Справа № 160/18450/23
Суддя: Неклеса Олена Миколаївна
Дата ухвалення: 2023-10-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Неклеса О.М., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у письмовому провадженні адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Соборного відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) про скасування арешту нерухомого майна,-
Вищезазначена позовна заява не відповідала вимогам ст. 161 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), у зв`язку з чим ухвалою суду від 28.07.2023 р. вказану вище позовну заяву залишено без руху з наданням строку для усунення недоліків.
На виконання ухвали суду позивач 04.08.2023 р. виправив вказані недоліки.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07.08.2023 р. відкрито провадження в адміністративній справі. Справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07.08.2023 р. витребувано від приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Шаулової М.О. ( АДРЕСА_3 ): пояснення з відповідними доказами щодо наявності арешту нерухомого майна (приміщення) розташованого за адресою АДРЕСА_1 при посвідчені договору про поділ спадщини від 22.02.2023 року, який зареєстрований в реєстрі за №649.
Цією ж ухвалою суд зупинив провадження у справі до надання витребуваних судом доказів.
30.08.2023 р. до суду надійшли від Першої Дніпровської державної нотаріальної контори документи, направлені останньою на виконання вимог ухвали суду від 07.08.2023 р.
14.09.2023 р. до суду надійшли від приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Шаулової М.О. пояснення, в яких остання зазначила, що 22.02.2023 р. при підписанні договору про розподіл спадщини та реєстрації нерухомості на нових власників було встановлено, що згідно інформаційній довідці №323684340 від 22.02.2023 р., об`єкт нерухомості розташований за адресою АДРЕСА_1 має заборону на нерухоме майно - реєстраційний номер обтяження 3611971 від 16.08.2006 р., та арешт нерухомого майна - реєстраційний номер обтяження 36621118 від 30.08.2006 р. На підставі цього постановою «Про відмову у вчиненні нотаріальної дії» від 22.02.2023 р. ОСОБА_1 було відмовлено у реєстрації за ним вищезгаданої нерухомості.
Також в поясненнях приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Шаулової М.О. зазначено, що 20.04.2023 р. при зверненні до нотаріальної контори ОСОБА_1 надано витяг з Державного реєстру речових прав №328287131 від 06.04.2023 р., сформований приватним нотаріусом Батовою Л.Г. й згідно інформації в витягу обтяження «заборона на нерухоме майно» на об`єкт нерухомості розташований за адресою АДРЕСА_1 було припинено 06.04.2023 р. При цьому, в інформаційній довідці №329789300 від 20.04.2023 р., яка була отримана ОСОБА_4 на прохання ОСОБА_1 , обтяження «заборона на нерухоме майно» було відсутнє, однак залишилось лише одне обтяження «арешт нерухомого майна». Один примірник цієї інформаційної довідки був наданий ОСОБА_1 .
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16.10.2023 р. провадження у справі поновлено.
В ухвалі суду від 07.08.2023 р. про відкриття провадження по справі відповідачу встановлено строк для подання відзиву на позовну заяву з урахуванням приписів ст. 287 КАС України та роз`яснено право на подачу відзиву на позовну заяву, оформленого у відповідності до вимог ст. 162 КАС України, та попереджено про наслідки неподання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин.
Ухвалу про відкриття провадження по справі від 07.08.2023 р. було направлена та доставлена до електронного кабінету відповідача 07.08.2023 р., що підтверджується довідкою про доставку електронного листа.
Копія позовної заяви та додатками була направлена та доставлена до електронного кабінету відповідача 11.08.2023 р., що підтверджується довідкою про доставку електронного листа.
Відповідно до ч. 5 ст. 18 КАС України, суд направляє судові рішення та інші процесуальні документи учасникам судового процесу на їх офіційні електронні адреси, вчиняє інші процесуальні дії в електронній формі із застосуванням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи в порядку, визначеному цим Кодексом, Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів).
Відповідно до п. 37 підрозділу 2 розділу III Положення "Про порядок функціонування окремих підсистем (модулів) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи" підсистема "Електронний суд" забезпечує можливість автоматичного надсилання матеріалів справ в електронному вигляді до Електронних кабінетів учасників справи та їхніх повірених.
Відповідно до п. 17 підрозділу 1 розділу III Положення "Про порядок функціонування окремих підсистем (модулів) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи" особам, які зареєстрували Електронний кабінет, суд надсилає документи у справах, в яких такі особи беруть участь, в електронній формі шляхом їх надсилання до Електронного кабінету таких осіб або в інший спосіб, передбачений процесуальним законодавством, що не позбавляє їх права отримати копію судового рішення у паперовій формі за окремою заявою.
Також вищезазначена ухвала суду разом із примірником позовної заяви з додатками були направлені відповідачу засобами поштового зв`язку та отримані ним 02.10.2023 р., що підтверджується наявним у матеріалах справи рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.
Станом на 16.10.2023 р. (з урахуванням строку на поштове відправлення), від відповідачів відзив на позовну заяву до суду не надходив.
Пояснень, заяв або клопотань по суті спору від відповідачів до суду також не надходило.
Відповідно до частини 4 статті 159 КАС України, неподання суб`єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин може бути кваліфіковано судом як визнання позову.
Таким чином, Соборний ВДВС правом на подання відзиву на позов (у разі заперечення проти позову) та надання доказів по справі не скористався, з клопотанням про продовження строків на надання відзиву до суду не звертався.
Вивчивши та дослідивши всі матеріали справи та надані докази, а також проаналізувавши зміст норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, з`ясувавши всі обставини справи, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд дійшов до наступних висновків.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 , та за змістом договору про розподіл спадщини від 22.02.2023 р. є спадкоємцем об`єкта нерухомості, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 (приміщення).
Позивач зазначив, що під час проведення нотаріальних дій йому стало відомо про те, що згідно інформаційній довідці №329789300 від 20.04.2023 р. об`єкт нерухомості розташованій за адресою АДРЕСА_1 , знаходиться під арештом.
За змістом наявних у матеріалах справи документів, з 09.11.1993 р. спірний об`єкт нерухомості перебував у власності ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого виконкомом Дніпропетровської міської ради народних депутатів 09.11.1993 р. за №ж-4909, зареєстрованого в Дніпропетровському інвентарбюро 09.11.1993 р. за №103п-98.
15.09.1999 р. між ОСОБА_2 (Заставодавець) та ОСОБА_5 (Заставодержатель) був укладений договір застави квартири за №1618, предметом якого була трикімнатна квартира АДРЕСА_2 , як забезпечення своєчасного повернення отриманої позики згідно з договором позики.
15.09.1999 р. приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Коваленко С.В. накладено заборону відчуження на вищезазначений об`єкт нерухомості у зв`язку з посвідченням договору застави до закінчення дії договору застави.
З метою виконання зобов`язань боржника приватний нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Коваленко С.В. винесено виконавчий напис, що зареєстрований в реєстрі за №915 від 13.02.2002 р., згідно з яким звернуто стягнення на відповідний об`єкт нерухомості.
На виконання цього напису старшим державним виконавцем Жовтневого районного відділення юстиції м.Дніпропетровська (далі - ВДВС Жовтневого РУЮ м.Дніпропетровська) Данилевською Т.М. прийнято постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження від 01.03.2002 р.
30.05.2002 р. був проведений аукціон заставленого майна на якому спірне нерухоме майно було продано ОСОБА_3 , що підтверджується наявною у матеріалах справи копією Акту про проведення аукціону від 10.06.2002 р., який був затверджено постановою начальника ВДВС Жовтневого РУЮ м.Дніпропетровська Верхогляда О.О.
Також постановою начальника ВДВС Жовтневого РУЮ м.Дніпропетровська Верхогляда О.О. від 10.06.2002 р. торги були визнані такими, що відбулись.
11.06.2002 р. начальником ВДВС Жовтневого РУЮ м. Дніпропетровська Верхоглядом О.О. була затверджена постанова про закінчення виконавчого провадження щодо примусового виконання виконавчого напису Дніпропетровського міського нотаріального округу за №915 від 13.02.2002 р.
14.06.2002 р. державний нотаріус Сьомої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Батова Л.Г. видала й зареєструвала в реєстрі за №5-2071 свідоцтво, яким посвідчено те, що ОСОБА_3 належить на праві приватної власності майно, що складається з трьохкімнатної квартири АДРЕСА_2 .
У позовній заяві ОСОБА_1 зазначив, що зазначене вище свідоцтво підлягало реєстрації в Дніпропетровському бюро технічної інвентаризації, але не було зареєстровано у 2002 році, у зв`язку з тим, що в приміщенні відбувалось перепланування.
10.10.2003 р. Комунальним підприємством «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» видано технічний паспорт на квартиру АДРЕСА_2 , в якому в графі «Власник» зазначено ОСОБА_3
17.06.2004 р. на підставі рішення виконавчого комітету Жовтневої районної ради №162 від 19.03.2004 р. ОСОБА_3 отримала свідоцтво про право власності на відповідне нерухоме майно, що підтверджується, зокрема, наявною в матеріалах справи копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно за №4458558 від 16.08.2004 р., виданим Комунальним підприємством «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» (номер запису 62-125 в книзі 185п).
22.02.2023 р. між ОСОБА_1 (Спадкоємець-1) та ОСОБА_6 (Спадкоємець-2) був укладений договір про поділ спадщини, за змістом якого здійснюється поділ спадкового майна після смерті громадянки України ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка на момент своєї смерті проживала та була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , в рамках спадкової справи №10/2022, відкритої 17.05.2022 р. приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Шауловою Мариною Олексіївною.
За змістом п. 3 вищезазначеного договору до складу спадкового майна включено, зокрема, квартиру АДРЕСА_2 .
У наданих до суду поясненнях приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Шаулової М.О. від 14.09.2023 р. зазначено, що 22.02.2023 р. при підписанні договору про розподіл спадщини та реєстрації нерухомості на нових власників було встановлено, що згідно інформаційній довідці №323684340 від 22.02.2023 р., об`єкт нерухомості розташований за адресою АДРЕСА_1 має заборону на нерухоме майно - реєстраційний номер обтяження 3611971 від 16.08.2006 р., та арешт нерухомого майна - реєстраційний номер обтяження 36621118 від 30.08.2006 р. На підставі цього постановою "Про відмову у вчиненні нотаріальної дії" від 22.02.2023 р. ОСОБА_1 було відмовлено у реєстрації за ним вищезгаданої нерухомості.
Також в поясненнях приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Шаулової М.О. зазначено, що 20.04.2023 р. при зверненні до нотаріальної контори Кругловим О.Г. надано витяг з Державного реєстру речових прав №328287131 від 06.04.2023 р., сформований приватним нотаріусом Батовою Л.Г. й згідно інформації в витягу обтяження «заборона на нерухоме майно» на об`єкт нерухомості розташований за адресою АДРЕСА_1 було припинено 06.04.2023 р.
В якості підстави обтяження вказано постанову АА №734073 від 01.03.2002 р. ВДВС Жовтневого РУЮ м.Дніпропетровська, д.в. ОСОБА_7 й зазначено в графі «Власник» - ОСОБА_2 .
Зважаючи на вищенаведене, позивач направив відповідачу заяву про зняття арешту з відповідного об`єкта нерухомості.
Також у цьому листі відповідач зауважив, що не має можливості перевірити інформацію за виконавчим провадженням з урахуванням наданих позивачем документів, оскільки виконавчі провадження, що перебували на виконанні протягом 2002-2010 років знищені у зв`язку з завершенням трирічного терміну зберігання в архіві у відповідності до п. 3.19 Інструкції з діловодства в органах державної виконавчої служби (в редакції 1999 року).
Зважаючи на вищенаведене, з метою захисту власних прав та інтересів ОСОБА_1 звернувся до суду з цим позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з такого.
Згідно із ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Межі повноважень, підстави та способи їх реалізації державними виконавцями та приватними виконавцями встановлені, зокрема, Законом України «Про виконавче провадження» №1404-VІІІ від 02.06.2016 р.
Водночас на момент накладення державним виконавцем арешту на спірний об`єкт нерухомості та винесення постанови про закінчення виконавчого провадження був чинний Закон України «Про виконавче провадження» №606-XIV ід 21.04.1999 р. (далі Закон №606).
Згідно із приписами ст. 1 Закону №606 (тут і надалі в редакції, яка була чинною на момент винесення постанови про закінчення виконавчого провадження від 11.06.2002 р.), виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).
У відповідно до положень ст. 3 Закону №606 виконанню підлягали, зокрема, виконавчі написи нотаріусів.
Згідно із ст. 52 Закону №606, стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається як для задоволення вимог стягувача-заставодержателя, так і для задоволення вимог інших стягувачів.
У відповідності до положень статті 55 Закону №606, арешт майна полягає у проведенні його опису, оголошенні заборони розпоряджатися ним, а у разі потреби - в обмеженні права користування майном або його вилученні у боржника та передачі на зберігання іншим особам. Види, обсяги і строк обмеження встановлюються державним виконавцем у кожному конкретному випадку з урахуванням властивостей майна, його значення для власника чи володільця, необхідності використання та інших обставин.
Арешт застосовується:
1) для забезпечення збереження майна боржника, що підлягає
наступній передачі стягувачеві або реалізації;
2) для виконання рішення про конфіскацію майна боржника;
3) при виконанні ухвали суду про накладення арешту на майно,
що належить відповідачу і знаходиться у нього чи в інших осіб.
Статтею 61 Закону №606 встановлено, що реалізація арештованого майна, за винятком майна, виключеного за законом з обігу, здійснюється державним виконавцем шляхом його продажу через торговельні організації, відповідні структури Міністерства фінансів, на прилюдних торгах, аукціонах, якщо інше не передбачено законом, у двомісячний строк з дня накладення арешту.
У відповідності до положень статті 62 Закону №606, звернення стягнення на будинок, квартиру, інше приміщення, земельну ділянку, що є нерухомим майном, провадиться у разі відсутності у боржника достатніх коштів чи рухомого майна. При цьому в першу чергу провадиться звернення стягнення на окрему від будинку земельну ділянку, інше приміщення, що належать боржникові. В останню чергу звертається стягнення на жилий будинок чи квартиру.
Реалізація належних боржникові будинку, квартири та іншого нерухомого майна провадиться відповідно до закону шляхом продажу з прилюдних торгів.
Згідно із приписами ст. 39 Закону №606, виконавче провадження закінчується у випадках:
1) фактичного повного виконання рішення згідно з виконавчим документом;
2) закриття виконавчого провадження відповідно до статті 37 цього Закону;
3) повернення виконавчого документа без виконання на вимогу суду або іншого органу (посадової особи), які видали виконавчий документ, або на письмову вимогу стягувача;
4) направлення виконавчого документа за належністю до іншого підрозділу Державної виконавчої служби.
Про закінчення виконавчого провадження державний виконавець виносить постанову, яка затверджується начальником відповідного відділу Державної виконавчої служби. Постанова про закінчення виконавчого провадження може бути оскаржена сторонами до суду у 10-денний строк.
Статтею 38 Закону №606 було передбачено, що у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю до іншого відділу Державної виконавчої служби) припиняється чинність арешту майна боржника, скасовуються інші здійснені державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку з закінченням виконавчого провадження. Закінчене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.
Пункт 4.10 Інструкції про проведення виконавчих дій, затвердженої наказом Міністерства юстиції України №74/5 від 15.12.1999 р. (в редакції від 26.02.2002 р.) також було передбачено, що в разі закриття або закінчення виконавчого провадження чинність арешту майна боржника припиняється.
Разом з тим, фактичні обставини справи свідчать про те, що під час винесення 11.06.2002 р. постанови про закінчення виконавчого провадження щодо примусового виконання виконавчого напису Дніпропетровського міського нотаріального округу за №915 від 13.02.2002 р. державним виконавцем ВДВС Жовтневого РУЮ м.Дніпропетровська Данилевською Т.М. не виконано приписи вищезазначеної норми та не вчинено передбачені ст. 38 Закону №606 дії (в т.ч. щодо зняття арешту з відповідного об`єкта нерухомості, накладеного державним виконавцем згідно із постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження від 01.03.2002 р.).
Статтею 40 Закону України «Про виконавче провадження» №1404-VІІІ визначено, що у разі закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження. Виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом. Про зняття арешту з майна (коштів) виконавець зазначає у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа, яка в день її винесення надсилається органу, установі, посадовій особі, яким була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно (кошти) боржника, а у випадках, передбачених законом, вчиняє дії щодо реєстрації припинення обтяження такого майна.
Водночас, наказом Міністерства юстиції України від 07.06.2017 р. №1829/5 затверджено Правила ведення діловодства та архіву в органах державної виконавчої служби та приватними виконавцями, відповідно до пункту 1 розділу Х та пункту 1 розділу ХІ якого, завершені виконавчі провадження та виконавчі провадження, за якими виконавчий документ повернуто без прийняття до виконання, підлягають передачі до архіву органу державної виконавчої служби, приватного виконавця не пізніше 01 серпня поточного року та 01 лютого наступного року. Передані до архіву органу державної виконавчої служби, приватного виконавця справи та виконавчі провадження, строк зберігання яких закінчився, підлягають знищенню.
Таким чином, як Законом №606-XIV, так і Законом №1404-VІІІ передбачено, що після закінчення виконавчого провадження за загальним правилом державним виконавцем повинні вживатись заходи щодо зняття арешту з нерухомого майна боржника, накладеного в рамках виконавчого провадження.
Однак всупереч наведеному, відповідачем не були вжиті відповідні дії щодо зняття арешту зі спірного об`єкта нерухомості.
Тобто, під час завершення відповідного виконавчого провадження, яке на даний час є знищеним, арешт з відповідного нерухомого майна не був знятий.
Частиною 2 статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Так, відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції: кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Стаття 13 Конвенції гарантує кожному право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо порушення передбаченого Конвенцією права було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
В силу принципу пропорційності втручання в право особи безперешкодно користуватися та розпоряджатися своїм майном можливе лише за умови дотримання «справедливої рівноваги» між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав людини.
Неузгодженість дій органів державної влади або невиконання державними органами та їх посадовими особами своїх безпосередніх обов`язків не повинно тягти за собою покладення на суб`єкта господарювання надмірних обов`язків або інших несприятливих наслідків, як це мало місце у цій справі.
Тобто, з урахуванням того, що у органів державної виконавчої служби наявний обов`язок щодо зняття арешту з майна боржника у виконавчому провадженні при завершенні такого виконавчого провадження, а також з огляду на те, що в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно наразі наявний запис про арешт нерухомого майна позивача, суд дійшов висновку, що Соборним ВДВС допущено протиправну бездіяльність щодо не зняття арешту з нерухомого майна (приміщення), розташованого за адресою АДРЕСА_1 , накладеного державним виконавцем Жовтневого районного відділення юстиції м.Дніпропетровська Данилевською Т.М. на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження від 01.03.2002 р.
Основним завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку (частини 1, 2 статті 2 КАС України).
Суд вважає, що відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, у спірних правовідносинах порушено принцип захисту обґрунтованих сподівань (reasonable expectations), який тісно пов`язаний із принципом юридичної визначеності (legal certainty) і є невід`ємним елементом принципу правової держави та верховенства права. Як зазначено у справі Black Clawson Ltd. v. Papierwerke AG, (1975) AC 591 at 638, сприйняття верховенства права як конституційного принципу вимагає того, аби будь-який громадянин, перед тим, як вдатися до певних дій, мав змогу знати заздалегідь, які правові наслідки настануть.
Сутність принципу правової визначеності Європейський суд визначив як забезпечення передбачуваності ситуації та правовідносин у сферах, що регулюються, цей принцип не дозволяє державі посилатись на відсутність певного правового акта, який визначає механізм реалізації прав і свобод громадян, закріплених у конституційних та інших актах.
Як зазначив Європейський суд у справі Yvone van Duyn v. Home Office, принцип правової визначеності означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатись на зобов`язання, взяті державою, навіть якщо такі зобов`язання містяться в законодавчому акті, якій загалом не має автоматичної прямої дії.
Така дія названого принципу пов`язана із іншим принципом відповідальності держави, який полягає в тому, що держава не може посилатись на власне порушення зобов`язань для запобігання відповідальності.
Крім того, згідно з висновками Європейського суду з прав людини перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення пункту 1 дозволяє позбавлення власності лише на умовах, передбачених законом, а пункт 2 визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію законів (рішення у справах Амюр проти Франції, Колишній король Греції та проти Греції та Малама проти Греції. Майном може бути як існуюче майно, так і активи, включаючи вимоги, стосовно яких особа може стверджувати, що вона має принаймні легітимні сподівання на реалізацію майнового права (пункт 83 рішення від 12.07.2001 р. у справі Ганс-Адам 11 проти Німеччини). Легітимні сподівання за характером повинні бути більш конкретними, ніж просто надія й повинні ґрунтуватися на законодавчому положенні або юридичному акті, такому як судовий вердикт (рішення у справі Копецький проти Словачини).
Відповідно до вимог пунктів 3, 4 частини 1 статті 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.
Відповідно до частини 2 статті 9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до пунктів 3, 4 і 10 частини 2 статті 245 КАС України, у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; а може обрати інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів. Між тим, суд зазначає, що у постанові Верховного Суду від 24.11.2015 р. у справі №816/1229/14, поміж іншого, вказано, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.
Відповідно до частини 2 статті 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють: чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії): безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Частиною 1 статті 6 КАС України передбачено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Згідно з частиною 1 статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до частини 1 статті 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.
Згідно з частиною 2 статті 73 КАС України, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Частиною 1 статті 77 КАС України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до приписів частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
З огляду на викладені вище обставини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є такими, що підлягають частковому задоволенню.
Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.
Відповідно до частини 3 статті 139 КАС України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
Керуючись ст.ст. 2, 9, 72-77, 90, 242-243, 245-246, 258, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Визнати протиправною бездіяльність Соборного відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) щодо не зняття арешту з нерухомого майна (приміщення), розташованого за адресою АДРЕСА_1 , накладеного на підставі постанови державного виконавця Жовтневого районного відділення юстиції м.Дніпропетровська Данилевської Т.М. про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження від 01.03.2002 р.
В задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Звернути увагу учасників справи, що відповідно до частини 7 статті 18 Кодексу адміністративного судочинства України особам, які зареєстрували офіційні електронні адреси в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі, суд вручає будь-які документи у справах, в яких такі особи беруть участь, виключно в електронній формі шляхом їх направлення на офіційні електронні адреси таких осіб, що не позбавляє їх права отримати копію судового рішення у паперовій формі за окремою заявою.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст. ст. 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення суду складено та підписано 16.10.2023 р.

Суддя О.М. Неклеса