Справа № 540/8670/21
Суддя: Осіпов Ю.В.
Дата ухвалення: 2023-10-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 жовтня 2023 р.м. ОдесаСправа № 540/8670/21

Головуючий І інстанції: Бжассо Н.В.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Осіпова Ю.В.,

суддів - Косцової І.П., Скрипченка В.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 05 липня 2023 року (м.Одеса, дата складання повного тексту судового рішення - 05.07.2023р.) у справі за позовом ОСОБА_1 до Каланчацької селищної ради Херсонської області про визнання протиправним та скасування рішення суб`єкта владних повноважень, -

В С Т А Н О В И В:

29.12.2021р. ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до Каланчацької селищної ради, в якому просив суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення виконавчого комітету Каланчацької селищної ради від 20.02.2013р. №39 про включення житлового приміщення до складу «службового», яким квартиру АДРЕСА_1 , було віднесено до складу «службової»;

- зобов`язати Каланчацьку селищну раду повернути квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , до «житлового фонду».

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оскаржуване рішення є необґрунтованим, протиправним, та підлягає скасуванню у судовому порядку. Так, як стверджує позивач, приймаючи оскаржуване рішення від 20.02.2013р. №39 виконавчий комітет Каланчацької селищної ради не перевіряв дану квартиру, а саме її стан та можливість її використання як «житлового приміщення». Окрім того, оскаржуване рішення відповідача не містить жодних посилань на клопотання будь-якої органу чи підприємства з проханням віднести дану квартиру до складу «службових», що свідчить про відсутність таких клопотань взагалі та порушення виконкомом органу місцевого самоврядування вимог ч.3 «Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській PCP» (затв. постановою Ради Міністрів УРСР від 04.02.1988р. №37). Крім того, позивач звертає увагу й на те, що в оскаржуваному рішенні селищною радою також була зазначена й невірна загальна площа квартири, що, на переконання позивача, також свідчить про неточність, яка може слугувати підставою для скасування даного рішення. Також, у вказаному рішенні жодним чином не зазначено ні власників, ні користувачів даної квартири, що, в свою чергу, ставить під сумнів права виконавчого комітету Каланчацької селищної ради щодо розпорядження квартирою та віднесення її до складу «службових».

Відповідач надав до суду 1-ї інстанції письмовий відзив, в якому позовні вимоги категорично не визнав та просив відмовити у їх задоволенні.

Розпорядженням Верховного Суду від 18.03.2022р. №11/0/9-22, на підставі ч.7 ст.147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», територіальну підсудність судових справ Херсонського окружного адміністративного суду - змінено та визначено суд, якому визначається територіальна підсудність справ - Одеський окружний адміністративний суд.

21.04.2023р. Одеський окружний адміністративний суд ухвалою прийняв дану справу до свого провадження.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 05 липня 2023 року (ухваленим в порядку спрощеного (письмового) провадження) у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено у повному обсязі.

Не погоджуючись із вказаним вище рішенням суду першої інстанції, позивач 14.08.2023р. подав апеляційну скаргу, в якій зазначив про те, що судом, при винесенні оскаржуваного рішення, було порушено норми матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 21.12.2022р. та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 16.08.2023р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та призначено її до розгляду в порядку письмового провадження.

24.08.2023р. матеріали справи надійшли до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Відповідач, належним чином повідомлений про розгляд даної справи, правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України апеляційні скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, можуть бути розглянуті судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.1 ст.308 КАС України).

Розглянувши матеріали даної справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги позивача, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини.

20.02.2013р. рішенням Каланчацької селищної ради №39 житлове приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , яке відносилося до «житлового фонду» селища Каланчак, включено до складу «службового».

15.03.2017р. рішенням Виконавчого комітету Каланчацької селищної ради «службове» житлове приміщення, яке складається з однієї кімнати загальною площею 34,6 м.кв., розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , було закріплено за Каланчацьким відділенням Новокаховського ВП ГУ НП в Херсонській області.

21.04.2017р. Виконавчим комітетом Каланчацької селищної ради, за результатами розгляду клопотання ГУ НП в Херсонській області, було прийнято рішення №101 про надання «службового» житлового приміщення (загальною пл.34,6 м.кв.), розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , начальнику Каланчацького відділення Новокаховського ВП ГУ НП в Херсонській області Лось О.В.

27.04.2017р. між позивачем та Каланчацькою селищною радою, в особі селищного голови Зінчука В.К., було укладено договір найму вказаного службового житлового приміщення.

В подальшому, т.б. 01.11.2018р., заступник начальника ГУ НП в Херсонській області Прокудін О.С. звернувся до голови Каланчацької селищної ради Зінчука В.К. із клопотанням, в якому просив «посприяти» у вирішенні питання щодо зняття статусу «службового» житла з однокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_2 .

05.11.2018р. до голови Каланчацької селищної ради Херсонської області Зінчука В.К. також звернувся і позивач із аналогічною заявою, в якій також просив зняти статус «службового» житла з квартири за адресою: АДРЕСА_2 , в якій він мешкає.

Однак, 15.11.2018р. рішенням Виконавчого комітету Каланчацької селищної ради №383 у задоволенні клопотання ГУ НП в Херсонській області щодо виключення з числа «службового» житла квартири АДРЕСА_1 , що складається із однієї кімнати житловою площею - 23,9 м.кв., загальною площею 45,0 м.кв., було відмовлено.

Вважаючи вказане вище рішення селищної ради протиправним, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Вирішуючи справу по суті та повністю відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржуване рішення було прийнято виконкомом Каланчацької селищної ради правомірно та з дотриманням приписів чинного законодавства, що свідчить про відсутність будь яких правових підстав для його скасування.

Колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали даної справи та наявні в них докази, в цілому погоджується з такими висновками суду 1-ї інстанції та вважає їх обґрунтованими та заснованими на законі, з огляду на наступне.

Відповідно до ст.19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст.68 Конституції України, кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Зазначені вище норми означають, що з метою гарантування правового порядку в Україні кожен суб`єкт приватного права зобов`язаний добросовісно виконувати свої обов`язки, що передбачені законодавством, а у випадку невиконання таких приписів - зазнавати встановлених законодавством негативних наслідків.

У свою чергу, суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати виключно встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Так, дійсно, як передбачено ст.47 Конституції України, кожен має право на житло. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Кожен має право на достатній життєвий рівень для себе та своєї сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло (ст.48 Конституції України).

Так, як чітко визначено приписами ст.118 Житлового кодексу Української РСР (в редакції на момент прийняття оскаржуваного рішення), «службові» жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів.

Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири.

Як загальновідомо, порядок надання службових жилих приміщень безпосередньо установлює законодавство колишнього СРСР, даний Кодекс та інші акти законодавства Української РСР. Такі приміщення надаються за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації, правління колгоспу, органу управління іншої кооперативної та іншої громадської організації, що передбачено ст.121 Житлового кодексу Української РСР.

Статтею 125 Житлового кодексу Української РСР, без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у ст.124 цього Кодексу, не може бути виселено осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років.

Слід взяти до уваги, що порядок надання службових жилих приміщень в будинках державного і громадського житлового фонду і користування ними визначає «Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР» (затв. постановою Ради Міністрів УРСР від 04.02.1988р. №37).

Згідно з п.п.2-5 Положення №37 (в редакції на момент прийняття оскаржуваного рішення), службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку із характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Через це зазначені приміщення повинні знаходитися у безпосередній близькості від дільниці, яка ними обслуговується (їх робочого місця).

Підприємства, установи, організації мають використовувати службові жилі приміщення за їх цільовим призначенням.

Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів за клопотанням адміністрації підприємства, установи, організації. В тих випадках, коли підприємство, установа, організація розташована на території одного населеного пункту (району в місті), а жиле приміщення на території іншого, рішення про його включення до числа службових приймається виконавчим комітетом Ради народних депутатів за місцем знаходження приміщення. У будинках, що належать колгоспам, включення жилих приміщень до числа службових (у тому числі і в будинках, заселених до введення в дію Основ житлового законодавства Союзу РСР і союзних республік) провадиться за рішенням загальних зборів членів колгоспу або зборів уповноважених, затверджуваним виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів.

Жилі приміщення в будинках радгоспів включаються до числа службових в загальному порядку.

При цьому, до числа службових може бути включено тільки вільне жиле приміщення. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири, розташовані, переважно, на першому поверсі.

Облік службових жилих приміщень у всіх будинках, незалежно від їх належності, здійснюється у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів, яка прийняла рішення про включення жилого приміщення до числа службових.

Як передбачено п.6 Положення №37, жиле приміщення виключається з числа службових, якщо відпала потреба в такому його використанні, а також у випадках, коли в установленому порядку воно виключено з числа жилих.

У той же час, варто зауважити також і про те, що сам по собі факт проживання в службових жилих приміщеннях робітників і службовців, які припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадян, яких виключено з членів колгоспу, або тих, які вийшли з колгоспу за власним бажанням, не є підставою для виключення цих приміщень з числа службових.

Виключення жилого приміщення з числа службових провадиться на підставі клопотання підприємства, установи, організації рішенням виконавчого комітету відповідної районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. У будинках, належних колгоспам, жиле приміщення виключається з числа службових за рішенням загальних зборів членів колгоспу або ж зборів уповноважених, затверджуваним виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів.

Про виключення жилого приміщення з числа службових у журналі обліку службових жилих приміщень робиться відповідна відмітка.

Таким чином, з наведених вище норм діючого законодавства слідує, що виключення жилого приміщення з числа службових можливе за ініціативою та на підставі рішення виконавчого комітету органу місцевого самоврядування. При цьому, необхідно звернути увагу, що здійснення заходів стосовно виключення жилих приміщень з числа службових - є виключно правом, а не обов`язком підприємства, установи, організації.

Так, вирішуючи питання про обґрунтованість поданої позивачем апеляційної скарги, судова колегія насамперед звертає увагу на те, що 20.02.2013р. саме виконавчим комітетом Каланчацької селищної ради (а не селищною радою, т.б. не відповідачем) було прийнято оскаржуване рішення №39 про включення житлового приміщення - квартири АДРЕСА_1 , до складу «службового».

Отже, на думку судової колегії, ця суттєва обставина фактично свідчить про те, що позивачем, в даному випадку, було подано позов до неналежного відповідача - Каланчацької селищної ради, тоді як належним відповідачем за заявленими у цій справі позовними вимогами насправді повинен бути саме виконавчий комітет селищної ради, який безпосередньо і прийняв оскаржуване рішення, оскільки саме цей орган селищної ради і уповноважений вирішувати спірні питання щодо включення (або виключення) житлових приміщень до числа «службових».

Однак, як вбачається з матеріалів справи, виконавчий комітет Каланчацької селищної ради ні позивачем, ні судом 1-ї інстанції, до участі у даній справі в якості 2-го відповідача (співвідповідача) залучений не був, як і не було проведено і заміна відповідача, що, в свою чергу, свідчить про недотримання вимог ч.3 ст.48 КАС України.

Далі, як свідчать матеріали справи та вже зазначалося вище, між позивачем та Каланчацькою селищною радою було укладено договір найму службового житлового приміщення квартири АДРЕСА_1 лише - 27.04.2017р., тобто більше ніж через 4 роки після прийняття спірного рішення про включення даного житлового приміщення квартири (за вказаною адресою) до складу «службового».

Тобто, позивачу, при укладенні 27.04.2017р. з Каланчацькою селищною радою договору найму службового житлового приміщення, було достовірно відомо, що дана квартира є «службовою».

Крім того, як вірно зазначив суд 1-ї інстанції, позивачем не було надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що на час прийняття оскаржуваного рішення ця квартира АДРЕСА_3 не була вільною від прав інших осіб, в тому числі і особисто його.

До того ж, одночасно варто зауважити й про те, що на момент прийняття виконкомом оскаржуваного рішення (т.б. станом на лютий 2013р.), позивач взагалі не проживав за вказаною адресою та не мав жодного стосунку до цієї квартири, що свідчить про відсутність порушення цим рішенням будь-яких його прав або законних інтересів.

Доказів того того, що зазначене рішення було прийняте із порушенням порядку або процедури, що встановлені чинним законодавством, матеріали справи не містять.

У контексті зазначеного, колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до ч.1 ст.19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Визначення поняття «індивідуального акта» міститься у п.19 ч.1 ст.4 КАС України, відповідно до якого «індивідуальний акт» - це акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.

В абз.4 п.1 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 23.06.1997р. №2-зп у справі №3/35-313 вказано, що за своєю природою ненормативні правові акти, на відміну від нормативних, встановлюють не загальні правила поведінки, а конкретні приписи, що звернені до окремого індивіда чи юридичної особи, застосовуються одноразово й після реалізації вичерпують свою дію.

За змістом п.5 Рішення Конституційного Суду України від 22.04.2008р. №9-рп/2008 у справі №1-10/2008, правові акти ненормативного характеру (індивідуальної дії) стосуються окремих осіб, розраховані на персональне (індивідуальне) застосування і після реалізації вичерпують свою дію.

Отже, оскільки виконавчим комітетом Каланчацької селищної ради 20.02.2013р. прийнято рішення №39 про включення спірного житлового приміщення до складу «службового», яке, в подальшому, його ж рішенням від 15.03.2017р. було закріплено спочатку за Каланчацьким відділенням Новокаховського ВП ГУ НП в Херсонській області а потім і за позивачем (як наймачем), то відповідно, дане оскаржуване рішення, як акт індивідуальної дії, фактично було повністю реалізовано, а тому його оскарження не є належним та ефективним способом захисту нібито порушеного права позивача, оскільки скасування цього рішення не може призвести до відновлення його прав.

Що ж стосується тверджень позивача щодо порушення відповідачем його законного права на житло, то з цього приводу слід наголосити на тому, що оскільки позивач, як вбачається із матеріалів справи, проходить службу підрозділах поліції значно більше 10 років, його не може бути виселено навіть із «службового» жилого приміщення без надання іншого жилого приміщення (п.35 Положення №37, ст.125 Житлового кодексу Української РСР), тому, позивач і надалі може проживати у зазначеній «службовій» квартирі разом із членами родини, отже, його право на житло, в даному випадку, жодним чином не порушується.

Більш того, аналізуючи наявні у справі докази, суд апеляційної інстанції також вважає за необхідне звернути увагу й на ту обставину, що спірне рішення виконавчого комітету Каланчацької селищної ради від 15.11.2018р. №383, яким було відмовлено у виключенні з числа «службового» житла квартири АДРЕСА_1 , фактично було прийнято за результатами розгляду письмового клопотання саме ГУ НП в Херсонській області від 01.11.2018р., а не заяви позивача (заявника) ОСОБА_1 , що, в свою чергу, додатково свідчить про відсутність законних підстав для задоволення даного позову.

Водночас, правовідносини щодо наявності або ж відсутності підстав для передачі у власність зазначеної квартири (шляхом її приватизації) позивачу не входять до предмету даного спору та, як наслідок, не досліджуються адміністративним судом. Враховуючи викладене вище, колегія суддів не знаходить підстав для скасування судового рішення з мотивів, наведених в апеляційній скарзі позивача.

Звертаючись до вказаних вище фактів даної справи, суд апеляційної інстанції, не вдаючись до аналізу висновків суду попередньої інстанції щодо наявності або відсутності підстав для поновлення процесуальних строків звернення позивача до суду (оскільки це не є підставою для апеляційного перегляду даної справи), також вважає за необхідне звернути увагу на те, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або ж повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (ч.2 ст.122 КАС України). Для встановлення початку перебігу процесуального строку необхідно визначити дату, з якої позивач знав чи мав змогу дізнатись про порушення своїх прав.

Процесуальне законодавство запроваджує оцінні, якісні параметри визначення таких причин - вони повинні бути поважними, реальними або непереборними і об`єктивно нездоланними на час плину строків звернення до суду. Причини (чи фактори об`єктивної дійсності) мають бути несумісними з обставинами, коли суб`єкт звернення до суду знав або ж не міг не знати про порушене право, ніщо йому не заважало звернутися до суду, але цього він не зробив і через власну недбалість або ж інші подібні за суттю ставлення до права на доступ до суду порушив відповідні строки. Іншого способу встановити, які причини належить віднести до поважних, ніж через зовнішню оцінку змісту конкретних обставин, хронологію та послідовність дій суб`єкта правовідносин перед зверненням до суду за захистом свого права, немає.

Наведена вище позиція узгоджується з правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 06.10.2022р. у справі №420/3129/20.

Так, як вже зазначалося колегією суддів вище, позивач, укладаючи із Каланчацькою селищною радою договір найму службового житлового приміщення 27.04.2017р., достовірно знав про те, що дане житлове приміщення є «службовим». Тобто, звертаючись у грудні 2021р. до адміністративного суду з позовними вимогами про скасування рішення органу місцевого самоврядування від 20.02.2013р., про яке позивачу було відомо ще у квітні 2017р., ОСОБА_1 суттєво пропустив і строк звернення до суду із даним позовом, встановлений ст.122 КАС України, що, в свою чергу, взагалі є підставою для залишення його позову без розгляду.

Що ж стосується факту отримання позивачем спірного рішення виконавчого комітету Каланчацької селищної ради від 20.02.2013р. №39 через 2 (два) роки після укладення договору найму службового житлового приміщення, то на думку судової колегії, цей факт, суттєво не змінює момент, з якого позивач, який є діючими співробітником поліції, повинен був дізнатись про статус цього приміщення, а свідчить лише про час, коли позивач почав вчиняти активні дії щодо реалізації свого права і ця дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду в даному випадку.

До того ж, не зайвим буде і також зазначити й про те, що за правилами ст.ст.9,77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно зі ст.90 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

А згідно з положеннями ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій або бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок стосовно доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Однак, при цьому, варто звернути увагу на те, що твердження позивача щодо порушення його прав також мають підтверджуватися належними та допустимими доказами, а не ґрунтуватися на припущеннях та суб`єктивній думці останнього. При цьому, норми КАС України не містять жодних виключень або підстав і для звільнення учасників процесу від обов`язку надавати докази до суду та доводи ті обставини, які, зокрема, є підставами для поновлення пропущеного строку.

Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини та Висновком №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (п.58 рішення у справі «Серявін та інші проти України»).

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у даній справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші зазначені в апеляційній скарзі аргументи позивача, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

З огляду на викладене, судова колегія доходить висновку, що суд 1-ї інстанції грубих порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, вірно встановив фактичні обставини справи та надав їм належної правової оцінки, яка була підтримана та підсилена апеляційним судом. Наведені ж в апеляційній скарзі доводи, правильність висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на невірному трактуванні норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.315 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Отже, за таких обставин, колегія суддів апеляційного суду, діючи виключно в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, згідно зі ст.316 КАС України, залишає апеляційну скаргу позивача без задоволення, а оскаржуване рішення суду 1-ї інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст.308,311,315,316,321,322,325,329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 05 липня 2023 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено: 11.10.2023р.

Головуючий у справі

суддя-доповідач: Ю.В. Осіпов

Судді: І.П. Косцова

В.О. Скрипченко