Справа № 600/5442/23-а
Суддя: Маренич Ігор Володимирович
Дата ухвалення: 2023-10-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2023 р. м. Чернівці Справа № 600/5442/23-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Маренича І.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Вищого адміністративного суду України, Головного Управління Пенсійного фонду у Київській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася в суд з позовом до Вищого адміністративного суду України (далі - відповідач-1), Головного Управління Пенсійного фонду у Київській області (далі - відповідач-2), в якому просить:

- визнати протиправною відмову Вищого адміністративного суду України у видачі довідки про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, виходячи з розміру суддівської винагороди судді Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, що викладена у листі від 15 червня 2023 року № 79/1-14/23.

- зобов`язати Вищий адміністративний суд України видати ОСОБА_1 , як судді у відставці передбачену Розділом ІІ Порядку подання документів для призначення і виплати щомісячного грошового утримання суддям у відставці органами Пенсійного фонду України, затвердженого постановою правління ПФУ від 25.01.2008 р. № 3-1 (в редакції постанови правління ПФУ № 6-1 від 07.06.2019 р.), довідку про суддівську винагороду судді Вищого адміністративного суду України, обчислену на підставі статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 №1402-VIII з базового посадового окладу у розмірі 75 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року;

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Київській області щодо незабезпечення згідно із законом призначення та своєчасної і в повному обсязі виплати щомісячного довічного утримання судді у відставці;

- визнати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Київській області від 19.04.2022 №77 про призначення ОСОБА_1 щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці одночасно за складовими, які передбачені для різних формул обрахунку грошового утримання (розмір суддівської винагороди за Законом України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 №2453-VI; розмір відсотку за Законом України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 №1402-VIII), протиправним частково;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Київській області змінити рішення від 19.04.2022 №77 про призначення ОСОБА_1 , щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці з урахуванням виданої Головою ліквідаційної комісії Вищого адміністративного суду України ОСОБА_2 довідки про суддівську винагороду судді Вищого адміністративного суду України, обчислену на підставі статей 135, 142 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 №1402-VIII з базового посадового окладу у розмірі 75 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня відповідного календарного року.

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Київській області провести ОСОБА_1 перерахунок та виплату щомісячного довічного грошового утримання судді Вищого адміністративного суду України у відставці, виходячи з розміру суддівської винагороди судді Верховного Суду згідно зі статтями 135, 142 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 №1402-VIII з 1 березня 2022 року з урахуванням фактично виплачених сум.

Позов обґрунтовано тим, що позивач звернувся до Вищого адміністративного суду України щодо видачі довідки про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, нарахованого згідно статті 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 №1402-VIII, виходячи з базового посадового окладу судді Верховного Суду у розмірі 75 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року. Однак, Вищий адміністративний суд України відмовив у видачі такої довідки за відсутності правових підстав.

Крім цього, позивач вказував на протиправність рішення Головного Управління Пенсійного фонду у Київській області від 19.04.2022 року №77 в частині призначення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці одночасно за складовими, які передбачені для різних формул обрахунку грошового утримання (розмір суддівської винагороди за Законом України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 №2453-VI; розмір відсотку за Законом України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 №1402-VIII).

Ухвалою Чернівецького окружного адміністративного суду відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Відповідач -1 правом на подання відзиву не скористався, хоча і був належним чином повідомлений про розгляд справи, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення.

Відповідач-2, заперечуючи проти позовних вимог, подав до суду відзив на позовну заяву, в якому вказано на передчасність заявлених позивачем вимог до Головного управління Пенсійного фонду України в Київській області, оскільки судом не зобов`язано видати та направити довідку про суддівську винагороду судді Вищого адміністративного суду України, обчислену на підставі статті 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 №1402-VIII з посадового окладу у розмірі 75 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

З огляду на викладене, просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Дослідивши письмові докази судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 з 06.12.2005 року працювала на посаді судді Вищого адміністративного суду України до виходу у відставку на підставі рішення Вищої ради правосуддя від 08.02.2022 року №94/0/15-22.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, Головою ліквідаційної комісії Вищого адміністративного суду України позивачу видано довідку про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, згідно з якою суддівську винагороду обчислено на підставі положень статті 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 №2453-VI.

11 травня 2023 року позивач звернулася до Вищого адміністративного суду України із заявою про надання нової довідки про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці. Розмір суддівської винагороди просив визначити відповідно до положень чинного Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 №1402-VIII як для судді Верховного Суду.

Листом Вищого адміністративного суду України від 15 червня 2023 року №79/1-14/23 позивача повідомлено про відсутність підстав для видачі довідки про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, виходячи з розміру посадового окладу, визначеного у Законі №1402-VIII як для судді Верховного Суду.

Позивач не погоджується із такою відмовою Вищого адміністративного суду України, оскільки вважає, що має право на отримання нової довідки про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці відповідно до положень чинного Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 №1402-VIII, виходячи з базового посадового окладу судді у розмірі 75 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня відповідного календарного року.

Крім цього, рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Київській області від 19.04.2022 №77 позивачу призначено щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці на підставі довідки про суддівську винагороду, обчислену згідно із Законом України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 №2453-VI, із чим позивач також не погоджується.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам суд зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Згідно з частинами першою та другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Стосовно видачі довідки про суддівську винагороду судді, обчислену на підставі статті 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 №1402-VIII, виходячи з базового посадового окладу судді Верховного у розмірі 75 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, суд зазначає наступне.

За змістом частини першої статті 31 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 7 липня 2010 року №2453-VI (далі - Закон №2453-VI), яка діяла до набрання чинності Законом України "Про судоустрій і статус суддів" від 2 червня 2016 року №1402-VIII (далі Закон №1402-VIII), у системі загальної юрисдикції діяли вищі спеціалізовані суди як суди касаційної інстанції з розгляду цивільних і кримінальних, господарських, адміністративних справ.

У Законі №1402-VIII вищі спеціалізовані суди касаційної інстанції, якими були Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Вищий господарський суд України та Вищий адміністративний суд України, не передбачені.

Водночас, Законом №1402-VIII, який підлягає виключному застосуванню при визначені розміру суддівської винагороди судді, закріплено порядок визначення посадового окладу як складової частини суддівської винагороди для суддів першої, апеляційної інстанцій, вищих спеціалізованих судів та Верховного Суду.

Суд звертає увагу, що при вирішенні питання про наявність у позивача права на отримання нової довідки про суддівську нагороду, обчислену відповідно до статті 135 Закону №1402-VIII, необхідно встановити відповідність посади судді Вищого адміністративного суду України посаді судді Верховного Суду

Так, рішенням Конституційного Суду України від 11.03.2010 № 8-рп/2010 встановлено, що вищі спеціалізовані суди (у тому числі Вищий адміністративний суд України) здійснювали повноваження судів касаційної інстанції стосовно рішень відповідних спеціалізованих судів, тобто були судами касаційної інстанції.

У даному рішенні Конституційний Суд України визначив, що конституційний статус Верховного Суду України не передбачав наділення його законодавцем повноваженнями суду касаційної інстанції щодо рішень вищих спеціалізованих судів, які реалізували повноваження касаційної інстанції.

На думку Конституційного Суду України, визначення у положенні пункту 8 частини третьої статті 129 Конституції України як однієї з основних засад судочинства " забезпечення ... касаційного оскарження рішення суду" у системному зв`язку з положеннями частини першої статті 8, статті 125 Основного Закону України означало лише одноразове касаційне оскарження та перегляд рішення суду.

Таким чином, Конституційним Судом України було встановлено, що до початку судової реформи, запровадженої Законом №1402-VIII, в судовій системі України існував лише один рівень касаційних судів - вищі спеціалізовані суди (ВАСУ, ВГСУ, ВССУ), у той час як відповідно до рішення Конституційного Суду України від 13.12.2011 №17-рп/2011, Верховний Суд України у сфері правосуддя не був судом касаційної інстанції, оскільки переглядав справи лише з підстав неоднакового застосування судами (судом) касаційної інстанції однієї і тієї ж норми матеріального права у подібних правовідносинах у порядку, передбаченому процесуальним законом, а також у разі встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні справи судом.

Варто зазначити, що після ліквідації вищих спеціалізованих судів відповідно до Закону №1402-VIII, єдиним судом касаційної інстанції є Верховний Суд, який відповідно до статті 36 закону №1402-VIII, здійснює правосуддя як суд касаційної інстанції, а у випадках, визначених процесуальним законом, - як суд першої або апеляційної інстанції, в порядку, встановленому процесуальним законом.

Згідно із статтею 37 Закону України №1402-VIII у складі Верховного Суду діють Касаційний адміністративний суд; Касаційний господарський суд; Касаційний кримінальний суд; Касаційний цивільний суд, які за своїми функціями повністю дублюють функції вищих спеціалізованих судів, які вони мали до початку роботи Верховного Суду.

Судді касаційних судів у складі Верховного Суду виконують ті ж самі функції суддів касаційної інстанції, які до виходу у відставку виконували судді вищих спеціалізованих судів, у тому числі, судді Вищого адміністративного суду України.

Крім того, згідно рішення Конституційного Суду України від 18.02.2020 №2-р/2020 щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці має бути співмірним із суддівською винагородою, яку отримує повноважний суддя.

Отже, судді Верховного Суду на даний момент є повноважними, на відміну від суддів Вищого адміністративного суду України, які з 15.12.2017 не здійснюють повноваження.

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 18.02.2020 №2-р/2020 наголосив, що встановлення різних підходів до порядку обчислення розміру щомісячного довічного грошового утримання суддів порушує статус суддів та гарантії їх незалежності.

Не дивлячись на те, що рішення Конституційного Суду України №2-р/2020 було ухвалено ще у лютому 2020 року, судді Вищого адміністративного суду України у відставці отримують щомісячне довічне грошове утримання, виходячи з розміру посадового окладу суддів, які продовжують перебувати у штаті Вищого адміністративного суду України, але не здійснюють правосуддя. Тобто, на сьогодні розмір щомісячного довічного грошового утримання суддів, які до виходу у відставку працювали суддями Вищого адміністративного суду України, протиправно визначається не на підставі статті 142 Закону №1402-VIII, а на підставі Закону №2453-VI, виходячи з базового посадового окладу 15 прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

На переконання суду, така ситуація порушує права та законні інтереси позивача як судді, який до виходу у відставку працював суддею суду касаційної інстанції, а також гарантії суддівської незалежності, оскільки розмір його щомісячного довічного грошового утримання є меншим, ніж розмір щомісячного довічного грошового утримання суддів, які виходять у відставку з посад суддів місцевих та апеляційних судів.

Тобто, до суддів у відставці, які працювали суддями Вищого адміністративного суду України, застосовується дискримінаційний підхід під час нарахування та виплати щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці

За таких обставин, суд приходить до висновку, що відсутність факту внесення змін до законодавства в частині визначення правового статусу суддів Вищого адміністративного суду у відставці в контексті системи правосуддя, встановленої Законом №1402-VIII, не може бути підставою для порушення права позивача на отримання довічного грошового утримання у належному розмірі, та не може бути перешкодою для визначення розміру суддівської винагороди, виходячи з базового посадового окладу судді Верхового Суду, адже фактично Вищий адміністративний суд України та Верховний Суд є однією ланкою судів касаційної інстанції.

Таким чином, Вищий адміністративний суд України мав видати позивачу довідку про суддівську винагороду для призначення щомісячного довічного утримання судді у відставці із зазначенням посадового окладу судді Верховного Суду, як єдиної категорії суддів, які є: 1) повноважними; 2) розмір суддівської винагороди яких встановлено Законом №1402-VIII; 3) посада яких є відповідною для суддів Вищого адміністративного суду України.

Натомість, Вищий адміністративний суд України, діяльність якого на даний момент є припиненою та який перебуває у стані ліквідації, видаючи позивачу довідку із зазначенням посадового окладу судді відповідно до положень Закону №2453-VI, не врахував зазначених положень законодавства та протиправно керувався положеннями пункту 7 розділу XII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №1402-VIII, яким встановлено, що з дня початку роботи Верховного Суду у складі, визначеному цим Законом, Верховний Суд України, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Вищий господарський суд України, Вищий адміністративний суд України припиняють свою діяльність та ліквідуються у встановленому законом порядку. До припинення діяльності статус, структура, повноваження, порядок роботи, права, обов`язки, гарантії суддів цих судів визначалися Законом №2453-VI.

Отже, після виходу у відставку позивач набув право на щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці відповідно до Закону №1402-VIII, виходячи з розміру посадового окладу судді Верховного Суду, а саме - 75 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Підставою для реалізації зазначеного вище права є довідка про розмір суддівської винагороди, яка повинна видаватися судом, з якого позивач вийшов у відставку, тобто Вищим адміністративним судом України.

Форма зазначеної довідки, затверджена Порядком подання документів для призначення і виплати щомісячного грошового утримання суддям у відставці органами Пенсійного фонду України, затвердженим постановою правління Пенсійного фонду України від 25.01.2008 №3-1, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 12 березня 2008 р. за № 200/14891.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що Вищий адміністративний суд України протиправно не видав позивачу нову довідку про суддівську винагороду судді Вищого адміністративного суду України, передбачену Розділом ІІ Порядку подання документів для призначення і виплати щомісячного грошового утримання суддям у відставці територіальними органами Пенсійного фонду України, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.01.2008 р. № 3-1, обчислену на підставі статті 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 №1402-VIII, виходячи з базового посадового окладу судді у розмірі 75 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Тому, суд зобов`язує Вищий адміністративний суд України видати позивачу нову довідку про суддівську винагороду судді Вищого адміністративного суду України, передбачену Розділом ІІ Порядку подання документів для призначення і виплати щомісячного грошового утримання суддям у відставці територіальними органами Пенсійного фонду України, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.01.2008 р. №3-1, обчислену на підставі статті 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 №1402-VIII, виходячи з базового посадового окладу судді Верховного Суду у розмірі 75 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Отже, позовні вимоги у наведеній вище частині підлягають задоволенню.

Стосовно прийнятого Головним управління Пенсійного фонду України в Київській області рішення від 19.04.2022 №77 про призначення позивачу щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці та проведення з 01 березня 2022 року перерахунку і виплати щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці відповідно до статей 135 та 142 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 №1402-VIII, суд зазначає таке.

Як вбачається з оскаржуваного рішення, при призначенні позивачу щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці пенсійний орган застосував положення Закону №1402-VIII при визначенні відсоткового значення грошового утримання судді у відставці та положення Закону №2453-VI при визначенні розміру суддівської винагороди.

Із вказаним рішенням позивач не погоджується, оскільки нарахування розміру щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, обчисленого на підставі суддівської винагороди, передбаченої Законом №2453-VI, призвело до порушення прав позивача на отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у належному розмірі.

Відповідно до п. 3 ч. 2 статті 135 Закону №1402-VIII суддівська винагорода судді Верховного Суду складає 75 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Згідно ч. 4 статті 142 Закону №1402-VIII у разі зміни розміру складових суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, здійснюється перерахунок раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання.

Суд зазначає, що Рішенням Ради суддів України від 03.09.2021 №34 "Про розгляд пропозицій ПФУ щодо порядку перерахунку щомісячного грошового утримання" зазначається, що, враховуючи тривалу законодавчу невизначеність відповідної посади, за якою має визначатись розмір суддівської винагороди суддям ВСУ, вищих спеціалізованих судів (ВАС, ВГС, ВСС) у відставці для перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, на підставі системного аналізу норм законодавства та рішень КС, на виконання функцій, покладених ст.133 закону "Про судоустрій і статус суддів", РСУ дійшла висновку про те, що посада, за якою повинен визначатись розмір суддівської винагороди судді ВСУ, вищих спеціалізованих судів (ВАС, ВГС, ВСС) у відставці, є посада судді ВС.

У зв`язку із вищевикладеним, Рада суддів України запропонувала Пенсійному фонду України внести відповідні зміни до порядку подання документів для призначення (перерахунку) і виплати щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці органами ПФУ.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, зокрема в постанові від 27 жовтня 2022 року у справі №640/10564/21, звернув увагу на юридичну позицію Конституційного Суду України, висловлену у Рішенні від 18.02.2020 № 2-р/2020 (ч. 6 п. 16) про "автоматичне" здійснення перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці у разі збільшення розміру такої винагороди.

Положення п. 1, 3 Розділу ІІ та п.2 Розділу ІІІ Порядку подання документів для призначення (перерахунку) і виплати щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці територіальними органами Пенсійного фонду України, затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України 25.01.2008 № 3-1, які передбачають необхідність звернення судді та надання довідки про суддівську винагороду працюючого судді за відповідною посадою для перерахунку щомісячного довічного грошового утримання, не узгоджуються з принципом "автоматичності" перерахунку, про який йдеться у Рішенні Конституційного Суду України від 18.02.2020.

Отже, незважаючи на чітку позицію Конституційного Суду України (ч. 6 п. 16 Рішення від 18.02.2020 № 2-р/2020) та необхідність її безумовного виконання, а також незважаючи на неодноразові звернення Ради суддів України, зокрема, у рішеннях від 01.03.2019 № 12, від 09.04.2021 № 7, відповідні зміни в частині "автоматичного" перерахунку до Порядку № 3-1 Пенсійним фондом України не внесено.

Враховуючи вказане вище, Верховний Суд у постанові від 27 жовтня 2022 року у справі №640/10564/21 дійшов висновку, що до внесення змін до законодавства щодо статусу суддів Вищого адміністративного суду України на виконання Рішення Конституційного Суду України від 18.02.2020 № 2-р/2020, Пенсійний фонд України та/або його органи повинен проводити перерахунок щомісячного довічного грошового утримання судді ВАСУ у відставці у разі зміни розміру складових суддівської винагороди судді, що працює на відповідній посаді, автоматично, незалежно від подання довідки про суддівську винагороду судді, що працює на відповідній посаді.

Згідно із частиною п`ятою статті 13 Закону №1402-VIII висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Відповідно до ч. 5 статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином, зважаючи на правову позицію, викладену у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 27 жовтня 2022 року у справі №640/10564/21, суд приходить до висновку, що пенсійний орган протиправно не призначив позивачу щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці згідно із Законом №1402-VІІІ в частині застосування належного розміру суддівської винагороди (виходячи із 75 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року), чим і порушив його право.

У поданому відзиві відповідач зазначає, що заявлені позивачем вимоги до пенсійного органу є передчасними, оскільки судом не зобов`язано видати та направити довідку про суддівську винагороду судді Вищого адміністративного суду України, обчислену на підставі статті 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 №1402-VIII, виходячи з посадового окладу у розмірі 75 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Однак, Європейський суд з прав людини у своїх численних рішеннях сформував сталу практику оцінки ефективності засобу юридичного захисту. Засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути ефективним як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, який запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Навіть якщо якийсь окремий засіб юридичного захисту сам по собі не задовольняє вимоги статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, задоволення її вимог може забезпечуватися за допомогою сукупності засобів юридичного захисту, передбачених національним законодавством (рішення у справі Юрій Миколайович Іванов проти України, №40450/04, пункт 64).

Засіб юридичного захисту має бути ефективним в теорії права та на практиці, зокрема, в тому сенсі, що можливість його використання не може бути невиправдано ускладнена діями або бездіяльністю органів влади держави-відповідача (рішення у справі Аксой проти Туреччини (Aksoy v. Turkey), №21987/93, пункт 95).

При оцінці ефективності необхідно враховувати не тільки формальні засоби правового захисту, а й загальний правовий і політичний контекст, в якому вони діють, й особисті обставини заявника (рішення у справі Джорджевич проти Хорватії (Djordjevic v Croatia), №41526/10, пункт 101; рішення у справі Ван Остервійк проти Бельгії (Van Oosterwijck v Belgium), №7654/76 пункти 36-40). Отже, ефективність засобу захисту оцінюється не абстрактно, а з урахуванням обставин конкретної справи та ситуації, в якій опинився позивач після порушення.

Питання ефективності правового захисту аналізувалося і у рішеннях національних судів, зокрема у постанові від 16.09.2015 у справі №21-1465а15 Верховний Суд України дійшов висновку, що рішення суду, у випадку задоволення позову, має бути таким, яке б гарантувало дотримання і захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечувало його виконання та унеможливлювало необхідність наступних звернень до суду. Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Верховний Суд у своїй практиці також неодноразово посилався на те, що ефективний засіб правового захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації не відповідає положенням Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (постанови Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі №705/552/15-а та Верховного Суду від 18.04.2018 у справі №826/14016/16, від 11.02.2019 року у справі №2а-204/12).

З огляду на правові висновки Європейського суду з прав людини та національних судових органів, ефективність захисту оцінюється не абстрактно, а з урахуванням обставин конкретної справи та ситуації, в якій опинився позивач після порушення його права. Зокрема, у цій справі, ефективність захисту має оцінюватись з урахуванням порушень прав та інтересів позивача обома відповідачами та у виборі способів захисту щодо їх відновлення теж обома відповідачами.

Таким чином, зважаючи на те, що в ході судового розгляду справи доведено наявність підстав для видачі позивачу нової довідки про суддівську винагороду, обчислену на підставі статті 135 Закону №1402-VIII для отримання довічного щомісячного грошового утримання судді у відставці в належному розмірі, а також встановлено протиправне призначення позивачу щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, виходячи із суддівської винагороди, передбаченої Законом №2453-VI, суд дійшов висновку, що позовні вимоги до пенсійного органу також слід задовольнити задля обрання ефективного способу захисту порушеного права позивача.

Поряд з цим, пенсійним органом взагалі не обґрунтовано, чому при призначенні позивачу щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці було одночасно застосовано положення різних законів, а саме: Закону №1402-VIII - при визначенні відсоткового значення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці та Закону №2453-VI - при визначенні розміру суддівської винагороди.

За таких обставин, рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Київській області від 19.04.2022 року №77 про призначення ОСОБА_1 щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці в частині одночасного обрахунку грошового утримання на підставі Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 №2453-VI та Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 №1402-VIII є протиправним та підлягає скасуванню.

При цьому, суд зобов`язує Головне управління Пенсійного фонду України в Київській області змінити рішення від 19.04.2022 року №77 про призначення ОСОБА_1 щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці шляхом обрахунку грошового утримання на підставі нової довідки про суддівську винагороду судді Вищого адміністративного суду України, яка буде видана Вищим адміністративним судом України на підставі статей 135, 142 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 року №1402-VIII, із врахуванням базового посадового окладу судді Верховного Суду у розмірі 75 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня відповідного календарного року.

Крім цього, суд зазначає, що всупереч ч. 4 статті 142 Закону №1402-VIII та ігноруючи правову позицію Верховного Суду у постанові від 27 жовтня 2022 року у справі №640/10564/21, пенсійний орган з 11 березня 2022 року не провів позивачу перерахунок та виплату щомісячного довічного грошового утримання як судді Вищого адміністративного суду України у відставці, виходячи з розміру суддівської винагороди судді Верховного Суду, передбаченої статтями 135, 142 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 №1402-VIII, що підтверджує протиправну бездіяльність Головного Управління Пенсійного фонду у Київській області.

Відтак, суд зобов`язує Головне Управління Пенсійного фонду у Київській області провести ОСОБА_1 перерахунок та виплату щомісячного довічного грошового утримання судді Вищого адміністративного суду України у відставці, виходячи з розміру суддівської винагороди судді Верховного Суду згідно статей 135 та 142 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 №1402-VIII з 01 березня 2022 року із урахуванням фактично виплачених сум.

Згідно частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Статтею 72 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно статей 74 -76 Кодексу адміністративного судочинства України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до частини першої та другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно частин першої третьої статі 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи вищезазначене та оцінюючи надані докази в сукупності, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню повністю.

При цьому, з метою логічності та зрозумілості рішення суду його резолютивна частина буде викладена дещо в іншому формулюванні ніж заявлені позовні вимоги, однак вказане не впливатиме на зміст останніх та обсяг їх задоволення.

Стосовно розподілу судових витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Як вбачається з матеріалів справи, за звернення до суду з позовом позивачем сплачено судовий збір у сумі 1073,60 грн.

Оскільки позов задоволено повністю, то суд присуджує на користь позивача судові витрати (судовий збір) у сумі 1073,60 грн за рахунок бюджетних асигнувань відповідачів по 536,80 грн з кожного.

Керуючись статтями 241 - 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд-

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов задовольнити.

2. Визнати протиправною відмову Вищого адміністративного суду України у видачі ОСОБА_1 довідки про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, виходячи з розміру суддівської винагороди судді Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, передбаченої статтею 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 №1402-VIII.

3. Зобов`язати Вищий адміністративний суд України видати ОСОБА_1 нову довідку про суддівську винагороду судді Вищого адміністративного суду України, передбачену Розділом ІІ Порядку подання документів для призначення і виплати щомісячного грошового утримання суддям у відставці органами Пенсійного фонду України, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.01.2008 р. № 3-1, та обчислену на підставі статті 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 №1402-VIII, виходячи з базового посадового окладу судді Верховного Суду у розмірі 75 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

4. Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Київській області від 19.04.2022 року №77 про призначення ОСОБА_1 щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці в частині одночасного обрахунку грошового утримання на підставі Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 №2453-VI та Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 №1402-VIII.

5. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Київській області змінити рішення від 19.04.2022 року №77 про призначення ОСОБА_1 щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці шляхом обрахунку грошового утримання на підставі нової довідки про суддівську винагороду судді Вищого адміністративного суду України, яка буде видана Вищим адміністративним судом України на підставі статей 135 та 142 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 року №1402-VIII, із врахуванням базового посадового окладу судді Верховного Суду у розмірі 75 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня відповідного календарного року.

6. Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Київській області щодо не проведення з 01.03.2022 року ОСОБА_1 перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, виходячи з розміру суддівської винагороди судді Верховного Суду згідно статей 135 та 142 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 №1402-VIII.

7. Зобов`язати Головне Управління Пенсійного фонду України у Київській області провести ОСОБА_1 перерахунок та виплату щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, виходячи з розміру суддівської винагороди судді Верховного Суду згідно статей 135 та 142 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 №1402-VIII, з 01 березня 2022 року із врахуванням фактично виплачених сум.

8. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Вищого адміністративного суду України та Головного Управління Пенсійного фонду у Київській області на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1073,60 грн, по 536,80 грн з кожного.

Згідно статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У відповідності до статей 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду першої інстанції можуть бути оскаржені в апеляційному порядку повністю або частково. Апеляційна скарга на рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення (складання).

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне найменування учасників процесу:

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 )

Відповідачі - Вищий адміністративний суд України (вул. Князів Острозьких, б. 8, корпус 5, м. Київ, 01029, Код )

Головне Управління Пенсійного фонду у Київській області (вул. А. Саєнка, 10, м. Фастів, Київська область, 08500, Код )

Суддя І.В. Маренич