Справа № 523/14280/22
Суддя: Осіпов Ю.В.
Дата ухвалення: 2023-10-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 жовтня 2023 р.м. ОдесаСправа № 523/14280/22

Головуючий І інстанції: Аліна С.С.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Осіпова Ю.В.,

суддів - Косцової І.П., Скрипченка В.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Одесі апеляційну скаргу Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції на рішення Суворовського районного суду м.Одеси від 23 травня 2023 року (м.Одеса, дата складання повного тексту рішення суду - 23.05.2023р.) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції про скасування постанови про адміністративне правопорушення, -

В С Т А Н О В И В:

09.11.2022р. ОСОБА_1 звернувся до Суворовського районного суду м.Одеси з позовом до Управління ПП в Одеській області, в якому просив визнати протиправними дії інспектора щодо розгляду справи про адміністративне правопорушення на «місці зупинки» його транспортного засобу, скасувати постанову серії ЕАР №6025496 від 15.10.2022р. про притягнення його до адміністративної відповідальності та накладення штрафу у розмірі - 3400 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що інспектором батальйону 1 роти 7 Управління ПП в Одеській області старшим лейтенантом поліції Киртокою О.Ю. 15.10.2022р. прийнято постанову про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.126 КУпАП, якою накладено штраф в розмірі 3400 грн. Однак, позивач не згоден з цим рішенням, вважає його протиправним, незаконним, та таким, що підлягає скасуванню, оскільки він не вчиняв це адміністративне правопорушення, а відповідачем, при його винесенні, всупереч вимогам чинного законодавства, не з`ясовано належним чином чи було вчинено дане адміністративне правопорушення, та чи наявна його вина у вчиненні відповідного правопорушення.

Представник відповідача надав до суду 1-ї інстанції письмовий відзив, в якому позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні.

Рішенням Суворовського районного суду м.Одеси від 23 травня 2023 року адміністративний позов ОСОБА_1 - задоволено. Визнано протиправними дії інспектора батальйону №1 роти №7 полку Управління ПП в Одеській області старшого лейтенанта поліції Киртоки О.Ю. стосовно розгляду справи про адміністративне правопорушення на місці зупинки транспортного засобу. Скасовано постанову від 15.10.2022р. серія ЕАР №6025496 інспектора роти 7 батальйону 1 Управління ПП в Одеській області старшого лейтенанта поліції Киртоки О.Ю., якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу у розмірі 3400 грн. за ч.2 ст.126 КУПАП.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду 1-ї інстанції, відповідач 12.06.2023р. подав апеляційну скаргу, в якій зазначив про те, що судом, при винесенні оскаржуваного рішення, було порушено норми матеріального і процесуального права, у зв`язку із чим просив скасувати рішення Суворовського районного суду м.Одеси від 23.05.2023р. та прийняти нове - про відмову позивачу у задоволенні його позовних вимог в повному обсязі.

Ухвалою судді П`ятого апеляційного адміністративного суду від 13.06.2023р. дану апеляційну скаргу - залишено без руху.

Ухвалою судді П`ятого апеляційного адміністративного суду від 27.06.2023р. Управлінню ПП в Одеській області продовжено строк для усунення недоліків.

04.07.2023р. матеріали справи надійшли до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 07.07.2023р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою відповідача та призначено справу до розгляду в порядку письмового провадження.

07.09.2023р. до суду апеляційної інстанції надійшов письмовий відзив на апеляційну скаргу, у якому позивач заперечував проти її задоволення, посилаючись на безпідставність викладених у ній доводів та просив оскаржуване рішення суду першої інстанції залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.

Згідно з п.1 ч.1 ст.311 КАС України, розгляд даної справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.1 ст.308 КАС України).

Розглянувши матеріали даної справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для її часткового задоволення.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи.

15.10.2022р. інспектором батальйону 1 роти 7 Управління ПП в Одеській області старшим лейтенантом поліції Киртока О.Ю. винесено постанову серії ЕАР №6025496 про притягнення позивача водія ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за скоєння ним правопорушення, передбаченого ч.2 ст.126 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі - 3400 грн.

Так, згідно з цією постановою, 15.10.2022р. позивач, рухаючись по вул.Старопортофранківська,40/42 в м.Одеса, здійснював керування транспортним засобом автомобілем «Kia K5», д.р.н. « НОМЕР_1 », без посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, чим порушив вимоги п.2.1(а) ПДР України, за що передбачена відповідальність ч.2 ст.126 КУпАП України.

Не погоджуючись із правомірністю винесеної постанови про притягнення до адміністративної відповідальності, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Вирішуючи справу по суті та повністю задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із обґрунтованості та доведеності позовних вимог та, відповідно, з неправомірності спірних дій та постанови відповідача.

Однак, колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали даної справи та наявні в них докази, не може в повному обсязі погодитися із наведеними висновками суду першої інстанції та вважає їх частково необґрунтованими, з огляду на наступне.

Частиною 2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Даним конституційним положенням кореспондує ч.1 ст.8 Закону України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015р. №580-VIII.

У відповідності до п.8 ч.1 ст.23 Закону №580-VIII, поліція відповідно до покладених на неї завдань у випадках, визначених законом, здійснює провадження у справах про адміністративні правопорушення, приймає рішення про застосування адміністративних стягнень та забезпечує їх виконання.

Як визначено ст.35 цього Закону, поліцейський може зупиняти транспортні засоби у разі якщо водій порушив Правила дорожнього руху.

Порядок дорожнього руху на території України, відповідно до Закону України «Про дорожній рух» від 30.06.1993р. №3353-ХІІ, встановлюють «Правила дорожнього руху» (затв. постановою КМУ від 10.10.2001р. №1306 із змінами та доповненнями).

У силу положень ч.5 ст.14 Закону №3353-ХІІ, учасники дорожнього руху зобов`язані знати та неухильно дотримувати вимог цього Закону, ПДР та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.

За змістом п.п.1.3,1.9 ПДР України, учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил. Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

За визначенням ст.9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) є протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права та свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Положеннями ч.2 ст.126 КУпАП передбачено адміністративну відповідальність за керування транспортним засобом особою, яка не має права керування таким транспортним засобом, або ж передачу керування транспортним засобом особі, яка не має права керування таким транспортним засобом.

Порушення даної норми, тягне за собою накладення штрафу в розмірі 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить - 3400 грн.

У відповідності до ст.283 КУпАП, розглянувши справу про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить постанову по справі. Постанова повинна містити: найменування органу (посадової особи), який виніс постанову, дату розгляду справи; відомості про особу, щодо якої розглядається справа; опис обставин, установлених при розгляді справи; зазначення нормативного акта, який передбачає відповідальність за адміністративне правопорушення; прийняте по справі рішення. Постанова по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, крім даних, визначених ч.2 цієї статті, повинна містити відомості про: дату, час і місце вчинення адміністративного правопорушення; транспортний засіб, який зафіксовано в момент вчинення правопорушення (марка, модель, номерний знак); технічний засіб, яким здійснено фото або ж відеозапис; розмір штрафу та порядок його сплати; правові наслідки невиконання адміністративного стягнення та порядок його оскарження; відривну квитанцію із зазначенням реквізитів та можливих способів оплати адміністративного стягнення у вигляді штрафу.

У той же час, ст.7 КУпАП передбачено те, що ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.

Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами та посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.

Статтею 245 КУпАП встановлено, що завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів та зміцнення законності.

Положеннями ст.280 КУпАП закріплено «обов`язок» посадової особи при розгляді справи про адміністративне правопорушення з`ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення та чи винна дана особа в його вчиненні.

Доказами ж в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Відповідні дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм та стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами (ст.251 КУпАП).

Як вбачається зі змісту ст.252 КУпАП, орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Таким чином, притягнення особи до адміністративної відповідальності, можливе виключно за наявності події адміністративного правопорушення та вини цієї особи у його вчиненні, яка, у свою чергу, підтверджена належними та достатніми доказами, на підставі своєчасного, всебічного, повного та об`єктивного з`ясування обставин справи. При цьому, виходячи із закріпленого в ч.4 ст.129 Конституції України принципу змагальності та рівності сторін у судочинстві, обов`язок доказування законності застосування адміністративного стягнення при розгляді скарги особи в суді покладається саме на орган (посадову особу), яким винесено оскаржувану постанову.

Згідно з ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.78 цього Кодексу, а в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Тобто, в адміністративному процесі, як виняток із загального правила, у справах стосовно оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень встановлена презумпція його винуватості. Презумпція винуватості покладає на суб`єкта владних повноважень обов`язок аргументовано, посилаючись на докази, довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності та спростувати твердження позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів. Особливістю адміністративного судочинства є те, що тягар доказування в спорі покладається на орган публічної влади, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії.

Належними є докази, які містять інформацію відносно предмета доказування. Предметом же доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду певної справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Так, як встановлено судовою колегією з матеріалів справи, підставою для прийняття оскаржуваної постанови від 15.10.2022р. серії ЕАР №6025496 стало порушення позивачем вимог пп.2.1(а) ПДР України (а саме керування транспортним засобом особою, яка не має права керування таким транспортним засобом відповідної категорії), що є вчиненням останнім адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.126 КУпАП.

Саме такий склад правопорушення зазначено у спірній постанові про притягнення позивача до адміністративної відповідальності та саме за це до нього і було застосовано штраф, передбачений ч.2 ст.126 КУпАП.

Позивач, у свою чергу, вказує на те, що на прохання пред`явити документи ним було надане водійське посвідчення серії НОМЕР_2 , видане Звенигородським ДАЇ ВМС-УВС 13.06.1996р., та талон № НОМЕР_3 до посвідчення водія серії НОМЕР_2 . Однак, працівники Управління ПП в Одеській області необґрунтовано і безпідставно заперечували дійсність водійського посвідчення та вимагали підтвердити її будь-яким іншим способом, що, власне, і стало підставою для подальшого вилучення посвідчення у позивача.

Одночасно, у поданій апеляційні скарзі відповідач наголошує на тому, що інспекторами було перевірено зазначене вище посвідчення на право керування транспортними засобами відповідної категорії за базами даних. Так, згідно з інформацією Національної автоматизованої інформаційної системи, позивачем отримано 25.05.1996р. посвідчення на право керування транспортним засобом серії НОМЕР_4 з дозволеними категоріями транспортних засобів «С». При цьому, посвідчення на право керування транспортним засобом серії НОМЕР_2 від 13.06.1996р. (яке пред`явив водій) з дозволеними категоріями транспортних засобів «В» та «С» було видано іншому громадянину.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги та усуваючи неповноту з`ясування судом 1-ї інстанції обставин цієї справи, колегія суддів звертає увагу на те, що у відповідності до п.2.1 ПДР України, будь-який водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі посвідчення на право керування транспортним засобом відповідної категорії, реєстраційний документ на транспортний засіб, чинний страховий поліс (страховий сертифікат «Зелена картка») про укладення договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів або чинний внутрішній електронний договір зазначеного виду обов`язкового страхування у візуальній формі страхового поліса (на електронному або паперовому носії), відомості про який підтверджуються інформацією, що міститься в єдиній централізованій базі даних, оператором якої є Моторне (транспортне) страхове бюро України.

За приписами п.2.4 ПДР України, на вимогу працівника поліції водій повинен зупинитися з дотриманням вимог цих Правил, а також пред`явити для перевірки документи, що зазначені у п.2.1 ПДР України.

Водій зобов`язаний мати при собі та на вимогу поліцейського, пред`являти для перевірки посвідчення водія, реєстраційний документ на транспортний засіб, а у випадках, передбачених законодавством, - страховий поліс (сертифікат) про укладення договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (ст.16 Закону №3353-ХІІ).

У відповідності до ст.31 Закону №580-VIII, поліція може застосовувати превентивні заходи, зокрема, перевірка документів особи, опитування особи, зупинення транспортного засобу, а також застосування технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису.

Пунктом 3 ч.1 ст.32 Закону №580-VIII передбачено, що поліцейський має право вимагати в особи пред`явлення нею документів, що посвідчують особу, та/або документів, що підтверджують відповідне право особи, у спосіб, який дає можливість поліцейському прочитати та зафіксувати дані, що містяться в документах, у таких випадках якщо особа перебуває на території чи об`єкті із спеціальним режимом або в місці здійснення спеціального поліцейського контролю.

Отже, право органів НПУ перевіряти наявність зазначених у п.2.1 ПДР України документів кореспондується із обов`язком водія мати при собі та на вимогу працівника поліції пред`явити такі документи. На вимогу поліцейського, зокрема, на місці здійснення спеціального поліцейського контролю, водій транспортного засобу зобов`язаний пред`являти для перевірки посвідчення водія, реєстраційний документ на транспортний засіб та чинний страховий поліс, адже жодною нормою законодавства не надано право водію відмовитися від виконання згаданих обов`язків, в тому числі з підстав безпідставної зупинки його транспортного засобу. За загальним правилом водій повинен спочатку виконати такі вимоги, а потім, у разі прийняття відповідного рішення про притягнення до відповідальності, не позбавлений права його оскаржити.

Зокрема, правовою підставою для притягнення особи до адміністративної відповідальності, що передбачена ч.2 ст.126 КУпАП, є наявність відповідного складу правопорушення: здійснення нею керування транспортним засобом за умови, що вона не має права керування таким транспортним засобом.

Як слідує з матеріалів даної справи, листом Територіального сервісного центру МВС №7143 від 20.10.2023р. за №31/23/42-362 підтверджена дійсність та видача 13.06.1996р. Звенигородським ВРЕР ОСОБА_1 посвідчення на право керування транспортними засобами категорії «В» та «С» серії НОМЕР_2 .

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, вказане вище посвідчення водія ОСОБА_1 серії НОМЕР_2 , в рамках кримінального провадження, порушеного саме за рапортом інспектора ПП, було направлено до Одеського НДЕКЦ МВС України для проведення експертного дослідження та згідно з висновком експерта від 19.12.2022р. №СЕ-19/116-22/18179-ДД, бланк посвідчення водія з серійним номером НОМЕР_2 на ім`я ОСОБА_1 за характеристиками відповідає встановленому зразку аналогічного бланку посвідчення водія, що перебуває в офіційному обігу на території України. Ознак заміни реквізитів у цьому посвідченні водія не було виявлено. При цьому, за результатами проведеної експертизи, у місці розташування фотознімку власника посвідчення на ім`я ОСОБА_1 , у тому числі з використанням методу відпарювання, ознак зміни фотокартки не встановлено.

Отже, як вірно зазначив суд 1-ї інстанції, станом на час виникнення спірних правовідносин в інспектора поліції були відсутні достатні правові підстави вважати, що ОСОБА_1 здійснював керування транспортним засобом за відсутності відповідного права.

Оскаржувана постанова про притягнення позивача до адміністративної відповідальності не є і не може вважатися беззаперечним доказом вчинення останнім правопорушення, оскільки саме по собі описання адміністративного правопорушення не може бути належним та достатнім доказом вчинення особою порушення. Така постанова по своїй правовій природі є актом індивідуальної дії (рішеннями суб`єкта владних повноважень) стосовно наслідків розгляду зафіксованого правопорушення, якому передує фіксування цього правопорушень. Візуальне спостереження за дотриманням ПДР працівниками Управління ПП може бути доказом у справі виключно у тому випадку, коли воно зафіксоване у встановленому законом порядку.

Подібна правова позиція неодноразово викладена у постановах Верховного Суду, зокрема, від 14.02.2019р. у справі №127/163/17-а та від 26.04.2018р. у справі №338/1/17.

Згідно з ст.62 Конституції України, вина особи, яка притягується до відповідальності, має бути доведена належними доказами, а не ґрунтуватись на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Доводи ж апеляційної скарги відповідача не містять належних та обґрунтованих міркувань, які б спростовували вказані вище висновки суду апеляційної інстанції.

Таким чином, відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, на якого покладено обов`язок доказування вини, не було надано жодних доказів та не доведено наявність в діях позивача складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.126 КУпАП. Відповідно, судова колегія вважає, що суд 1-ї інстанції порушень норм матеріального та процесуального права при вирішенні даної справи в цій частині не допустив, вірно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку.

У той же час, слід зазначити про те, що відповідно до ч.3 ст.286 КАС України, за наслідками розгляду справи з приводу рішень або ж дій суб`єктів владних повноважень у справах стосовно притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право скасувати рішення суб`єкта владних повноважень та закрити справу про адміністративне правопорушення.

З урахуванням того факту, що відповідач, при прийнятті постанови від 15.10.2022р. серії EAР №6025496, діяв не на підставі та не у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, оскаржувана постанова підлягає скасуванню, а справа про адміністративне правопорушення щодо позивача - закриттю на підставі положень згаданої вище статті.

Що ж стосується інших позовних вимог про визнання протиправними дій інспектора батальйону 1 роти 7 Управління ПП в Одеській області ст. лейтенанта поліції Киртоки О.Ю. стосовно розгляду справи про адміністративне правопорушення на «місці зупинки» транспортного засобу позивача, то суд апеляційної інстанції вважає їх необґрунтованими та взагалі зайвими та, в свою чергу, з цього приводу зазначає, що оскільки наслідком вказаних дій фактично стало конкретне процесуальне рішення - постанова про накладення адміністративного стягнення, яка, за висновком судів обох інстанцій, підлягає скасуванню, а тому такий спосіб захисту порушених прав у спірних правовідносинах є повним та достатнім способом захисту, що свідчить про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в цій частині.

Отже, за таких обставин, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги Управління ПП в Одеській області лише частково знайшли своє підтвердження і свідчать на користь того, що рішення суду першої інстанції в частині мотивів задоволення позовних вимог частково прийнято з помилковим застосуванням норм матеріального та процесуального права.

Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини та Висновком №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (п.58 рішення у справі «Серявін та інші проти України»).

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у даній справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші зазначені в апеляційній скарзі аргументи відповідача, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

У силу вимог ч.1 ст.317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду 1-ї інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Отже, оскільки апеляційний суд дійшов висновку щодо помилковості обраного судом першої інстанції способу відновлення порушеного права позивача шляхом визнання протиправними дій інспектора батальйону 1 роти 7 Управління ПП в Одеській області старшого лейтенанта поліції Киртоки О.Ю., рішення суду першої інстанції в цій частині має бути скасоване, з ухваленням нового - про закриття справи про адміністративне правопорушення на підставі п.3 ч.3 ст.286 КАС України.

Керуючись ст.ст.286,308,311,315,317,321,322,325,329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції - задовольнити частково.

Рішення Суворовського районного суду м.Одеси від 23 травня 2023 року в частині визнання протиправними дій інспектора батальйону 1 роти 7 Управління патрульної поліції в Одеській області старшого лейтенанта поліції Киртоки Олександра Юрійовича - скасувати та ухвалити в цій частині нове, яким провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 - закрити.

В іншій частині рішення Суворовського районного суду м.Одеси від 23 травня 2023 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і не може бути оскаржена у касаційному порядку.

Повний текст постанови виготовлено: 11.10.2023р.

Головуючий у справі

суддя-доповідач: Ю.В. Осіпов

Судді: І.П. Косцова

В.О. Скрипченко