенні ЄСПЛ у справі «Лінгенс проти Австрії» зазначено про необхідність розрізняти факти та оцінні судження (існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню).

Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеному ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Пунктом 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 № 1 встановлено, що відповідно до ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оцінні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції

У рішенні ЄСПЛ «Нова газета та Бородянський проти Росії» зазначено, що правдивість оцінних суджень не припускає можливості доказування, і оцінні судження слід відрізняти від таких, існування яких може бути підтверджено. Тобто фактичні твердження та оцінні судження є різними поняттями, а розмежовування цих термінів є основою для захисту права на честь та гідність як особистих немайнових прав.

Велика Палата Верховного Суду у постановах від 03.07.2018 р. у справі № 800/549/17, від 11.09.2018 р. у справі № П/9901/14/17, від 13.11.2018 р. у справі № П/9901/19/17 дійшла висновку, що для притягнення прокурора до дисциплінарної відповідальності за такий дисциплінарний проступок як одноразове грубе порушення правил прокурорської етики КДКП має установити, зокрема, факт поведінки, що скомпрометувала звання працівника прокуратури, зашкодила репутації працівника прокуратури та авторитету прокуратури, викликала негативний громадський резонанс.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного суду від 04.10.2019 р. у справі №805/1235/17-а (К/9901/24269/18), рішенні Верховного Суду від 17.12.2019 р. (справа №9901/413/19)

Комісією, у дисциплінарному провадженні не встановлено конкретних фактів, які безсумнівно свідчать про вчинення позивачем дій, що порочать звання прокурора і можуть викликати сумнів у його об`єктивності, неупередженості та незалежності, у чесності та непідкупності органів прокуратури; систематичного (два і більше разів протягом одного року) або одноразового грубого порушення правил прокурорської етики. В оскаржуваному рішенні після наведення норм щодо необхідності дотримання правил прокурорської етики констатовано, що «…Описані вище дії ОСОБА_1 грубо порушують етичні стандарти професійної поведінки прокурорів, його поведінка неприпустима та жодним чином не сприяє утвердженню статусу прокурора як високоморальної особи в очах сторонніх осіб та дискредитує його як працівника прокуратури і суттєво шкодить авторитету органів прокуратури України.…». З такого формулювання висновків Комісії не можливо встановити, якими саме діями прокурора ОСОБА_1. порушено (та які конкретно) правила прокурорської етики, вимоги нормативно-правових актів з цих питань. Комісією не обґрунтовано причинно-наслідкового зв`язку між діями та наслідками, які настали.

У Рішенні Комісії про накладення дисциплінарного стягнення відносно ОСОБА_1 , не наведено доводів з приводу того, яким саме чином виникла суперечлива ситуація могла зашкодити авторитету органів прокуратури України, рішення не містить посилань на конкретні докази, які б свідчили про негативні наслідки вчиненого ОСОБА_1 діяння та не зазначено, як саме дії ОСОБА_1 зашкодили авторитету органів прокуратури, негативно вплинули на рівень довіри громадян до них, або створили негативний імідж професії прокурора чи системи органів прокуратури в цілому.

Разом з тим, відповідно до ч. 3 ст. 48 Закону України «Про прокуратуру» при прийнятті рішення у дисциплінарному провадженні враховуються характер проступку, його наслідки, особу прокурора, ступінь його вини, обставини, що впливають на обрання виду дисциплінарного стягнення.

Крім того, слід зазначити, що дисциплінарному проступку, як і будь-якому протиправному діянню, притаманна визначена єдність об`єктивних і суб`єктивних ознак, сукупність яких називається складом правопорушення. Об`єктивну сторону дисциплінарного проступку характеризують такі елементи, як протиправне діяння (бездіяльність), шкідливі наслідки, причинний зв`язок між діянням і шкідливими наслідками, а також час і місце діяння. Суб`єктивну сторону дисциплінарного проступку характеризує вина. Недоведеність хоча б одного з цих елементів виключає наявність дисциплінарного проступку.

Комплексно проаналізувавши сукупність всіх обставин, викладених у рішенні Комісії, суд встановив, що воно не містить усіх необхідних ознак протиправного діяння, таких як ступінь вини, наслідки, які б свідчили про наявність у діях ОСОБА_1 дисциплінарного проступку.

При цьому, згідно з постановою Касаційного адміністративного суду №815/2641/17 від 27.04.2020, дисциплінарним проступком визнається протиправне (умисне чи необережне) діяння (дія чи бездіяльність), тобто невиконання чи неналежне виконання службових обов`язків при здійсненні повноважень, передбачених Конституцією України, законами України, іншими нормативно-правовими актами чи організаційно-розпорядчими документами, перевищення наданих повноважень, порушення обмежень, пов`язаних із проходженням державної служби, а також вчинок, що суперечить вимогам Кодексу професійної етики та поведінки прокурора. Крім того, суд звертає увагу на те, що позивач не виконував службових повноважень при спілкуванні з ОСОБА_5 .

Крім того, суд зазначає, що відповідно до п. 108 Положення, розгляд висновку про наявність чи відсутність дисциплінарного проступку прокурора відбувається на засіданні органу, яке призначається не пізніше ніж через п`ятнадцять днів після надходження висновку про наявність чи відсутність дисциплінарного проступку прокурора. У разі неможливості прийняття органом рішення протягом місяця цей строк може бути продовжений органом, але не більше як на місяць. При цьому, з 23.06.2022, тобто з дня надходження Висновку, до першого призначеного засідання Відповідача-1, тобто 24.08.2022, вказаний строк сплинув.

Щодо поновлення Позивача на посаді, суд зазначає наступне.

Згідно зі статтею 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.

Отже, з викладених норм Конституції України убачається, що одним із принципів дії правової системи в Україні визначено принцип верховенства права та встановлено, що права і свободи можуть бути обмежені виключно у випадках, передбачених Конституцією України, а саме, у разі введення воєнного або надзвичайного стану.

Частина 6 статті 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 09.01.2013 у справі «Волков проти України», звертаючи увагу на необхідність поновлення особи на посаді як спосіб відновлення порушених прав, зазначив, що рішення суду не може носити декларативний характер, не забезпечуючи у межах національної правової системи захист прав і свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права має бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.

Закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав, ніж зазначені в частині першій статті 235 та статті 240-1 Кодексу законів про працю України, а відтак встановивши, що звільнення відбулось із порушенням встановленого законом порядку, єдиним можливим рішенням суду є поновлення такого працівника на займаній або прирівняної до займаної посади.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про поновлення Позивача на посаді прокурора Голосіївської окружної прокуратури міста Києва з 06.10.2022.

За приписами ч.2 ст.235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Верховний Суд України у постанові від 14 січня 2014 р. (справа № 21-395а13) зазначив, що ухвалюючи рішення про поновлення на роботі, суд має вирішити питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визначивши при цьому розмір такого заробітку за правилами, закріпленими у Порядку.

Обчислення середнього заробітку за час вимушеного прогулу проводиться відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.95р. №100 Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок №100).

Пунктом 8 Порядку №100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Як убачається з наданих розрахункових листів за 2022 рік середньоденна заробітна плата позивача складала 2323,35 грн. (без відрахування податків і зборів). Вимушений прогул за період з 06.10.2022 по 13.10.2023 становить 267 днів.

Тобто, грошове забезпечення за час вимушеного прогулу позивача становить 620 334,45 грн. без відрахування податків і зборів), яке підлягає стягненню з Київської міської прокуратури.

Оскільки Позивач звільнений від сплати судового збору, судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Відповідно до пунктів 2, 3 частини першої статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України негайно виконуються рішення суду про: присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць; поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

З наведеного вбачається, що положення статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України допускають до негайного виконання рішення суду у відносинах публічної служби про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання лише у межах суми стягнення за один місяць, а не за весь час вимушеного прогулу, як просить Позивач у своїх позовних вимогах.

Відповідно в частині допуску до негайного виконання рішення суду в частині стягнення середнього заробітку саме за весь час вимушеного прогулу - вимога Позивача задоволенню не підлягає.

Таким чином, на виконання вимог статті 371 КАС України, суду допускає до негайного виконання рішення в частині стягнення на користь Позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць у розмірі 51 111,50 грн. (2323,35 грн х 22 робочі дні) та поновлення ОСОБА_1 на посаді прокурора Голосіївської окружної прокуратури міста Києва.

Статтею 2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною другою статті 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;

2)з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною першою статті 72 КАС України встановлено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 73 КАС України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (частини перша та друга статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України).

Відповідно до статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Докази суду надають учасники справи. Суд може пропонувати сторонам надати докази та збирати докази з власної ініціативи, крім випадків, визначених цим Кодексом.

Суд не може витребувати докази у Позивача в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, окрім доказів на підтвердження обставин, за яких, на думку Позивача, відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів.

Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також звертає увагу на те, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Дійсно, низка рішень ЄСПЛ містить та розвиває такий підхід до обґрунтованості судових рішень.

Так, у справі «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89) ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно статті 6 Конвенції рішення судів достатнім чином містять мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99; від 27 вересня 2001 р., пункт 30). Разом з тим, у рішенні звертається увага, що статтю 6 параграф 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення, може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain», заява серія A № 303-A; від 9 грудня 1994 р.; пункт 29).

У іншому рішенні, зокрема, у справі «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) зазначено, що національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає у тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). На важливість дотримання судами вимоги щодо мотивованості (обґрунтованості) рішень йдеться також у ряді інших рішень ЄСПЛ (наприклад, «Богатова проти України», «Нечипорук і Йонкало проти України» та ін.).

Отже, у рішеннях ЄСПЛ склалась стала практика, відповідно до якої рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто мотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.

У національній судовій практиці також чимало уваги приділяється питанню мотивованості судового рішення. Так, загальні вимоги до змісту судового рішення викладені у постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 14. Згідно з п. п. 11 та 12 постанови у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог; встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях; у мотивувальній частині кожного рішення має бути наведено також посилання на закон та інші нормативно-правові акти матеріального права (назва, стаття, її частина, абзац, пункт, підпункт закону), у відповідних випадках - на норми Конституції України, на підставі яких визначено права та обов`язки сторін у спірних правовідносинах, посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду з прав людини.

Відповідно до частин першої-четвертої статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Беручи до уваги вищевикладене, виходячи з предмету адміністративного позову та встановлених обставин під час розгляду справи, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 2, 77, 159, 243-245, 263, 382 Кодексу адміністративного судочинства України, Київський окружний адміністративний суд, -

в и р і ш и в:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Відповідального органу, що здійснює дисциплінарне провадження (, адреса: 04050, м. Київ, вул. Юрія Іллєнка, 81-б), Київської міської прокуратури (03150, м. Київ, вул. Предславинська, 45/9, ) про визнання наказу протиправним та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити.

2. Визнати протиправним з моменту прийняття та скасувати рішення № 151дп-22 від 21.09.2022 Відповідного органу, що здійснює дисциплінарне провадження про притягнення прокурора Голосіївської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності та накладення дисциплінарного стягнення у виді звільнення з органів прокуратури.

3. Визнати протиправним з моменту прийняття та скасувати наказ керівника Київської міської прокуратури від 05.10.2022 № 1708к про застосування дисциплінарного стягнення відносно ОСОБА_1 у виді звільнення з посади прокурора Голосіївської окружної прокуратури міста Києва та органів прокуратури з 05 жовтня 2022.

4. Поновити ОСОБА_1 на посаді прокурора Голосіївської окружної прокуратури міста Києва з 06.10.2022 року.

5. Стягнути з Київської міської прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу у розмірі 620 334 (шістсот двадцять тисяч триста тридцять чотири) гривні 45 копійок.

6. Допустити негайне виконання рішення Київського окружного адміністративного суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді прокурора Голосіївської окружної прокуратури міста Києва.

7. Допустити негайне виконання рішення Київського окружного адміністративного суду в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць у сумі 51 694 (п`ятдесят одна тисяча шістсот дев`яносто чотири) гривні 53 копійки.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Я.В. Горобцова

Горобцова Я.В.