Справа № 520/25197/23
Суддя: Сліденко А.В.
Дата ухвалення: 2023-10-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Харків

16.10.2023 р. справа №520/25197/23

Харківський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Сліденко А.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без призначення судового засідання з повідомленням (викликом) сторін справу за позовом

ОСОБА_1 (далі за текстом - позивач, заявник)
до Харківського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки (правонаступник військової частини НОМЕР_1 ) (далі за текстом - відповідач, владний суб`єкт, суб`єкт владних повноважень, орган публічної адміністрації, адміністративний орган, Харківський ОТЦКтаСП)
провизнання проитправною бездіяльності суб"єкта владних повноважень, спонукання до належної оплати часу служби публічного службовця, -

встановив:

Позивач у порядку адміністративного судочинства заявив вимоги про: 1) визнання протиправною бездіяльності Харківського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки (правонаступника військової частини НОМЕР_1 ) (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 , місцезнаходження: АДРЕСА_1 ) щодо не нарахування і не виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 ) збільшеної до 100 000 грн. додаткової винагороди відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» від 28 лютого 2022 року №168, з серпня 2022 по січень 2023 року (включно), у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, в розрахунку на місяць пропорційно дням перебування на лікуванні в закладах охорони здоров`я, включаючи час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого та відпустках для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної, медичної) комісії; 2) зобов`язання Харківського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки (правонаступник військової частини НОМЕР_1 ) (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 , місцезнаходження: АДРЕСА_1 ) нарахувати і виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 ) додаткову винагороду збільшену до 100 000 грн. відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» від 28 лютого 2022 року №168, за період з серпня 2022 по січень 2023 року (включно), у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, в розрахунку на місяць пропорційно дням перебування на лікуванні в закладах охорони здоров`я, включаючи час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого та відпустках для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної, медичної) комісії.

Аргументуючи ці вимоги зазначив, що субєктом владних повноважень протиправно не проведено повної оплати часу служби у порядку п.1 постанови КМУ від 28.02.2022р. №168 у розмірі, підвищеному до 100.000,00грн.

Відповідач із поданим позовом не погодився.

Аргументуючи заперечення проти позову зазначив, що оплата часу військової служби заявника проведена у повному обсязі згідно з фізично наявними документами.

Враховуючи обсяг добутих доказів, а також сплив строків на реалізацію учасниками справи прав на подачу відповідних процесуальних документів та незмінність завдання адміністративного судочинства у будь-якому спорі, суд вважає, що справа підлягає вирішенню на підставі наявних доказів.

Суд, повно виконавши процесуальний обов`язок зі збору доказів, перевіривши доводи сторін добутими доказами, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст належних норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.

Установлені судом обставини спору полягають у наступному.

Заявник народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , належить до громадянства України.

Під час проходження військової служби згідно з наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 20.06.2022р. №11 заявник був призначений на посаду кулеметника другого стрілецького відділення третього стрілецького взводу другої стрілецької роти Військової частини НОМЕР_1 .

Згідно з наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 18.01.2023р. №18 заявник був виключений із списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 з 18.01.2023р. у звязку із вибуттям до нового місця служби.

Отже, на протязі проміжку часу 20.06.2022р.-18.01.2023р. заявник обліковувався на штатній військовій посаді в організаційній структурі Військової частини НОМЕР_1 та знаходився на фінансовому забезпеченні цієї військової частини.

У зв`язку із розформуванням Військової частини НОМЕР_1 компетенційним правонаступником даного субєкта владних повноважень визначений Харківський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки.

Ці обставини учасниками спору не заперечуються та не оскаржуються.

Згідно із журналом бойових дій Військової частини НОМЕР_1 з 23.08.2022р. заявник входив до складу сил та засобів Військової частини НОМЕР_1 , які залучаються та приймають безпосередню участь у бойових діях за бойовим розпорядженням Оперативно-тактичного угрупування «Соледар» від 23.08.2022р. №602дск/ОТУ, під час яких (а саме 28.08.2022р.) отримав ушкодження (міно-осколкова травма; відкрита травма лівої гомілки; правої кісті; шиї - осколкове поранення 5 кільця; травма відділу шийного хребта; далі за текстом Поранення, Травма).

Обставини отримання заявником Поранення 28.08.2022р. під час участі у веденні бойових дій за бойовим завданням унаслідок обстрілу ворога підтверджені також і складеним Військовою часиною НОМЕР_1 наказом від 11.01.2023р. №10 та довідкою про обставини травми від 09.12.2022р. 4454/7/1650.

Згідно з медичною випискою КНП «КЛІШМД» ДМР (місто Дніпро) у період 29.08.2022р.-30.08.2023р. заявник знаходився на стаціонарному лікуванні у зв`язку із Пораненням.

Згідно з медичною випискою КП «Волинська обласна клінічна лікарня» (місто Луцьк) у період 31.08.2022р.-12.09.2023р. заявник знаходився на стаціонарному лікуванні у зв`язку із Пораненням.

Довідкою Військово-лікарської комісії від 04.10.2022р. №348 засвідчені обставини виникнення у заявника потреби у відпустці за станом здоровя на 30 календарних днів через отримання Поранення.

Згідно із складеним військовою частиною НОМЕР_1 відпускним квитком від 06.10.2022р. №332 заявник з 06.10.2022р. і до 04.11.2022р. отримав відпустку тривалістю 30 календарних днів і повинен був 05.10.2022р. повернутись до Військової частини НОМЕР_1 .

Довідкою Військово-лікарської комісії від 21.11.2022р. №2539 засвідчені обставини виникнення у заявника потреби у відпустці за станом здоровя на 30 календарних днів через отримання Поранення.

Згідно із складеним військовою частиною НОМЕР_1 відпускним квитком від 22.11.2022р. №586 заявник з 22.11.2022р. і до 21.12.2022р. отримав відпустку тривалістю 30 календарних днів і повинен був 22.12.2022р. повернутись до Військової частини НОМЕР_1 .

Довідкою Військово-лікарської комісії від 14.12.2022р. №3060 засвідчені обставини виникнення у заявника потреби у відпустці за станом здоровя на 30 календарних днів через отримання Поранення.

Згідно із складеним військовою частиною НОМЕР_1 відпускним квитком від 22.12.2022р. №634 заявник з 22.12.2022р. і до 21.01.2023р. отримав відпустку тривалістю 30 календарних днів і повинен був 21.01.2023р. повернутись до Військової частини НОМЕР_1 .

Отже, заявник отримав Поранення 28.08.2022р. і перебував на лікуванні через отримання Поранення та у відпустці через отримання Поранення у періоди: 29.08.2022р.-30.08.2023р., 31.08.2022р.-12.09.2023р., 06.10.2022р.-04.11.2022р., 22.11.2022р.-21.12.2022р., 22.12.2022р.-21.01.2023р. (при тому, що був виключений із списів особового складу Військової частини НОМЕР_1 18.01.2023р., тобто до завершення терміну відпустки).

Доказів безпосередньої участі заявника у веденні бойових дій за бойовим розпорядженням та бойовим завданням після календарної дати 28.08.2022р. матеріали справи не містять.

За викладеним у відзиві на позов твердженні субєкта владних повноважень у березні 2023р. на користь заявника було проведено платіж з додаткової грошової винагороди у порядку постанови КМУ від 28.02.2022р. №168 у розмірі 142.348,39грн. за період часу 29.08.2023р.-04.11.2022р.

Ці обставини узгоджуються із поданою заявником до матеріалів справи роздруківкою виписки банківської установи про рух коштів на картковому рахунку заявника.

Довідкою Військової частини НОМЕР_1 від 16.01.2023р. №4454/71256 підтверджені обставини участі заявника протягом 23.08.2022р.-07.11.2022р. у виконанні заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів Держави у звязку із агресією Російської Федерації проти України.

Згідно з довідкою Харківського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки від 18.08.2023р. від 18.08.2023р. №226/ВФЗ заявнику було нараховано і виплачено додаткову грошову винагороду у порядку постанови КМУ від 28.02.2022р. №168 за липень 2022р. у сумі 14.000,00грн., за серпень-жовтень 2022р. у сумі 30.000,00грн. щомісячно, за листопад 2022р. у сумі 43.548,39грн., за грудень 2022р. у сумі 30.000,00грн., за січень 2023р. у сумі 37.000,00грн.

Стверджуючи про протиправність управлінського волевиявлення субєкта владних повноважень з приводу оплати часу військової служби 01.08.2022р.-31.01.2023р. не у повному обсязі за рахунок непроведення платежів з додаткової винагороди у порядку постанови КМУ від 28.02.2022р. №168 у розмірі до 100.000,00грн., заявник ініціював даний спір.

Вирішуючи спір по суті, суд вважає, що до відносин, які склались на підставі встановлених обставин спору, підлягають застосуванню наступні норми права.

Суспільні відносини з приводу одержання військовослужбовцем органів системи Збройних Сил України винагороди за працю (службу) додатково до ст.43 Конституції України деталізовані приписами ст.9 Закону України від 20.12.1991р. №2011-ХІІ "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (далі за текстом - Закон України від 20.12.1991р. №2011-ХІІ), а також нормами постанови КМУ від 30.08.2017р. №704 (з 01.03.2018р.).

Так, згідно з ч.2 ст.9 Закону України від 20.12.1991р. №2011-ХІІ "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (далі за текстом - Закон України від 20.12.1991р. №2011-ХІІ) до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

За правилом ч.4 ст.9 Закону України від 20.12.1991р. №2011-ХІІ "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України.

На виконання Указів Президента України від 24.02.2022р. №64 Про введення воєнного стану в Україні та №69 Про загальну мобілізацію Кабінетом Міністрів України було прийнято постанову від 28.02.2022р. №168.

У п.1 первісної редакції постанови КМУ від 28.02.2022р. №168 Уряд України визначив, що умовами призначення додаткової винагороди у фіксованому розмірі 30.000,00грн. щомісячно є одночасна сукупність таких обставин як: 1) тривання/продовження дії правового режиму воєнного стану; 2) належність громадянина до окреслених у постанові КМУ від 28.02.2022р. №168 категорій осіб (зокрема, військовослужбовців Збройних Сил України); 3) несення особою служби у правовому режимі воєнного стану; 4) видання командиром (начальником) наказу про призначення додаткової винагороди.

Також у п.1 первісної редакції постанови КМУ від 28.02.2022р. №168 Уряд України визначив, що умовами призначення додаткової винагороди у розмірі понад 30.000,00грн. і до 100.000,00грн. є одночасна сукупність таких обставин як: 1) тривання/продовження дії правового режиму воєнного стану; 2) належність громадянина до окреслених у постанові КМУ від 28.02.2022р. №168 категорій осіб (зокрема, військовослужбовців Збройних Сил України); 3) несення особою служби в правовому режимі воєнного стану; 4) видання командиром (начальником) наказу про призначення додаткової винагороди; 5) особиста та безпосередня участь особи або у бойових діях, або у заходах з національної безпеки, заходах з оборони, заходах з відсічі і стримуванні збройної агресії; 6) фізичне перебування особи у районах бойових дій чи районах забезпечення здійснення заходів з національної безпеки і оборони або районах забезпечення здійснення заходів з відсічі і стримуванні збройної агресії.

За одночасної відповідності усім переліченим кваліфікаційним умовам громадянин набуває право на отримання додаткової винагороди у порядку постанови КМУ від 28.02.2022р. №168 до 100.000,00грн. в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах.

У розумінні ст.1 Закону України від 06.12.1991р. №1932-ХІІ «Про оборону України» бойові дії - форма застосування з`єднань, військових частин, підрозділів (інших сил і засобів) Збройних Сил України, інших складових сил оборони, а також поліції особливого призначення Національної поліції України для вирішення бойових (спеціальних) завдань в операціях або самостійно під час відсічі збройної агресії проти України або ліквідації (нейтралізації) збройного конфлікту, виконання інших завдань із застосуванням будь-яких видів зброї (озброєння); воєнні дії - організоване застосування сил оборони та сил безпеки для виконання завдань з оборони України; район воєнних (бойових) дій - визначена рішенням Головнокомандувача Збройних Сил України частина сухопутної території України, повітряного або/та водного простору, на якій впродовж певного часу ведуться або/та можуть вестися воєнні (бойові) дії.

Пунктом 1 постанови КМУ від 28.02.2022р. №168 у редакції постанови КМУ від 01.04.2022р. №400 право на отримання додаткової винагороди до 100.000,00грн. було поширено на такі категорії осіб які: 1) у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, перебувають на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), включаючи час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого, або перебувають у відпустці для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної) комісії; 2) захоплені в полон (крім тих, які добровільно здалися в полон) або є заручниками, а також інтерновані в нейтральні держави або безвісно відсутні (у разі, коли зазначені події сталися як до введення воєнного стану, так і після його введення); 3) загинули (померли внаслідок отриманих після введення воєнного стану поранень, травм), - виплата здійснюється за весь місяць, у якому особа загинула (померла).

Отже, поранення особи (контузія, травма, каліцтво), пов`язане із захистом Батьківщини під час проходження служби в умовах, за які передбачена виплата додаткової винагороди у порядку постанови КМУ від 28.02.2022р. №168 у розмірі до 100.000,00грн., зумовлює збереження права особи на отримання згаданої винагороди у розмірі до 100.000,00грн. як за час проходження стаціонарного лікування після поранення, так і за час знаходження у відпустці для лікування за висновком військово-лікарської комісії після тяжкого поранення як безвідносно до існування будь-яких перерв між стаціонарним лікуванням і відпусткою для лікування, так і безвідносно до вибуття у відпустку для лікування після поновлення виконання обов`язків за військовою посадою.

На момент виникнення спірних правовідносин правила виплати додаткової винагороди у порядку постанови КМУ від 28.02.2022р. №168 військовослужбовцям Збройних Сил України були деталізовані приписами окремого доручення Міністра оборони України від 23.06.2022р. №912/з/29 (далі за текстом Окреме доручення №912/з/29).

Згідно з п.1 Окремого доручення №912/з/29 під терміном «безпосередня участь військовослужбовця у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів» слід розуміти виконання військовослужбовцем: - бойових завдань у складі військової частини (підрозділу), яка (який) веде воєнні (бойові) дії у складі діючих угруповань військ (сил) Сил оборони держави (визначених Головнокомандувачем Збройних Сил України або начальником Генерального штабу Збройних Сил України) в районі ведення воєнних (бойових) дій; - бойових (спеціальних) завдань на лінії бойового зіткнення (в межах району виконання бойових (спеціальних) завдань військовою частиною (підрозділом, у тому числі зведеним) першого ешелону оборони або наступу (контрнаступу, контратаки) під час перебування у складі органу військового управління, штабу угрупування військ (сил) або штабу тактичної групи, включеної до складу діючих угрупувань військ (сил) Сил оборони Держави; - бойових (спеціальних) завдань із всебічного забезпечення діючих угрупувань військ (сил) оборони держави безпосередньо в районі ведення бойових дій згідно з бойовими розпорядженнями; - бойових завдань з ведення руху опору на територіях України, тимчасово окупованих (захоплених) противником; - завдань з ведення оперативної (військової, спеціальної) розвідки в районі ведення бойових дій або на територіях, тимчасового окупованих (захоплених) противником; - бойових завдань з відбиття збройного нападу (вогневого ураження противника) на обєкти, що охороняються, звільнення таких обєктів у разі їх захоплення або спроби насильного заволодіння зброєю, бойовою та іншою технікою; - бойових завдань з пошуку, виявлення та знешкодження диверсійно-розвідувальних груп, незаконних збройних формувань (озброєних осіб); - виконання бойових завдань з ураження повітряних цілей; - виконання бойових завдань у районах проведення бойових дій з виявлення повітряних цілей; здійснення польотів у районах ведення воєнних дій, ведення повітряного бою; - здійснення заходів з виводу повітряних суден з під удару противника з виконання зльоту; - виконання бойових (спеціальних) завдань кораблями, катерами, суднами в морській, річковій акваторії.

Згідно з п.3 Окремого доручення №912/з/29 райони ведення бойових дій підлягають визначенню рішеннями Головнокомандувача Збройних Сил України; склад діючих угрупувань Сил оборони держави підлягає визначенню як рішеннями Головнокомандувача Збройних Сил України, так і рішеннями начальника Генерального штабу Збройних Сил України; інші райони ведення бойових дій (у тому числі повітряного простору), в яких здійснювалися заходи з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії з визначенням конкретного місця та часу їх проведення підлягають визначенню за рішеннями Головнокомандувача Збройних Сил України.

Також згідно з п.3 Окремого доручення №912/з/29 документальне підтвердження безпосередньої участі військовослужбовця у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії повинно відбуватись на підставі: - бойового наказу (бойового розпорядження); - журналу бойових дій, журналу ведення оперативної обстановки, бойового донесення, постовою відомості; - рапорту (донесення) командира підрозділу (групи) про участь кожного військовослужбовця (у тому числі з доданих або оперативно підпорядкованих підрозділів) у бойових діях, у виконанні бойових (спеціальних) завдань.

Пунктом п.5 Окремого доручення №912/з/29 було продубльовано та конкретизовано припис постанови КМУ від 28.02.2022р. №168 про виплату додаткової винагороди військовослужбовцям особового складу військової частини на підставі наказів командирів військових частин із відображенням у тексті такого наказу бойового наказу (бойового розпорядження).

Відповідно до п.6 Окремого доручення №912/з/29 фізичне складання (існування) рапорту командира відповідного підрозділу з питання призначення додаткової винагороди у порядку постанови КМУ від 28.02.2022р. №168 поряд із існуванням згаданих у п.3 Окремого доручення №912/з/29 документів є передумовою для прийняття наказу командира військової частини про призначення, обчислення, виплату додаткової винагороди у порядку постанови КМУ від 28.02.2022р. №168.

Як то указано у п.7 Окремого доручення №912/з/29, підставою для видання наказу щодо виплати додаткової винагороди у розмірі 100.000,00грн. військовослужбовцям, які знаходяться на лікуванні після поранення або у відпустці для лікування після тяжкого поранення є довідка про обставини отримання військовослужбовцем поранення за формою згідно з додатком №5 до Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України (затверджено наказом Міністра оборони України від 14.08.2008р. №402).

Випадки невиплати додаткової винагороди у порядку постанови КМУ від 28.02.2022р. №168 були сформульовані у п.9 Окремого доручення №912/з/29.

У межах спірних правовідносин за участю заявника як військовослужбовця про існування згаданих у п.9 Окремого доручення №912/з/29 обставин не згадує ані позивач, ані відповідач, а тому суд виходить із відсутності таких обставин.

Отже, виплата додаткової винагороди військовослужбовцям Збройних Сил України у порядку постанови КМУ від 28.02.2022р. №168 була передбачена у обов`язковому фіксованому розмірі 30.000,00грн. у межах кожного календарного місяця за кожен календарний день обіймання військової посади (тобто із розрахунку 30 днів у календарному місці розмір денної виплати складає 1.000,00грн. до утримання податків (зборів), а із розрахунку 31 день у календарному місці розмір денної виплати складає 967,74грн. до утримання податків (зборів).

Натомість, виплата додаткової винагороди військовослужбовцям Збройних Сил України у порядку постанови КМУ від 28.02.2022р. №168 у розмірі понад 30.000,00грн. до 100.000,00грн. (тобто 70.000,00грн.) була передбачена у разі особистого вчинення кожним конкретним військовослужбовцем протягом доби (календарного дня) будь-якого діяння з кола, окреслених у п.1 Окремого доручення №912/з/29 (тобто із розрахунку 30 днів у календарному місці розмір денної виплати складає 2.333,33грн. до утримання податків (зборів), а із розрахунку 31 день у календарному місці розмір денної виплати складає 2.258,06грн. до утримання податків (зборів).

На противагу викладеним у позові доводам заявника суд відзначає, що у порядку постанови КМУ від 28.02.2022р. №168 додаткова грошова винагорода як у фіксованому розмірі - 30.000,00грн., так і у підвищеному до 100.000,00грн. розмірі підлягає виплаті не за увесь календарний місяць, а за кожен окремий календарний день проходження військової служби в умовах дії правового режиму воєнного стану, за кожен окремий календарний день безпосередньої та особистої участі військовослужбовця у веденні бойових дій, за кожен окремий календарний день лікування у зв`язку із отриманням від безпосередньої та особистої участі військовослужбовця у веденні бойових дій пораненням, за кожен окремий календарний день відпустки у зв`язку із отриманням під безпосередньої та особистої участі військовослужбовця у веденні бойових дій пораненням.

Тому періоди 01.08.2022р.-27.08.2022р., 19.01.2023р.-31.01.2023р. не підлягають оплаті на користь заявника додатковою грошовою допомогою у порядку постанови КМУ від 28.02.2022р. №168 у підвищеному до 100.000,00грн. розмірі ані за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 , ані за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Суд підкреслює усвідомлення змісту ст.3 Конституції України (де указано, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю), змісту ст.17 Конституції України (відповідно до якої держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей), змісту ст.65 Конституції України (згідно з якою захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України), усі ризики для життя та здоровя людини, спричинені безпосереднім та особистим виконанням громадянином завдання із захисту суверенітету України та територіальної цілісності України.

При цьому, суд зважає, що вимога особи про виплату додаткової винагороди у порядку постанови КМУ від 28.02.2022р. №168 у бажаному розмірі одночасно означає і несформульоване текстуально, але існуюче у реальності звинувачення відповідної компетентної військової посадової особи (командира, начальника) у неправильному обліку часу військової служби, у неправильній кваліфікації умов несення військової служби, у неправильному визначенні розміру додаткової винагороди.

Продовжуючи вирішення спору, суд зважає, що критерії законності управлінського волевиявлення (як у формі рішення, так і у формі діяння) владного суб`єкта викладені законодавцем у приписах ч.2 ст.2 КАС України, а у силу ч.2 ст.77 КАС України обов`язок доведення факту дотримання цих критеріїв покладений на владного суб`єкта шляхом подання до суду доказів та наведення у процесуальних документах доводів як відповідності закону вчиненого волевиявлення, так і помилковості аргументів іншого учасника справи.

Тому відповідність закону рішення чи діяння субєкта владних повноважень як у спорі про прагнення до набуття приватною особою додаткового блага чи активу, так і у спорі про визнання протиправним новоствореного унаслідок управлінського волевиявлення субєкта владних повноважень публічного обовязку, зокрема, за критеріями дотримання компетенції, меж повноважень, способу дій, приводу реалізації функції контролю, обгрунтованості, безсторонності (неупередженості), добросовісності, розсудливості, рівності перед законом, унеможливлення дискримінації, пропорційності, своєчасності, права особи на участь у процесі прийняття рішення, має доводитись, насамперед відповідачем.

При цьому, із положень частин 1 і 2 ст.77 КАС України у поєднанні з приписами ч.4 ст.9, абз.2 ч.2 ст.77, частин 3 і 4 ст.242 КАС України слідує, що владний суб`єкт повинен доводити обставини фактичної дійсності у спорі за стандартом доказування - "поза будь-яким розумним сумнівом" (тобто запропоноване сприйняття ситуації повинно виключати реальну ймовірність існування у дійсності будь-якого іншого варіанту), у той час як до приватної особи підлягає застосуванню стандарт доказування - "баланс вірогідностей" (тобто запропоноване сприйняття ситуації не повинно суперечити умовам реальної дійсності і бути можливим до настання).

Разом із тим, суд вважає, що саме лише неспростування владним суб`єктом задекларованого, але не доведеного документально твердження приватної особи про конкретну обставину фактичної дійсності, не спричиняє виникнення безумовних та беззаперечних підстав для висновку про реальне існування такої обставини у дійсності.

І хоча спір безумовно підлягає вирішенню у порядку ч.2 ст.77 КАС України, однак суд повторює, що реальність (справжність та правдивість) конкретної обставини фактичної дійсності не може бути сприйнята доведеною виключно через неспростування одним із учасників справи (навіть суб"єктом владних повноважень) декларативно проголошеного, але не доказаного твердження іншого учасника справи, позаяк протилежне явно та очевидно прямо суперечить меті правосуддя - з`ясування об`єктивної істини у справі.

Правильність саме такого тлумачення змісту ч.1 ст.77 та ч.2 ст.77 КАС України підтверджується правовим висновком постанови Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2020р. по справі №520/2261/19, де указано, що визначений ст. 77 КАС України обов`язок відповідача - суб`єкта владних повноважень довести правомірність рішення, дії чи бездіяльності не виключає визначеного частиною першою цієї ж статті обов`язку позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

Окрім того, за правовою позицією, сформульованою у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.06.2023р. у справі №916/3027/21: 1) покладений на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність передбачає, що висновки суду можуть будуватися на умовиводах про те, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були; 2) суд з дотриманням вимог щодо всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів визначає певну сукупність доказів, з урахуванням їх вірогідності та взаємного зв`язку, які, за його внутрішнім переконанням, дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, що входять до предмета доказування.

У розумінні ч.1 ст.72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

При цьому, згідно з ч.1 ст.73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, а у силу запроваджених частинами 1 і 2 ст.74 КАС України застережень суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням встановленого законом порядку або не підтверджені визначеними законом певними засобами доказування.

Відповідно до ч.1 ст.75 КАС України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а за правилом ч.1 ст.76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Перевіряючи наведені учасниками спору аргументи приєднаними до справи доказами, оцінивши добуті докази в їх сукупності за правилами ст.ст.72-77, 90, 211 КАС України, суд зазначає, що у спірних правовідносинах згідно із поданими сторонами доказами заявник має право на отримання додаткової грошової винагороди, підвищеної до 100.000,00грн. за 28.08.2022р. (дата Поранення), за 29.08.2022р.-30.08.2023р., 31.08.2022р.-12.09.2023р. (перебування на лікуванні через Поранення), за 06.10.2022р.-04.11.2022р., 22.11.2022р.-21.12.2022р., 22.12.2022р.-18.01.2023р. (перебування у відпустці через Поранення до настання події виключення із списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 ).

При цьому, усупереч ч.2 ст.79 та ч.4 ст.161 КАС України заявник не подав достатніх доказів неотримання за ці календарні дати додаткової грошової винагороди у порядку постанови КМУ від 28.02.2022р. №168, підвищеної до 100.000,00грн., але поряд із цим і відповідач усупереч ч.2 ст.77, ч.3 ст.79, ч.4 ст.162 КАС України не подав достатніх доказів призначення, обчислення, нарахування і виплати заявникові за ці календарні дати додаткової грошової винагороди у порядку постанови КМУ від 28.02.2022р. №168, підвищеної до 100.000,00грн.

Доказів про безпосередню участь заявника в інші дні з проміжку часу 01.08.2022р.-31.01.2023р. у бойових діях або знаходження заявника у ці дні на лікуванні через отримане Поранення до матеріалів справи у порядку ч.2 ст.79 та ч.4 ст.161 і ч.3 ст.79 та ч.4 ст.162 КАС України учасники спору до матеріалів справи не подали, а тому суд виходить із відсутності таких доказів.

Отже, ці календарні дні військової служби заявника не підлягають оплаті додатковою винагородою у порядку постанови КМУ від 28.02.2022р. №168 у підвищеному розмірі.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Тлумачення змісту цієї норми процесуального закону було викладено Верховним Судом у постанові від 07.11.2019р. по справі №826/1647/16 (адміністративне провадження № К/9901/16112/18), де указано, що обов`язковою умовою визнання протиправним волевиявлення суб`єкта владних повноважень є доведеність приватною особою факту порушення власних прав та інтересів та доведеність факту невідповідності закону оскарженого управлінського волевиявлення.

Кваліфікуючи реально вчинене у спірних правовідносинах управлінське волевиявлення суб`єкта владних повноважень, суд виходить із того, що за загальним правилом під рішенням суб`єкта владних повноважень слід розуміти письмовий акт, під дією суб`єкта владних повноважень слід розуміти вчинок посадової/службової особи, під бездіяльністю суб`єкта владних повноважень слід розуміти невиконання обов`язків, під відмовою суб`єкта владних повноважень слід розуміти письмово зафіксоване діяння з приводу незадоволення звернення приватної особи.

При цьому, за змістом правових позицій постанови Верховного Суду від 03.06.2020р. у справі №464/5990/16-а та постанови Великої Палати Верховного Суду від 08.09.2022р. у справі №9901/276/19 протиправною бездіяльністю суб`єкта владних повноважень є зовнішня форма поведінки (діяння) органу/посадової особи у вигляді неприйняття рішення (нездійснення юридично значимих дій) у межах компетенції за наявності фізичної змоги реалізувати управлінську функцію.

Оскільки на момент отримання Поранення, перебування на лікуванні через Поранення та знаходження у відпустках через Поранення заявник не облікувався на фінансовому забезпеченні ІНФОРМАЦІЯ_2 , а обов`язок із складання документів з виплати на користь заявника додаткової грошової винагороди у порядку постанови КМУ від 28.02.2022р. №168 був покладений на відповідних компетентних військових посадових осіб Військової частини НОМЕР_1 , то відсутні підстави для визнання протиправним реально вчиненого у спірних правовідносинах управлінського волевиявлення субєкта владних повноважень ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Окремо суд зважає, що звертаючись до суду, заявник сформулював абсолютно неконкретизовану вимогу про визнання протиправною бездіяльності субєкта владних повноважень з приводу ненарахування та невиплати додаткової винагороди, встановленої постановою КМУ від 28.02.2022р. №168 у підвищеному до 100.000,00грн. розмірі за період 01.08.2022р.-31.01.2023р.

Проте, стверджуючи про виплату заявникові за період 29.08.2023р.-04.11.2022р. додаткової грошової винагороди у порядку постанови КМУ від 28.02.2022р. №168 у підвищеному до 100.000,00грн. розмірі, і субєкт владних повноважень не подав жодних обєктивних даних про ті фактори, котрі були взяті до обрахунку під час обчислення названої суми.

При цьому, відносно періоду часу проходження заявником військової служби (та оплати часу військової служби) 22.11.2022р.-21.12.2022р., 22.12.2022р.-18.01.2023р. субєкт владних повноважень не подав взагалі жодних доказів та не навів жодних юридично спроможних доводів, що між тим з огляду на правовий висновок постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.06.2023р. у справі №916/3027/21 не дозволяє суду визнати доказаними обставини, на які посилається заявник, без підтвердження цих обставин відповідними доказами.

Оскільки сторони не заперечують отримання заявником Поранення - 28.08.2022р. в умовах особистого та безпосереднього ведення бойових дій із попереднім отриманням Військовою частиною НОМЕР_1 бойового розпорядження та заявником бойового завдання від обстрілу ворога, то праву заявника у спірних правовідносинах належить надати захист згідно з ч.2 ст.5 та ч.2 ст.9 КАС України у спосіб, що сформульований у резолютивній частині даного судового акту з урахуванням критеріїв дієвості та ефективності.

При цьому, суд відмічає, що за визначенням п.6 ч.1 ст.2 Бюджетного кодексу України бюджетне асигнування - повноваження розпорядника бюджетних коштів, надане відповідно до бюджетного призначення, на взяття бюджетного зобов`язання та здійснення платежів, яке має кількісні, часові та цільові обмеження, а за змістом п.7 ч.1 ст.2 Бюджетного кодексу України бюджетне зобов`язання - будь-яке здійснене відповідно до бюджетного асигнування розміщення замовлення, укладення договору, придбання товару, послуги чи здійснення інших аналогічних операцій протягом бюджетного періоду, згідно з якими необхідно здійснити платежі протягом цього ж періоду або у майбутньому.

Як то указано у ч.1 ст.47 Бюджетного кодексу України, відповідно до затвердженого розпису бюджету розпорядники бюджетних коштів одержують бюджетні асигнування, що є підставою для затвердження кошторисів. Порядок складання, розгляду, затвердження та основних вимог до виконання кошторисів бюджетних установ встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно з ч.1 ст.48 Бюджетного кодексу України розпорядники бюджетних коштів беруть бюджетні зобов`язання та здійснюють платежі тільки в межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисами, враховуючи необхідність виконання бюджетних зобов`язань минулих років.

Відповідно до ч.1 ст.51 Бюджетного кодексу України керівники бюджетних установ утримують чисельність працівників, військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, поліцейських, співробітників Служби судової охорони та здійснюють фактичні видатки на заробітну плату (грошове забезпечення), включаючи видатки на премії та інші види заохочень чи винагород, матеріальну допомогу, лише в межах бюджетних асигнувань на заробітну плату (грошове забезпечення), затверджених для бюджетних установ у кошторисах.

За правовою суттю діяння з приводу невиконання субєктом владних повноважень покладеного законом обов`язку з повної оплати праці публічного службовця підлягає кваліфікації у якості бездіяльності, зумовлює виникнення боргу минулих періодів, потребує як видання наказу про призначення виплати (у межах даного спору - додаткової винагороди у порядку постанови КМУ від 28.02.2022р. №168), так і ініціювання процедури внесення змін до кошторису бюджетної установи задля отримання додаткових асигнувань.

Протилежне тлумачення змісту перелічених норм права явно та очевидно є неправильним, позаяк призводить до абсолютної неможливості виконання субєктом владних повноважень розпорядником бюджетних коштів нижчого рівня, зокрема, як вимог ст.235 Кодексу законів про працю України в частині оплати часу вимушеного прогулу через незаконне звільнення, так і вимог ст.24 Закону України від 24.03.1995р. №108/95-ВР «Про оплату праці», ст.115 Кодексу законів про працю України в частині виплати боргу з винагороди за працю/службу за хронологічно попередні проміжки часу, позаяк такі нездійснені своєчасно витрати минулих періодів взагалі не відображаються у складі відомостей кошторису бюджетної установи на поточний календарний рік за відсутності події видання розпорядчого акту про їх призначення та нарахування.

При розв`язанні спору, суд, зважаючи на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом - Конвенція; рішення від 21.01.1999р. у справі Гарсія Руїз проти Іспанії, від 22.02.2007р. у справі Красуля проти Росії, від 05.05.2011р. у справі Ільяді проти Росії, від 28.10.2010р. у справі Трофимчук проти України, від 09.12.1994р. у справі Хіро Балані проти Іспанії, від 01.07.2003р. у справі Суомінен проти Фінляндії, від 07.06.2008р. у справі Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії); надав оцінку усім юридично значимим факторам, доводам і обставинам справи; дослухався до усіх ясно і чітко сформульованих та здатних вплинути на результат вирішення спору аргументів сторін; вичерпно реалізував існуючі правові механізми з`ясування об`єктивної істини; інших джерел здобуття обєктивних даних про спірні правовідносини судом не виявлено.

Розгорнуті і детальні мотиви та висновки суду з приводу юридично значимих аргументів, доводів учасників справи та обставин справи викладені у тексті судового акту.

Решта доводів сторін окремій оцінці у тексті судового акту не підлягає, позаяк не впливає на правильність розв`язання спору по суті.

Розподіл судових витрат має бути проведений відповідно до ст.ст.132-139 КАС України.

Керуючись ст.ст.8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст.6-9, ст.ст.241-243, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

вирішив:

Позов - залишити без задоволення.

Вийти за межі позову.

Зобов`язати Харківський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки видати наказ про призначення, обчислення, нарахування і виплату ОСОБА_1 за 28.08.2022р. (дата Поранення), за 29.08.2022р.-30.08.2023р., 31.08.2022р.-12.09.2023р. (перебування на лікуванні через Поранення), за 06.10.2022р.-04.11.2022р., 22.11.2022р.-21.12.2022р., 22.12.2022р.-18.01.2023р. (перебування у відпустці через Поранення) додаткової винагороди у порядку постанови КМУ від 28.02.2022р. №168, збільшеної до 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу отримання 28.08.2022 року поранення, перебування на лікуванні у звязку з отриманим 28.08.2022р. пораненням та часу перебування у відпустці після лікування у звязку з отриманим 28.08.2022р. пораненням (06.10.2022р.-04.11.2022р., 22.11.2022р.-21.12.2022р., 22.12.2022р.-18.01.2023р.) з урахуванням раніше проведених платежів з додаткової винагороди у порядку постанови КМУ від 28.02.2022р. №168 та провести відповідні виплати.

Роз`яснити, що судове рішення набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України (після закінчення строку подання скарги усіма учасниками справи або за наслідками процедури апеляційного перегляду; підлягає оскарженню до Другого апеляційного адміністративного суду у строк згідно з ч.1 ст.295 КАС України (протягом 30 днів з дати виготовлення повного судового рішення).

Суддя А.В. Сліденко