Справа № 160/3091/23
Суддя: Щербак А.А.
Дата ухвалення: 2023-10-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

11 жовтня 2023 року м. Дніпросправа № 160/3091/23

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Щербака А.А. (доповідач),

суддів: Баранник Н.П., Малиш Н.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 08 травня 2023 року (суддя Конєва С.О.) у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про визнання неправомірним та скасування наказу №211 від 19.11.2022р., зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про визнання неправомірним та скасування наказу №211 від 19.11.2022р., зобов`язання вчинити певні дії.

Позивач просить визнати неправомірним та скасувати наказ відповідача від 29.11.2022р. №211;

Зобов`язати відповідача у відповідності з процедурою, передбаченою ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 08 травня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

Позивачем подана апеляційна скарга, просить рішення суду першої інстанції скасувати, позов задовольнити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції не було взято до уваги, що у позивача виникли обставини та побоювання повернутися у країну свого постійного проживання вже під час перебування на території України, тобто суд першої інстанції посилався на ч. 1 замість ч. 5 ст. 5 ЗУ «Про біженців та осію, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Суд першої інстанції невірно зазначив, що позивач не заявляв про те, що він був жертвою переслідувань за будь-якою конвенційною ознакою в період перебування його у країні походження та не врахував довідку про звернення до поліції про погрозу життю позивачу та близьким родичам.

Адміністративна справа розглянута апеляційним судом відповідно до пункту 3 частини 1 ст.311 КАС України в порядку письмового провадження, на підставі наявних у ній доказів.

Колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Як було встановлено судом першої інстанції, позивач є громадянином Федеративної республіки Нігерія, народився у місті Варрі (Нігерія), віросповідання - християнство, має паспорт НОМЕР_1 виданий 05.06.2016 терміном дії до 04.06.2020, що підтверджується копією наведеного паспорту (а.с.11-23 том 1, а.с.92-107 том 1).

21.03.2013 позивач через КПП Бориспіль прибув в Україну за студентською візою на запрошення Харківського національного університету ім. В.Каразіна.

У подальшому, позивач був переведений на навчання до Дніпропетровської національної металургійної академії, після закінчення навчання отримав диплом бакалавра, що підтверджується копією відповідного диплому (а.с.44-45 том 1, а.с.218-220 том 1).

На період навчання позивачеві була видана посвідка на тимчасове проживання в Україні НОМЕР_2 терміном дії з 09.04.2013 по 01.10.2013, строк дії якої було продовжено до 01.08.2019 підстава навчання (а.с.100-107 том 1).

Після закінчення терміну дії посвідки позивач зобов`язаний був у семиденний термін виїхати за межі України, тобто, до 08.08.2019, проте, позивач вказаних вимог законодавства не виконав, залишився перебувати в Україні та з вказаного терміну перебуває в Україні як нелегальний мігрант, перейшовши на нелегальне становище, що підтверджено матеріалами справи та не спростовано позивачем.

21.09.2022 позивача було притягнуто до адміністративної відповідальності за ст.203 КУпАП (ухилення від виїзду з країни після закінчення відповідного терміну перебування), що підтверджується копією протоколу про адміністративне правопорушення та копією постанови про накладення стягнення, яке позивачем було сплачене згідно квитанції (а.с.108-110 том 1).

Також, 21.09.2022 відносно позивача було прийнято рішення №18/2022 про примусове видворення до країни походження або третьої країни із зобов`язанням залишити територію України у термін до 20.10.2022, що підтверджується його копією (а.с.111-113 том 1).

Надалі, 09.11.2022 позивач звернувся до ГУ ДМС України в Дніпропетровській області із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що підтверджується відповідною копією реєстраційного листка та копією довідки про звернення за захистом в Україні (а.с.116-127, 233 том 1).

Під час розгляду вищенаведеної заяви відповідачем було проведено співбесіду з позивачем як шукачем захисту в Україні про що складено відповідний Протокол співбесіди від 15.11.2022, що підтверджується копією такого протоколу (а.с.145-157 том 1).

29.11.2022 посадовою особою відповідача був складений Висновок про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту за заявою позивача через те, що заява позивача є очевидно не обґрунтованою, тобто, умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» у заявника відсутні (а.с.182-189 том 1).

Із вищенаведених підстав, відповідачем стосовно позивача було прийнято рішення у формі наказу від 29.11.2022 № 211 «Про відмову у оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» (а.с.190-191 том 1).

Позивач звернувся до суду з цим позовом.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції зазначив, що відповідач при прийнятті оспорюваного наказу діяв у межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), у зв`язку із чим у адміністративного суду відсутні будь-які обґрунтовані правові підстави для задоволення даного адміністративного позову.

Колегія суддів з висновками суду першої інстанції погоджується.

Пунктами 1, 4, 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» №3671-VI визначено, що:

- біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань;

- додатковий захист - це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі;

- особа, яка потребує додаткового захисту - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Частиною 5 статті 5 Закону №3671-VI передбачено, що особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Відповідно до частини 6 статті 5 Закону №3671-VI, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Відповідно до статті 6 Закону №3671-VI, Не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні;

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є:

1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів;

4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Судом першої інстанції вірно було зазначено, що при вирішенні питання щодо визнання або відмови у визнані біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, мають враховуватися усі чотири підстави, наведені вище.

Згідно з частиною 6 статті 8 Закону №3671-VI рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Згідно з пунктом 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Пункт 37 Керівництва визначає, що для надання статусу біженця, в першу чергу, важлива оцінка клопотання шукача, а не судження про ситуацію, яка склалася у країні походження.

Частиною 1 статті 12 Закону №3671-VI передбачено, що рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протягом п`яти робочих днів з дня отримання повідомлення про відмову можуть бути оскаржені в установленому законом порядку до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, а також до суду у строки, встановлені цим Законом.

Суд першої інстанції вірно врахував, що відповідно до Положень Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара ООН у справах біженців (1992 рік) (далі - УВКБ ООН), особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками (пункти 45, 66).

Згідно Позиції Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців «Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців» (1998 року) факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доведення реалізовується заявником у формі надання правдивих фактів, що стосується його заяви, щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте відповідне рішення. Проте у зв`язку із особливостями ситуації біженців, посадова особа розділяє обов`язок встановлювати чи оцінювати всі факти , які стосуються справи. Це досягається у найбільшій мірі тим, що посадова особа володіє об`єктивною інформацією щодо відповідної країни походження, щодо питань загальновідомого характеру, направляє заявника в процесі наданням ним відповідної інформації та адекватно перевіряє допустимі факти, які можуть бути обґрунтовані.

Суд першої інстанції вірно врахував, що у заяві про надання статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем. При цьому, об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Оцінка таким побоюванням обов`язково повинна була надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку. Факти обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, зі звітів Міністерства закордонних справ України тощо.

Судом першої інстанції було встановлено, що ОСОБА_1 при зверненні із заявою по визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зазначив, що 20.03.2013 авіарейсом Лагос (Нігерія) Стамбул (Туреччина) він вибув за межі країни громадянської належності легально, на підставі паспортного документа гр. Нігерії серії НОМЕР_3 та оформленої багаторазової візи до України з метою навчання. Причиною необхідності надання йому захисту в Україні вказав, що не бажає повертатися на територію країни громадянської належності через те, що в 2016р. організація «Дельта Авенгер», викрали його матір з метою отримання винагороди, яка знаходилася на той момент у області Дельта, м.Варрі (Нігерія). По сьогоднішній день дана організація погрожує життю його рідних та йому, це все пов`язано з роботою та діяльністю його батька (працює інженером нафтовидобувної компанії «Шел»), тому він не мав змоги повернутися до країни постійного проживання після закінчення навчання, зазначив, що він не одружений, проте, проживає з громадською дружиною. В якості додаткових відомостей в анкеті просив врахувати, що вказана вище організація багато років займається практикою викрадання людей з метою отримання винагороди, тому повернення його в країну постійного проживання буде загрожувати його життю зі сторони вказаної організації, що підтверджується змістом копії анкети-заяви позивача, наявної у справі (а.с.82-91 том 1).

Також судом першої інстанції було встановлено зі змісту анкети-заяви позивача від 09.11.2022, що позивач у період з 09.06.2014 14.09.2014, у період з 08.07.2015 15.08.2015, у період з 27.06.2016 по 15.08.2016 виїжджав на канікули до країни постійного проживання (Нігерії) та повертався до України з метою продовження навчання (а.с.90 том 1).

Під час проведених із позивачем 15.11.2022 особистих процедур (співбесіди) позивач повідомив наступні обставини, а саме: 1) він є християнином-протестантом, проте, ні він ні його рідні не були і не являються зараз членами жодної релігійної чи політичної організації; 2) 20.03.2013р. він покинув територію Нігерії легально з метою навчання в Україні, проживав в Україні легально до 2019 року, не залишив Україну після закінчення навчання через ситуацію з викраденням його матері у 2016 році, вважав, що йому було небезпечно повертатись; 3) не бажає повертатися до Нігерії через те, що планує одруження з громадянською дружиною (громадянкою України), яка має народити дитину та у зв`язку із тим, що бажає продовжити навчання в Україні в університеті ім. Альфреда Нобеля; 4) звернувся із заявою про надання статусу біженця лише 09.11.2022р. через відсутність дійсних документів (паспорт був виданий з терміном дії до 04.06.2020р.) та неможливістю отримання коштів, які йому перераховували його батьки з Нігерії; 5) проживає в Україні за рахунок коштів, які надсилаються його батьками, які живуть в Нігерії; 6) до адміністративної та кримінальної відповідальності у Нігерії не притягувався; 7) особисто позивач погроз не отримував, погрози отримував його батько, зараз його рідних не переслідують та конфлікту з даною організацією на зараз ні у нього, ні у його рідних не має, бо вони не проживають в області Дельта; 8) погроз з приводу його раси, національності, релігійної належності чи політичних поглядів не отримував; 9) щодо останніх подій в Нігерії позивач зазначив, що організація «Дельта Евенджерс» погрожує підірванням нафтопроводів, викрадають людей та вважає, що його можуть викрасти та вбити після повернення до країни свого походження; 10) позивач зазначає, що йому відомо, що в Україні йде війна та вона не є безпечною країною для проживання, проте, не покинув Україні через загрозу його життю в Нігерії та через те, що його цивільна дружина знаходиться на 7 місяці вагітності; 11) спілкується у соціальних мережах у родиною у месенджері «Ватсап» відеозв`язком, у тому числі, і з матір`ю, які мешкають в Нігерії (а.с.147-158 том 1).

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що під час проведення вищенаведених особистих процедур (співбесіди) позивач не зміг належним чином обґрунтувати вищенаведену заяву про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки його твердження носять загальний характер, не містять належної аргументації та деталізації, суперечливі та непослідовні, а саме: позивач вказує, що його матір була викрадена вищезгаданою організацією (проте, такі докази відсутні), що є загрозою його життю у разі його повернення до Нігерії, в той же час, позивач у вказаний період з 27.06.2016 по 15.08.2016 виїздив на канікули до країни постійного проживання (Нігерії) безперешкодно та повертався до України з метою продовження навчання (а.с.90 том 1); ні позивач, ні його родина не є членами жодної релігійної чи політичної організації; на зараз конфлікту з організацією «Дельта Евенджерс» ні у позивача, ні у його родини не існує; позивач спілкується з родиною, у тому числі із матір`ю відеозв`язком; батьки позивача на сьогодні проживають у Нігерії та направляють йому грошові кошти, на які він існує в Україні; позивач у своїй країні до адміністративної чи кримінальної відповідальності не притягувався; станом на 15.11.2022 погроз ні він, ні його родина від організації «Дельта Евенджерс» не отримували (а.с.145-157 том 1), а відповідно, можна дійти висновку, що із наведених вище обставин судом не встановлено, а позивачем жодними доказами не підтверджено фактів, які б вказували на обґрунтовані причини неможливості повернення позивача до країни громадянської належності, пов`язані з ймовірними переслідуваннями позивача за ознаками визначення статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Судом першої інстанції також вірно було зазначено про відсутність доказів існування загрози для особистого життя позивача та безпеки у випадку повернення на його батьківщину.

Суд першої інстанції вірно врахував, що ні позивач, ні його близькі родичі не є членами жодних політичних партій та не є політичними діячами в Нігерії, що підтверджено самим позивачем згідно змісту протоколу співбесіди позивача від 15.11.2022 (а.с.150 том 1).

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що позивачем у ході розгляду даної справи не було надано жодних доказів та не наведено жодних конкретних доводів чи важливих фактів, які б підтверджували його побоювання у переслідуваннях і наявності загрози його життю чи здоров`ю після повернення його у країну громадського походження Нігерію, що свідчить про необґрунтованість поданої позивачем заяви про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що і було встановлено відповідачем згідно оспорюваного наказу.

Позивач не заявляв про те, що він був жертвою переслідувань за будь-якою конвенційною ознакою в період перебування у його країні походження, а заявлена позивачем інформація носить загальний та суперечний характер і не містить достовірних відомостей про події переслідувань та утисків на території країни його громадської належності Федеративної Республіки Нігерії його особисто за політичною, релігійною чи іншими ознаками.

Судом також вірно було враховано, що позивач прибув до України у березні 2013 року, легально проживав в Україні згідно тимчасової посвідки до серпня 2019р., при цьому, у наведений період виїздив з території України до Нігерії на канікули, у тому числі і у 2016р. (у період ні би то коли відбулося викрадення його матері), в той же час, із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до відповідача звернувся лише 09.11.2022, що підтверджено вищенаведеними дослідженими судом доказами та не спростовано позивачем.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про обґрунтованість оскаржуваного наказу, оскільки позивач за жодною із конвенційних ознак в країні походження не переслідувався, побоювання стати жертвою переслідувань достовірними доводами не підтверджуються станом на дату подання заяви (листопад 2022р.), а надані позивачем інформаційні матеріали носять загальний характер і свідчать про те, що позивач не тікав від небезпеки, рятуючи своє життя, а, відповідно, не є особою, яка потребує додаткового захисту.

Доводи апеляційної скарги зазначеного не спростовують.

Підстави для скасування рішення суду першої інстанції відсутні.

Керуючись ст. ст. 315, 316, 321, 322 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 08 травня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про визнання неправомірним та скасування наказу №211 від 19.11.2022р., зобов`язання вчинити певні дії залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до суду касаційної інстанції в строк, передбачений ст. 329 КАС України.

Постанова у повному обсязі складена 11 жовтня 2023 року.

Головуючий - суддя А.А. Щербак

суддя Н.П. Баранник

суддя Н.І. Малиш