Справа № 640/15980/21
Суддя: Колеснікова І.С.
Дата ухвалення: 2023-10-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 жовтня 2023 року 640/15980/21

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Колеснікової І.С., суддів Головенка О.Д. та Перепелиці А.М., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Кабінету Міністрів України про визнання протиправними та нечинними окремих положень нормативно-правового акта, -

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 (далі також ОСОБА_1 , позивач) з позовом до Кабінету Міністрів України (далі також відповідач), в якому з урахуванням заяви про зміну предмету позову, просив суд визнати протиправним і нечинним пункт 2-1 Постанови Кабінету Міністрів України від 29 квітня 2015 року № 266 «Про затвердження переліку галузей знань і спеціальностей, за якими здійснюється підготовка здобувачів вищої освіти» (зі змінами) у частині словосполучення «на першому (бакалаврському) і другому (магістерському) рівні вищої освіти і яким присуджено ступінь вищої освіти «магістр»).

На виконання положень пункту 2 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду» адміністративну справу було передано до Київського окружного адміністративного суду за належністю.

Матеріали справи отримані Київським окружним адміністративним судом та протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями справа розподілена судді Колесніковій І.С.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 17 травня 2023 року дану справу прийнято до провадження, вирішено здійснювати її розгляд за правилами загального позовного провадження. Призначено судове засідання для розгляду справи по суті колегією у складі трьох суддів: головуюча суддя Колеснікова І.С., судді Головенко О.Д. та Перепелиця А.М.

У судовому засіданні 07 серпня 2023 року вирішено здійснювати подальший розгляд справи у порядку письмового провадження.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає про перевищення відповідачем наданих йому законом повноважень при прийнятті оскаржуваного нормативно-правового акта.

Відповідачем надано відзив на позовну заяву, в якому він просить відмовити в задоволенні позовних вимог, оскільки оскаржуваний акт прийнятий ним на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені чинним законодавством.

Розглянувши подані учасниками справи документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено таке.

Як вбачається з матеріалів справи, на підставі вимог Постанови Кабінету Міністрів України № 53 від 01 лютого 2017 року Постанову Кабінету Міністрів України від 29 квітня 2015 року № 266 «Про затвердження переліку галузей знань і спеціальностей, за якими здійснюється підготовка здобувачів вищої освіти» доповнено пунктом 2-1 наступного змісту: «Установити, що особи, які здобули вищу освіту за спеціальностями « 081 Право», « 293 Міжнародне право» на першому (бакалаврському) і другому (магістерському) рівні вищої освіти і яким присуджено ступінь вищої освіти «магістр», можуть обіймати посади або провадити види діяльності, кваліфікаційні вимоги до яких передбачають наявність повної вищої або вищої юридичної освіти».

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог виходячи з наступного.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з пунктом 3 частини 1 статті 2 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» до основних завдань Кабінету Міністрів України належать: забезпечення проведення бюджетної, фінансової, цінової, інвестиційної, у тому числі амортизаційної, податкової, структурно-галузевої політики; політики у сферах праці та зайнятості населення, соціального захисту, охорони здоров`я, освіти, науки і культури, охорони природи, екологічної безпеки і природокористування.

Згідно з вимогами частини 1 статті 49 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» Кабінет Міністрів на основі та на виконання Конституції і законів України, актів Президента України видає обов`язкові для виконання акти - постанови і розпорядження.

Відповідно до частини 1 статті 50 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» право ініціативи у прийнятті актів Кабінету Міністрів України мають члени Кабінету Міністрів України, центральні органи виконавчої влади, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, обласні, Київська та Севастопольська міські державні адміністрації. Ініціювати підготовку та прийняття актів Кабінету Міністрів України може Президент України.

Відповідно до частини 2 статті 50 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» проекти актів Кабінету Міністрів України готуються міністерствами, іншими центральними органами виконавчої влади, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласними, Київською та Севастопольською міськими державними адміністраціями.

Відповідно до частини 1 статті 62 Закону України «Про освіту» до органів управління у сфері освіти належить, зокрема, Кабінет Міністрів України.

Статтею 63 Закону України «Про освіту» визначено, що до повноважень Кабінету Міністрів України віднесено затвердження переліку галузей знань та спеціальностей для підготовки фахівців вищої, фахової передвищої та професійної (професійно-технічної) освіти.

Відповідно до частини 1 статті 12 Закону України «Про вищу освіту» управління у сфері вищої освіти у межах своїх повноважень здійснюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно з пунктом 4 частини 2 статті 12 вищезазначеного Закону Кабінет Міністрів України через систему органів виконавчої влади видає у межах своїх повноважень нормативно-правові акти з питань вищої освіти.

Відповідно до пункту 7 частини 1 статті 13 Закону України «Про вищу освіту» центральний орган виконавчої влади у сфері освіти і науки формує перелік галузей знань і перелік спеціальностей, за якими здійснюється підготовка здобувачів вищої освіти, та подає їх на затвердження Кабінету Міністрів України.

Отже, приймаючи нормативно-правовий акт з питань вищої освіти, Кабінет Міністрів України діє у відповідності до вимог статті 19 Конституції України - в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Вимоги до осіб, які можуть обіймати посади, пов`язані зі здійсненням правничої (юридичної) професійної діяльності, визначаються Конституцією України, Законом України «Про Конституційний Суд України», Законом України «Про судоустрій і статус суддів», Законом України «Про Вищу раду правосуддя», Законом України «Про забезпечення права на справедливий суд», Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», Законом України «Про нотаріат», Законом України «Про прокуратуру», Законом України «Про Національне антикорупційне бюро України», Законом України «Про Національну поліцію», а також Постановою Кабінету Міністрів України від 29 квітня 2015 року № 266.

У зазначених законах вживаються поняття «вища юридична освіта», «повна вища юридична освіта» («вища повна юридична освіта»).

При цьому, поняття «повна вища освіта» міститься лише в Законі України «Про вищу освіту». Згідно з підпунктом 2 пункту 2 Розділу XV Закону України «Про вищу освіту», вища освіта за освітньо-кваліфікаційним рівнем спеціаліста (повна вища освіта) після набрання чинності цим Законом (після 06 вересня 2014 року) прирівнюється до вищої освіти ступеня магістра.

Отже, поняття «повна вища юридична освіта» або «вища повна юридична освіта» можуть вживатися лише в значенні ступеня вищої освіти магістра відповідної галузі знань.

Поняття вищої освіти визначене у Законі України «Про вищу освіту». Рівні та ступені вищої освіти визначені у Законі України «Про освіту» та Законі України «Про вищу освіту».

Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 1 Закону України «Про вищу освіту» вища освіта - сукупність систематизованих знань, умінь і практичних навичок, способів мислення, професійних, світоглядних і громадянських якостей, морально- етичних цінностей, інших компетентностей, здобутих у закладі вищої освіти (науковій установі) у відповідній галузі знань за певною кваліфікацією на рівнях вищої освіти, що за складністю є вищими, ніж рівень повної загальної середньої освіти.

Враховуючи викладене, Закон України «Про вищу освіту» не містить чіткого визначення терміну «повна вища освіта».

Крім того, відсутність законодавчо закріпленої концепції правничої (юридичної) освіти створює прогалину у законодавстві, яким не визначено спеціальності, за якими здобувається юридична освіта в Україні.

При цьому, відповідно до пояснювальної записки до проекту Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження переліку галузей знань і спеціальностей, за якими здійснюється підготовка здобувачів вищої освіти», проект оскаржуваної постанови розроблений на виконання вимог пункту 7 частини 1 статті 13 Закону України «Про вищу освіту».

Метою розробки проекту акта є забезпечення гармонійної взаємодії національних систем освіти, науки, економіки та визначення збалансованої структури та модернізації системи підготовки фахівців з вищою освітою, з врахуванням потреб особи, інтересів держави, територіальних громад і роботодавців.

Завдяки внесенню змін до оскаржуваної постанови розроблено новий перелік спеціальностей, гармонізований з рекомендаціями Міжнародної стандартної класифікації освіти і вимогами, переліком наукових спеціальностей та вимогами національної системи праці.

Зазначене узгоджується з висновками Верховного Суду, які викладені у його постанові від 24 квітня 2019 року у справі № 826/9779/17 (предметом розгляду у якій було питання правомірності Постанови Кабінету Міністрів України № 53 від 01 лютого 2017 року, якою внесені оскаржувані в межах розгляду даної справи зміни в Постанову Кабінету Міністрів України від 29 квітня 2015 року № 266). Так, Верховним Судом встановлено, що відсутність законодавчо закріпленої концепції правничої (юридичної) освіти створює прогалину у законодавстві, яким не визначено спеціальності, за якими здобувається юридична освіта в Україні. Отже, очевидно, що положення пункту 2-1 Постанови Кабінету Міністрів України від 29 квітня 2015 року № 266 (у редакції постанови від 01 лютого 2017 року № 53) усуває прогалину в законодавстві щодо визначення поняття правничої (юридичної) освіти.

До того ж, розуміння змісту пункту 2-1 зазначеної Постанови та його тлумачення є неможливим без врахування змісту пункту 2 цієї ж постанови, відповідно до якого вирішено «Установити, що здобувачі вищої освіти, які вступили до вищих навчальних закладів до набрання чинності цією постановою, продовжують навчання відповідно до обраних напрямів підготовки та спеціальностей».

З`ясовуючи мету прийняття оскаржуваного нормативно-правового акту, суд має звернути увагу на документи та обставини, що супроводжували процес його прийняття.

У пояснювальній записці до проекту постанови Кабінету Міністрів України від 29 квітня 2015 року № 266 «Про затвердження переліку галузей знань і спеціальностей, за якими здійснюється підготовка здобувачів вищої освіти» наводиться обґрунтування необхідності прийняття цього акту. А саме, що зазначений проект розроблений відповідно до вимог пункту 7 частини першої статті 13 Закону України «Про вищу освіту» з метою реалізації пропозицій вищих навчальних закладів, об`єднань роботодавців, органів державної влади, на виконання рішення розширеного засідання Комітету з питань науки і освіти Верховної Ради України від 15 липня 2015 року № 16 «Про стан імплементації Закону України «Про вищу освіту» та на виконання доручень Кабінету Міністрів України.

Підсумовуючи, колегія суддів вважає, що Кабінет Міністрів України видав у межах своїх повноважень нормативно-правовий акт з питань вищої освіти, створивши механізм реалізації передбачених Законом України «Про вишу освіту» прав осіб, які навчаються у закладах вищої освіти.

За відсутності визначення в чинному законодавстві, за якою галуззю знань та спеціальностями здобувається вища юридична освіта, Кабінет Міністрів України у межах своїх повноважень визначив, що вищою юридичною освітою, є вища освіта здобута за спеціальностями 081 Право та 293 Міжнародне право.

Правила перехресного вступу закріплені у частині 10 статті 44 Закону України «Про вищу освіту». Особа може вступити до вищого навчального закладу для здобуття ступеня магістра на основі ступеня бакалавра, здобутого за іншою спеціальністю, за умови успішного проходження додаткових вступних випробувань з урахуванням середнього бала документа про вищу освіту бакалавра.

Отже, здобувши ступінь магістра за спеціальностями 081 Право або 293 Міжнародне право, особа може обіймати посади або провадити види діяльності, кваліфікаційні вимоги до яких передбачають наявність повної вищої або вищої юридичної освіти.

Враховуючи наведене суд вважає, що Кабінет Міністрів України, прийнявши Постанову від 29 квітня 2015 року № 266 не перевищив своїх повноважень, та діяв на виконання Закону України «Про вищу освіту».

Отже, постанова від 29 квітня 2015 року № 266, в оскаржуваній частині, прийнята у відповідності до вимог статті 19 Конституції України та на виконання вимог пункту 7 частини 1 статті 13 Закону України «Про вищу освіту», з метою забезпечення гармонійної взаємодії національних систем освіти, науки, економіки та визначення збалансованої структури та модернізації системи підготовки фахівців з вищою освітою, з врахуванням потреб особи, інтересів держави, територіальних громад і роботодавців.

Відповідно, суд на вбачає підстав для визнання протиправним і нечинним пункту 2-1 Постанови Кабінету Міністрів України від 29 квітня 2015 року № 266 «Про затвердження переліку галузей знань і спеціальностей, за якими здійснюється підготовка здобувачів вищої освіти» (зі змінами) у частині словосполучення «на першому (бакалаврському) і другому (магістерському) рівні вищої освіти і яким присуджено ступінь вищої освіти «магістр»).

Окремо при вирішенні даної справи суд наголошує на такому.

Відповідно до статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно- правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Статтею 5 КАС України визначено право кожної особи в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо така особа вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Як установлено частиною 2 статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Отже, з наведеної норми Конституції України вбачається, що судова юрисдикція поширюється не загалом на всі суспільні правовідносини, а лише на такі, що врегульовані нормами права, тобто наявність юридичного спору.

В свою чергу неодмінними елементом правовідносин є їх зміст, тобто суб`єктивне право особи та її обов`язок. Відтак, судовому захисту підлягає суб`єктивне право особи, яке порушується у конкретних правовідносинах.

Водночас, частиною 2 статті 264 КАС України визначено, що право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб`єктами правовідносин, у яких буде застосовано цей акт.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

Наведені положення не дозволяють скаржитися щодо законодавства або певних обставин абстрактно, лише тому, що заявники вважають начебто певні положення норм законодавства впливають на їх правове становище.

Варто зазначити, що пункт 2-1 оскаржуваної Постанови прийнято у 2017 році. Тобто, на момент визначення місця та сфери навчання позивача з метою здобуття вищої освіти «магістр» зазначена норма вже діяла. Позивач зробив свідомий вибір щодо здобуття вищої освіти ступеня «магістр», отримавши спеціальність «Публічне управління та адміністрування», а з позовом звернувся лише у 2021 році.

Крім того, позивач, відповідно до змісту позовної заяви, лише припускає, що не зможе обіймати посади або провадити види діяльності, кваліфікаційні вимоги до яких передбачають наявність повної вищої або вищої юридичної освіти. Проте, йому з цих підстав не було відмовлено у працевлаштуванні (докази зазначеного позивачем не надано). Водночас захист права на майбутнє КАС України не допускає.

Отже, права або свободи позивача на підставі застосування до нього пункту 2-1 Постанови Кабінету Міністрів України від 29 квітня 2015 року № 266 (у редакції Постанови від 01 лютого 2017 року № 53) не були порушені.

Водночас, системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що право на оскарження рішення суб`єкта владних повноважень надано особі, свобод та інтересів якої воно безпосередньо стосується.

Враховуючи викладене вбачається, що позивачем не наведено обґрунтованих доводів, які б свідчили про порушення оскаржуваною Постановою прав самого позивача та про перевищення відповідачем своїх повноважень, а як наслідок і підстав для визнання протиправними та нечинними окремих положень такого акту.

Відповідно до статті 244 КАС України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема:

1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.

Відповідно до положень частин 1 та 2 статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно положень статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 5-11, 19, 72-77, 90, 241-246, 250, 263 КАС України суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) до Кабінету Міністрів України (01008, місто Київ, вулиця Грушевського, будинок 12/2) про визнання протиправними та нечинними окремих положень нормативно-правового акта відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Головуюча суддя І.С. Колеснікова

Судді О.Д. Головенко

А.М. Перепелиця