Справа № 640/18139/21
Суддя: Головенко О.Д.
Дата ухвалення: 2023-10-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 жовтня 2023 року м.Київ № 640/18139/21

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді - Головенко О.Д., розглянувши у порядку письмового провадження за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Пенсійного фонду України визнання протиправними та нечинними нормативно - правового акту,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Пенсійного фонду України та з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 26.07.2021 просить суд:

визнати протиправними та нечинними абзаци 7 та 8 п. 2 розділу І Загальні положення постанови Правління Пенсійного фонду України від 30.07.2015 № 13-1 "Про організацію прийому та обслуговування осіб, які звертаються до органів Пенсійного фонду України" (зі змінами, згідно Постанови Правління Пенсійного фонду України від 23.10.2017 № 23-2 "Про порядок затвердження Змін до Положення про організацію прийому та обслуговування осіб, які звертаються до органів Пенсійного фонду України");

визнати протиправними та нечинними абзаци 4, п. 2, розділу І постанови Правління Пенсійного фонду України від 30.07.2015 № 13-1 "Про організацію прийому та обслуговування осіб, які звертаються до органів Пенсійного фонду України";

визнати протиправними та нечинними абзаци 2, п. 10, розділу IV постанови Правління Пенсійного фонду України від 30.07.2015 № 13-1 "Про організацію прийому та обслуговування осіб, які звертаються до органів Пенсійного фонду України".

Ухвалою Окружного адміністративного суду від 07.07.2021 справу прийнято до розгляду за правилами загального провадження, призначено підготовче засідання.

Також цією ж ухвалою зобов`язано Пенсійний фонд України не пізніше як за 7 днів до підготовчого засідання опублікувати оголошення про знаходження у провадженні Окружного адміністративного суду міста Києва адміністративної справи № 640/18139/21 за позовом ОСОБА_1 до Пенсійного фонду України про визнання протиправними та нечинними абзаци 7 та 8 п. 2 розділу І Загальні положення постанови Правління Пенсійного фонду України від 30.07.2015 № 13-1 "Про організацію прийому та обслуговування осіб, які звертаються до органів Пенсійного фонду України" (зі змінами, згідно Постанови Правління Пенсійного фонду України від 23.10.2017 № 23-2 "Про порядок затвердження Змін до Положення про організацію прийому та обслуговування осіб, які звертаються до органів Пенсійного фонду України"), у виданні, в якому ці нормативно-правові акти були або мали бути офіційно оприлюднені.

15.12.2022 набрав чинності Закон України від 13.12.2022 № 2825-IX Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду.

Відповідно до абзаців 1-3 п. 2 Прикінцевих та перехідних положень зазначеного закону Окружний адміністративний суд міста Києва припиняє здійснення правосуддя, а до початку роботи Київського міського окружного адміністративного суду справи, підсудні окружному адміністративному суду, територіальна юрисдикція якого поширюється на місто Київ, розглядаються та вирішуються Київським окружним адміністративним судом. Окружний адміністративний суд міста Києва невідкладно, протягом десяти робочих днів, передає судові справи, які перебувають у його володінні, до Київського окружного адміністративного суду.

Відтак, розгляд зазначеної справи підпадає під територіальну юрисдикцію Київського окружного адміністративного суду.

Відповідно до Протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддям, головуючим суддею у даній справі визначено суддю Головенка О.Д.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 22.02.2023 справу прийнято до провадження та розпочато розгляд справи за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання.

05.04.2023 за заявами учасників справи було закрито підготовче провадження, розпочато розгляд справи по суті в порядку письмового провадження.

В обґрунтування позовних вимог, позивач вказує, що спірні постанови є протиправними та нечинними, оскільки примусово та безальтернативно присвоїло позивачу унікальний номер та інші комбінації, що підміняють його призвіще, ім`я, по батькові та не враховують приписів Бібілії, вимог якої позивач повинен дотримуватись у житті з огляду на вибір віросповідання, яке формує його свідогляд.

Зазначає, що вказане положення не передбачає прямої можливості зміни номеру персональної облікової картки застрахованих осіб на серію, номер паспорта, прізвища ім`я, по батькові, що на думку позивача є прогалиною в законодавстві, оскільки нормативно правові акти, які регулюють подібні відносини встановлюють таку можливість.

Від представника Пенсійного фодну України надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого останній проти позову заперечує та просить у задоволенні позову відмовити, оскільки вказане положення прийнято правомірно та в межах повноважень, якими наділений пенсійний орган. Вважає, що положення вказаних постанов не порушують права та свободи позивача, але встановлюють організацію прийому та обслуговування осіб, які звертаються до органів Пенсійного фонду України.

Від позивача також надійшла відповідь на відзив, відповідно до якого останній просить суд позов задовольнити.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

Судом встановлено, що постановою правління Пенсійного фонду України від 30.07.2015 № 13-1 було затверджено положення "Про організацію прийому та обслуговування осіб, які звертаються до органів Пенсійного фонду України" та зареєстрована в Міністерстві юстиції України 18.08.2015 за № 991/27436 (далі Положення № 13-1).

Положення про реєстр застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, затверджене постановою правління Пенсійного фонду» України від 18.06.2014 № 10-1 та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 08.07.2014 за № 785/2556.

Положення про Пенсійний фонд затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 23.07.2014 № 280 (далі Положення № 280).

Положення про головні управління Пенсійного фонду України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі затверджене постановою правління Пенсійного фонду України від 22.12.2014 № 28-2 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 15.01.2015 за № 40/26485 (із змінами, внесеними постановою правління Пенсійного фонду України від 21.12.2022 № 28-2 та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 20.01.2023 за № 124/39180).

Вказане положення визначає організаційні засади прийому та обслуговування осіб, які звертаються до територіальних органів Пенсійного фонду України, у тому числі за допомогою технічних засобів електронних комунікацій, відповідно до вимог Законів України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

В той же час позивач вважає, що присвоєння йому персональної електронної карти застрахованої особи № , порушує його права, оскільки за своїми релігійними переконаннями наявність будь якого унікального номеру підміняє його призвіще, ім`я, по батькові, що Біблією непередбачено.

За таких обставин позивач звернулась до суду з позовом та просить його задовольнити.

Відповідно до п. 1 Положення № 280 Пенсійний фонд України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, що реалізує державну політику з питань пенсійного забезпечення та ведення обліку осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню.

Одним з основних завдань Пенсійного фонду України, у відповідності до п. 3 Положення № 280 є реалізація державної політики з питань пенсійного забезпечення, загальнообов`язкового державного соціального страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та загальнообов`язкового державного соціального страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, надання житлових субсидій та пільг на оплату житлово-комунальних послуг, придбання твердого та рідкого пічного побутового палива і скрапленого газу належить до основних завдань Фонду.

Відповідно до п. 9 Положення № 280 Пенсійний фонд України у межах повноважень, передбачених законом, на основі і на виконання Конституції та законів України, актів Президента України та постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, актів Кабінету Міністрів України, наказів Мінсоцполітики видає акти організаційно-розпорядчого характеру, організовує і контролює їх виконання.

Повноваження Головних управлінь Фонду відповідно до покладених на нього завдань визначені п. 4 Положення № 28-2, відповідно до якого, це управління, зокрема, здійснює розгляд звернень, заяв та скарг підприємств, установ, організацій і громадян з питань діяльності Фонду, виявляє та усуває причини, що призводять до подання громадянами скарг.

Положення № 13-1, окремі норми якого оскаржуються позивачем, визначає організаційні засади прийому та обслуговування осіб, які звертаються до територіальних органів Пенсійного фонду України (далі - органи Пенсійного фонду), у тому числі за допомогою засобів телекомунікації, відповідно до вимог Законів України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Пунктом 4 розділу І Загальні положення Положення № 13-1 встановлено, що обслуговування осіб органами Пенсійного фонду здійснюється:

стаціонарно - в приміщеннях органів Пенсійного фонду;

на виїзному прийомі, на віддалених робочих місцях, розташованих в приміщеннях територіальних громад, центрах надання адміністративних, соціальних послуг, інших приміщеннях (далі - віддалені робочі місця);

дистанційно;

шляхом надання електронних послуг, у тому числі через агентські пункти.

Відповідно до п. 5 розділу І Загальні положення Положення № 13-1 особи, що звертаються до органів Пенсійного фонду, мають право одержати відповідь про результати розгляду звернення в обраний ними спосіб (усно, в письмовій та/або електронній формі, шляхом СМС-повідомлення).

Таким чином, вищенаведеними нормами передбачена альтернативність способів обслуговування осіб органами Фонду, в залежності, зокрема, від способу звернення особи та бажання такої особи отримати відповідь на її звернення у визначений нею спосіб.

В пункті 2 Положення № 13-1 викладено значення термінів, що вживаються в цьому Положенні.

Абзацами 7 та 8 п. 2 розділу І Загальні положення Положення № 13-1 визначено наступні терміни:

номер облікової картки застрахованої особи - унікальний номер електронної персональної облікової картки застрахованої особи;

персональна облікова картка - електронна персональна облікова картка застрахованої особи.

Термін - це слово або словосполучення, що визначає чітко й однозначно окреслене поняття і його співвідношення з іншими поняттями в межах спеціальної сфери.

Отже, терміни, вжиті в нормативно-правовому акті, допомагають виробити єдине розуміння змісту, викладеного у нормативних приписах, створюють необхідні умови для впорядкування акту та забезпечують правозастосувальну практику однаковим тлумаченням термінів з метою точного застосування нормативно-правового акту, та не порушують прав позивача.

Крім того, поняття унікальний номер електронної персональної облікової картки застрахованої особи та електронна персональна облікова картка застрахованої особи визначені відповідними нормативно-правовими актами, про які йдеться нижче.

Спеціальним Законом, який визначає основні положення, порядок адміністрування, наповнення та використання реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування є Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон № 2464).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону № 2464 державний реєстр загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - Державний реєстр) - організаційно-технічна система, призначена для накопичення, зберігання та використання інформації про збір та ведення обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, його платників та застрахованих осіб, що складається з реєсґ«йу страхувальників та реєстру застрахованих осіб.

Державний реєстр складається з реєстру страхувальників та реєстру застрахованих осіб (ч. 2 ст. 16 Закону № 2464).

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 12 Закону № 2464 Пенсійний фонд України формує та веде реєстр застрахованих осіб Державного реєстру (далі - Реєстр застрахованих осіб), здійснює заходи щодо надання інформації з Державного реєстру відповідно до цього Закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 20 Закону № 2464 Реєстр застрахованих осіб - автоматизований банк відомостей, створений для ведення єдиного обліку фізичних осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню відповідно до закону.

Реєстр застрахованих осіб складається з електронних облікових карток застрахованих осіб, до яких включаються відомості про застрахованих осіб, інформація про набуття прав на одержання страхових виплат за всіма видами загальнообов`язкового державного соціального страхування та інформація про виплати за всіма видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Відповідно до п. 1 ч. 4 ст. 20 Закону № 2464 на кожну застраховану особу заводиться персональна електронна облікова картка, до якої включаються, зокрема, такі відомості - умовно-постійна частина картки повинна містити унікальний номер електронної облікової картки. Аналогічні положення містяться і в ч. 2 ст. 21 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 1058).

Відповідно до п. 1 розділу III Положення № 10-1 з метою забезпечення обробки інформації в Реєстрі застрахованих осіб для кожної застрахованої особи автоматично створюється облікова картка, якій присвоюється номер облікової картки.

Зміст п. 1 розділу III Положення № 10-1 цілком кореспондується з п. 1 ст. 20 Закону № 2464 та ч. 2 ст. 21 Закону № 1058, які визначені законодавцем як імперативні і мають чітко встановлений припис.

Таким чином, терміни, наведені в абзацах 7 та 8 п. 2 розділу І Загальні положення Положення № 13-1 за змістом відповідають вищенаведеним нормативно- правовим актам вищої юридичної сили.

Абзацом 4 п. 2 розділу І Загальні положення Положення № 13-1 визначено, що термін електронна персональна сторінка користувача послуг (далі - персональна сторінка) - електронний обліковий запис на вебпорталі, який створюється при реєстрації користувача електронних послуг і забезпечує інформаційний обмін, пов`язаний із наданням послуг.

Обліковий запис (неолог, акаунт) у комп`ютерній системі - сукупність наданої інформації про користувача, засобів та прав користувача відносно багатокористувацької системи.

Обліковий запис, як правило, містить відомості, необхідні для ідентифікації користувача при підключенні до системи, інформацію для авторизації і обліку. Це ім`я користувача та пароль (або інше аналогічний засіб автентифікації - наприклад, біометричні характеристики). Пароль або його аналог, як правило, зберігається в зашифрованому або хешованому вигляді (з міркувань безпеки).

З наведеного слідує, що безумовною передумовою для створення персональної сторінки є попередня реєстрація користувача електронних послуг на вебпорталі Фонду.

Зазначена реєстрація здійснюється виключно за бажанням особи та не є обов`язковою, зокрема і для позивача.

Слід відмітити, що термін персональна сторінка вживається у Положенні № 13-1 лише у розділі IV Надання послуг в електронній формі.

Оскільки, норми Положення № 13-1 передбачають альтернативу способів обслуговування осіб органами Фонду та можливість позивача самостійно обирати такий спосіб, вищенаведеними нормами прав позивача не порушено.

Норми абзацу 2 п. 10 розділу IV Надання послуг в електронній формі Положення № 13-1: у момент одержання звернення вебпорталом автоматично присвоюється йому реєстраційний номер та спрямовується до органу Пенсійного фонду, зазначеного заявником, про що вебпортал формує та надсилає заявнику повідомлення із зазначенням дати одержання звернення та присвоєного реєстраційного номера застосовуються також лише при наданні послуг в електронній формі.

Крім того, реєстрація вхідного документа - це запис облікових даних про документ за встановленою формою, що фіксує факт його одержання шляхом зазначення на ньому у відповідному встановленому місці дати і реєстраційного індексу з подальшим записом у реєстраційних формах (журналі, картотеці, електронній базі даних) певних відомостей про цей документ. Основна мета реєстрації - це облік документів, контроль за їх виконанням та довідкова робота за документами.

Тобто твердження позивача, що присвоєння реєстраційного номера документу є тотожним присвоєнню йому унікального номера, що замінює його прізвище, ім`я та по батькові - не відповідають дійсності та є помилковими.

Як вбачається з п. 12 розділу IV Надання послуг в електронній формі Положення № 13-1 контроль заявником стану розгляду його звернень, поданих через вебпортал здійснюється шляхом звернення до відповідних розділів вебгторталу, у яких фіксується інформація про стан їх проходження.

Зазначена послуга реалізується виключно через вебпортал за реєстраційним номером заяви або за допомогою введення прізвища, імені, по батькові заявника та дати надсилання заяви, скарги, запиту тощо.

Відповідно до ст.. 35 Конституції України кожен має право на свободу світогляду чи віросповідання. Ніхто не може бути увільнений від своїх обов`язків перед державою або відмовитися від виконання законів за мотивами релігійних переконань.

Відповідно до ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Стаття 9 Конвенції установлює, що кожен має право на свободу думки, совісті та релігії, це право включає свободу змінювати свою релігію або переконання, а також свободу сповідувати свою релігію або переконання під час богослужіння, навчання, виконання та дотримання релігійної практики і ритуальних обрядів як одноособово, так і спільно з іншими, як прилюдно, так і приватно. Свобода сповідувати свою релігію або переконання підлягає лише таким обмеженням, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах громадської безпеки, для охорони публічного порядку, здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Верховний Суд в постанові від 09.07.2020 у справі № 520/4864/19 зазначив, що порядок ведення персональної електронної облікової картки та надання їй унікального номеру, що формується автоматично, встановлено законодавством та відповідач (територіальний орган Пенсійного фонду України) не має права не застосовувати норми чинного законодавства у разі небажання застрахованої особи отримувати унікальний номер персональної електронної облікової картки при її заведенні.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, зокрема рішення Європейського суду з прав людини від 03.12.2009 № 40010/04 Тамара Скугар та інші проти Росії, яке стосувалося відмови віруючих православної церкви від ідентифікації у податкових правовідносинах за номером. ЄСПЛ зазначив що захищаючи особисту сферу ст. 9 Конвенції не завжди гарантує право поводити себе у публічній сфері життя так, як того вимагають релігійні погляди. Держава, розробляючи та застосовуючи власні внутрішні процедури, не може залежати від точки зору окремих громадян, яка базується на їх релігійних віруваннях. Суд дійшов висновку, що спосіб організації державної податкової бази даних з використанням індивідуальних номерів платників податків не є втручанням держави у реалізацію права заявниці на свободу релігії, гарантованого ст. 9 Конвенції.

Слід відмітити, що особливістю нормативно-правового акту є те, що він спрямований на регулювання суспільних відносин з невизначеним колом осіб і розрахованим на неодноразове застосування. Відповідно скасування нормативно-правового акту впливатиме на права, свободи, обов`язки та інтереси не лише позивача, а й інших осіб.

Відповідно до ст. 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Установлення обмежень законом передбачає чіткість і доступність закону, що встановлює такі обмеження. Кожна людина повинна мати відповідне уявлення про норми, які можуть бути застосовані щодо її відповідного права. Вимога чіткого закону, який передбачає обмеження права, має ту саму мету - кожна людина повинна мати можливість передбачити наслідки своєї поведінки. Рівень чіткості, який вимагається від національного законодавства, яке в будь-якому разі не може передбачати усі можливі випадки, багато в чому залежить від змісту відповідного акта, сфери, яку він регулює, чисельність й статусу тих, кому він адресований (рішення ЄСПЛ у справі GropperaAG and Others v. Switzerland).

Частиною 2 ст. 124 Конституції України визначено, що юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За змістом ч. 4 ст. 125 КАС України визначено, що з метою захисту прав, свобод та інтересів особи у сфері публічно-правових відносин діють адміністративні суди.

Відтак, судовому захисту підлягає суб`єктивне право особи, яке виникло внаслідок існування юридичного спору між особою, та, в даному випадку, суб`єктом владних повноважень.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 25.11.1997 № 6-зп «Щодо офіційного тлумачення ч. 2 ст. 55 Конституції України та ст. 248-2 Цивільного процесуального кодексу України» ч. 2 ст. 55 Конституції України необхідно розуміти так, що кожен громадянин України, іноземець, особа без громадянства має гарантоване державою право оскаржити в суді загальної юрисдикції рішення, дії чи бездіяльність будь-якого органу державної влади, органу місцевого самоврядування, посадових і службових осіб, якщо вважають, що ці рішення, дія чи бездіяльність порушують їхні права і свободи або перешкоджають здійсненню цих прав і свобод, а тому потребують правового захисту в суді.

З викладеної правової позиції Конституційного Суду України випливає, що умовою для звернення особи до суду з позовом щодо оскарження рішення, дії чи бездіяльність будь-якого органу державної влади, органу місцевого самоврядування, посадових і службових осіб є наявність у позивача переконання в порушенні його прав або свобод чи в існуванні перешкод у здійсненні цих прав.

Порушенням суб`єктивного права особи є створення будь-яких перепон у реалізації нею свого суб`єктивного права, що унеможливлюють одержання особою того, на що вона має право розраховувати в разі належної поведінки зобов`язаної особи.

Отже, неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану суб`єктивних прав та обов`язків особи, тобто припинення чи неможливість реалізаціїїї права та/або виникнення додаткового обов`язку.

Таким чином, якщо особа вважає, що її суб`єктивне право у певних правовідносинах не може бути реалізованим належним чином, або на неї протиправно поклали певний обов`язок, така особа має право звернутися за судовим захистом.

У разі відповідного звернення особи суд повинен розглянути питання щодо наявності порушення суб`єктивного права заявника у конкретних правовідносинах і на підставі цього розв`язати спір.

Крім того, судовому захисту підлягає також охоронюваний законом інтерес.

У Рішенні від 01.12.2004 № 18-рп/2004 Конституційний Суд України розтлумачив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Отже, охоронюваний законом інтерес полягає у прагненні особи набути певних матеріальних або нематеріальних благ з метою задоволення певних потреб, якщо такі прагнення є абстрактними, тобто не випливають із певного суб`єктивного права у конкретних правовідносинах. Тому порушенням охоронюваного законом інтересу, яке дає підстави для звернення особи за судовим захистом, є створення об`єктивних перешкод на шляху до здобуття відповідного матеріального та/або нематеріального блага.

Водночас за відсутності об`єктивного порушення прав чи законних інтересів особи її вимоги не підлягають задоволенню.

Викладені конституційні норми кореспондуються з нормами КАС України.

Згідно із ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У відповідності до ч. 1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Отже, судовому захисту в адміністративних судах підлягають порушені права, свободи та законні інтереси особи в публічно-правових відносинах. При цьому визначальним для вирішення питання про обґрунтованість вимог особи у розв`язанні публічно-правового спору є встановлення факту порушення відповідних прав, свобод чи інтересів такої особи.

У свою чергу, як вже зазначалось, порушення прав, свобод та інтересів особи наявне тоді, коли сталися зміни стану суб`єктивних прав та обов`язків особи, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов`язку в публічно-правових відносинах.

Відповідні зміни або перешкоди можуть бути створені протиправними рішеннями, діями або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень.

Якщо відповідні рішення, дії чи бездіяльність протиправно, на думку особи, спричинили виникнення, зміни чи припинення прав та обов`язків особи (тобто є юридично значимими), особа може порушити питання про визнання протиправними таких рішень, дій чи бездіяльності в судовому порядку.

Таким чином, до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, які породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки у сфері публічно-правових відносин, вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, якщо позивач вважає, що цими рішеннями, діями чи бездіяльністю його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або має місце інше ущемлення прав чи свобод.

При цьому позивач на власний розсуд визначає, чи порушені його права рішеннями, дією або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень. Водночас задоволення відповідних вимог особи можливе лише в разі об`єктивної наявності порушення, тобто встановлення, що рішення, дія або бездіяльність протиправно породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки у сфері публічно-правових відносин.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб відновлення порушеного права позивача.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Слід наголосити, що судовому захисту підлягає суб`єктивне право особи, яке порушується у конкретних правовідносинах.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

При цьому, під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду.

Норми Положення № 13-1 не порушують право Позивача на віросповідання, відсутнє також і втручання в приватне життя Позивача. Оскаржувані Позивачем положення відповідають актам вищої юридичної сили.

Надаючи оцінку кожному окремому специфічному доводу всіх учасників справи, що мають значення для правильного вирішення адміністративної справи, суд застосовує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в п. 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України": згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain).

При цьому, суд враховує, що згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України, відповідно до п. 58 якого суд вказує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії").

Відповідно до положень ч. 1 та 2 ст. 72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно положень ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Частинами 1 ст. 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, матеріалів справи, суд приходить до висновку про те, що заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони - суб`єкта владних повноважень, суд присуджує з іншої сторони всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати, пов`язані із залученням свідків та проведенням судових експертиз.

Відповідач не надав суду доказів понесення ним судових витрат, тому підстави для присудження на його користь судових витрат відсутні.

Керуючись ст.ст. 9, 14, 73 - 78, 90, 139, 143, 242- 246, 250, 255 КАС України, суд

в и р і ш и в:

У задоволенні адміністративного позову відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Головенко О.Д.