Справа № 420/8643/23
Суддя: Семенюк Г.В.
Дата ухвалення: 2023-10-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 жовтня 2023 р. Категорія: 112010200м. ОдесаСправа № 420/8643/23
Перша інстанція: суддя Лебедєва Г.В.,

час і місце ухвалення: письмове провадження,

м. Одеса

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Семенюка Г.В.,

суддів Домусчі С.Д., Шляхтицького О.І.,

розглянувши у письмовому провадженні у приміщенні П`ятого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 30 червня 2023 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до НОМЕР_1 прикордонного загону про визнання протиправним та скасування рішення, -

встановиВ:

Позивач, звернувся до суду з позовом до НОМЕР_3 прикордонного загону (надалі відповідач) за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача ОСОБА_2 про визнання протиправним та скасування рішення від 07.04.2023 року, прийняте інспектором ПК віпс (тип А) Старокозачьє 25- прикордонного загону, старшим сержантом ОСОБА_3 , яким відмовлено в перетинанні державного кордону України громадянину України, який досяг 16-річного віку ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , мотивуючи його тим, що 07.04.2023 року з неповнолітньою донькою ОСОБА_2 прибули на пункт пропуску через державний кордон України Старокозачьє НОМЕР_3 прикордонного загону для перетину державного кордону України з метою відвідання родичів, які проживають у республіці Молдова. Однак, інспектором ПК віпс (тип А) Старокозачьє 25- прикордонного загону, старшим сержантом ОСОБА_3 було відмовлено у перетині державного кордону на виїзд з України, про що було видано рішення № 913 від 07.04.2023 на ім`я позивача та рішення № 914 від 07.04.2023 р. на ім`я ОСОБА_2 . Позивач зазначає що відповідно до п.п. 2-6 зазначених Правил у разі введення на території України надзвичайного або воєнного стану право на перетин державного кордону, крім осіб, зазначених у п.п. 2-1 та 2-2 цих Правил, також мають інші військовозобов`язані особи, які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації. Згідно із абз. 5 ч. 1 ст. 23 ЗУ Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію, не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані жінки та чоловіки, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років. Приморським районним територіальним центром комплектування та соціальної підтримки м. Одеси встановлено, що позивач самостійно виховує дитину віком до 18 років, у зв`язку з чим у Тимчасовому посвідчення військовозобов`язаного серії НОМЕР_4 від 20.03.2023 року, зроблено особливу відмітку про те, що позивач не підлягає призову на військову службу під час мобілізації на підставі абз.5 ч.1 ст. 23 ЗУ Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію, а отже виходячи із аналізу вищевикладених норм законодавства, позивач має право на перетин державного кордону України супроводжуючи свою неповнолітню дочку, натомість відповідач не вказав, з посиланням на норми чинного законодавства, які документи, окрім поданих, повинен був подати позивач при перетині державного кордону України, та не зазначив причин відмови.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 30 червня 2023 року позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано рішення від 07.04.2023 року прийняте інспектором ПК віпс (тип А) Старокозачьє 25-прикордонного загону, старшим сержантом Яромиром АРАБАДЖИ, яким відмовлено в перетинанні державного кордону України громадянину України, який досяг 16-річного віку - ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 . Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань 25 Прикордонного Загіну Південного регіонального управління Державної прикордонної служби на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 1073, 60 грн.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, НОМЕР_1 прикордонний загін Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) подав апеляційну скаргу, в якій просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду та прийняти нову постанову, якою у задоволенні вимог позивача відмовити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що задовольняючи позов, суд першої інстанції не врахував, що розірвання шлюбу та встановлення місця проживання дитини з позивачем, що включає в себе обов`язок батька щодо утримання та виховання дитини, не доводять факт відсутності участі матері у вихованні дитини та відповідно не підтверджують наявність у позивача статусу одинокий батько. Нотаріально посвідчена заява колишньої дружини, на підставі якої складено лист органу місцевого самоврядування, який носить роз`яснювальний характер, а не правовстановлюючий характер не підтверджують статус позивача як одинокого батька. Даний перелік документів для перетинання державного кордону на виїзд особам призовного віку (18-60) недостатній, а саме відсутній підтверджуючий документ, що позивач самостійно виховує дитину віком до 18 років.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що скарга підлягає задоволенню, з огляду на наступне:

Судом першої інстанції встановлено, що позивач разом з неповнолітньою донькою ОСОБА_2 07.04.2023 року прибули на пункт пропуску через державний кордон України Старокозачьє НОМЕР_3 прикордонного загону, для перетину державного кордону України з метою відвідання родичів, які проживають у республіці Молдова.

Позивачем для перетину кордону інспектору ПК віпс (тип А) Старокозачьє 25- прикордонного загону, старшому сержанту ОСОБА_3 були надані: паспорт громадянина для виїзду за кордон серії НОМЕР_5 на ім`я ОСОБА_4 , паспорт громадянина для виїзду за кордон серії НОМЕР_6 на ім`я ОСОБА_5 , свідоцтво серії НОМЕР_7 від 04.10.2007 р. про народження ОСОБА_5 , тимчасове посвідчення військовозобов`язаного серії НОМЕР_4 від 20.03.2023 р., виданого на ім`я ОСОБА_1 Приморським районним територіальним центром комплектування та соціальної підтримки м. Одеси з особливою відміткою не підлягає призову на військову службу під час мобілізації на підставі абз. 5 ч.1 ст.23 Закону України Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію до 17.09.2023 р., нотаріальну заяву ОСОБА_6 від 14.02.2023 року, зареєстровану в реєстрі за № 7326 від 14.02.2023 року, засвідчена уповноваженим секретарем Нотаріальної контори № 10 м. Стамбул, з нотаріальним перекладом реєстровий № 2295, відповідь Служби у справах дітей Одеської міської ради, вих. № 1862 від 24.02.2023 року, свідоцтво серії НОМЕР_8 про реєстрацію транспортного засобу.

Інспектором ПК віпс (типА) Староказачье 25-прикордонного загону, старшим сержантом ОСОБА_3 було відмовлено позивачу та його неповнолітній дитині у перетині державного кордону на виїзд з України, про що було видано рішення №913 від 07.04.2023 р. на ім`я ОСОБА_1 та рішення № 914 від 07.04.2023 р. на ім`я ОСОБА_2 .

Позивач, вважає рішення, яким йому відмовлено у перетині державного кордону протиправним та таким, що належить до скасування, що стало підставою звернення до суду з вказаним позовом.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що рішення № 913 від 07.04.2023 року, прийняте інспектором ПК віпс (тип А) Старокозачьє 25- прикордонного загону, старшим сержантом ОСОБА_3 , яким відмовлено в перетинанні державного кордону України громадянину України, який досяг 16-річного віку ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , прийняте не на підставі, не у межах та не у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, а тому є протиправним та підлягає скасуванню.

П`ятий апеляційний адміністративний суд не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке:

Відповідно до абзацу першого статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Відповідно до абзацу першого частини З статті 6 Закону № 1710 пропуск осіб через державний кордон здійснюється уповноваженими службовими особами Державної прикордонної служби України за дійсними паспортними документами, а у передбачених законодавством України випадках також за іншими документами. Пропуск транспортних засобів, вантажів через державний кордон здійснюється після проходження всіх передбачених законом видів контролю на державному кордоні.

Прикордонний контроль вважається закінченим після надання уповноваженою службовою особою Державної прикордонної служби України дозволу на перетинання державного кордону особою, транспортним засобом, вантажем або після доведення до відома відповідної особи рішення про відмову у перетинанні державного кордону особою, транспортним засобом, вантажем (частина 4 статті 6 Закону № 1710).

Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в`їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України, порядок розв`язання спорів у цій сфері регулюється Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ (далі Закон № 3857).

За змістом статті 1 Закону № 3857 громадянин України має право виїхати з України, крім випадків, передбачених цим Законом, та в`їхати в Україну. На громадян України, які звернулися з клопотанням про виїзд з України, поширюються усі положення чинного законодавства, вони користуються всіма правами і несуть встановлені законом обов`язки.

Підстави для тимчасового обмеження права громадян України на виїзд з України функціонують за відсутності особливих правових режимів, які вводяться в дію указом Президента України та затверджуються Верховною Радою України.

Одним із таких правових режимів є правовий режим воєнного стану.

Так, Указом Президента України від 24 лютого 2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої етапі 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено в Україні воєнний стан із 05 години ЗО хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб та відповідними Указами пролонговано до теперішнього часу.

Пунктом 3 Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» постановлено, що у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30, 34, 38, 39, 41 44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України "Про правовий режим воєнного стану".

Отже, у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтею 33 Конституції України, а саме; щодо того, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Зміст правового режиму воєнного стану, порядок його введення та скасування, правові засади діяльності органів державної влади, військового командування, військових адміністрацій, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій в умовах воєнного стану, гарантії прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб визначає Закон України від 12 травня 2015 року № 389-УІП «Про правовий режим воєнного стану» (далі Закон № 389, станом на момент спірних правовідносин).

Статтями 1, 2 Закону № 389 передбачено, що воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Пунктом 6 частини 1 статті 8 Закону № 389 встановлено, що в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан, військове командування разом із військовими адміністраціями (у разі їх утворення) можуть самостійно або із залученням органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати в межах тимчасових обмежень конституційних прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб, передбачених указом Президента України про введення воєнного стану, такі заходи правового режиму воєнного стану: встановлювати у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, особливий режим в`їзду і виїзду, обмежувати свободу пересування громадян, іноземців та осіб без громадянства, а також рух транспортних засобів.

Частиною другою статті З Закону № 3857 передбачено, що правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до цього Закону та інших законів України.

Порядок перетинання громадянами України державного кордону визначений Правилами перетинання державного кордону України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

За змістом пункту 2 Правил у випадках, визначених законодавством, для перетинання державного кордону громадяни крім паспортних документі повинні мати також підтверджуючі документи.

Згідно з пунктом 2-6 Правил у разі введення на території України надзвичайного або воєнного стану право на перетин державного кордону, крім осіб, зазначених у пунктах 2-1 та 2-2 цих Правил, також мають інші військовозобов`язані особи, які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації. Ця норма не поширюється на осіб, визначених в абзацах другому - восьмому частини третьої статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», відповідно до якої (абзац 5 частини 1 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»); «жінки та чоловіки, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років».

Для перетинання державного кордону в даному випадку необхідно було б надати наступні підтверджуючі документи:

- свідоцтво про народження дитини (дітей);

- свідоцтво про смерть матері дитини;

- рішення суду про позбавлення матері батьківських прав;

- рішення суду про визнання матері безвісно відсутньою;

- рішення суду про оголошення матері померлою.

На сьогодні тлумачення поняття «одинока мати», до якої по аналогії прирівнюється поняття «одинокий батько» міститься в пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» (далі Постанова № 9).

Одинокою матір`ю слід вважати жінку, яка не перебуває у шлюбі й у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено у встановленому порядку за вказівкою матері; вдову; іншу жінку, яка виховує і утримує дитину сама.

В межах розгляду справи Верховним Судом № 822/2446/17 та надаючи оцінку вказаним доводам КАС вказав, що правовий статус поняття «одинокого батька» не врегульований законодавством, вбачається можливим застосовування аналогії поняття «одинокої матері», тлумачення якого зазначено у Постанові Пленуму ВСУ. Тобто, для набуття статусу «одинока матір», «одинокий батько», необхідні 2 факти: не перебування у шлюбі, а також виховання і утримання дитини самими матір`ю чи батьком відповідно, тобто без участі іншого з подружжя у житті дитини.

В свою чергу розірвання шлюбу та встановлення місця проживання дитини з позивачем, що включає в себе обов`язок батька щодо утримання та виховання дитини не доводять факт відсутності участі матері у вихованні дитини та, відповідно, не підтверджують наявність у позивача статусу «одинокий батько».

Нотаріально посвідчена заява колишньої дружини, на підставі якої складено лист органу місцевого самоврядування, який носить роз`яснювальний, а не правовстановлюючий характер не підтверджують статус позивача як одинокого батька.

Даний перелік документів для перетинання державного кордону на виїзд особам призовного віку (18-60) недостатній, а саме відсутній підтверджуючий документ, що позивач самостійно виховує дитину віком до 18 років.

Враховуючи вище викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного Рішення було неповно з`ясовано судом обставини, що мають значення для справи, а відтак, відповідно до ст.ст. 315, ст. 317 КАС України, - оскаржуване Рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення у справі.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ), - задовольнити.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 30 червня 2023 року по справі № 420/8643/23, - скасувати.

Прийняти нову постанову, якою у позові ОСОБА_1 , - відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Суддя-доповідач Г.В. Семенюк
Судді С.Д. Домусчі О.І. Шляхтицький