Справа № 640/12022/22
Суддя: Карпушова Олена Віталіївна
Дата ухвалення: 2023-10-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 жовтня 2023 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Карпушової О.В., суддів: Губської Л.В., Епель О.В., секретар судового засідання Євгейчук Ю.О., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу адвоката Дев`ятка Олександра Григоровича в інтересах ОСОБА_1 на ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 29 березня 2023 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у місті Києві про визнання протиправними дій, зобов`язати вчинити дії

В С Т А Н О В И В :

03.08.2022 до Окружного адміністративного суду міста Києва надійшов позов адвоката Дев`ятка Олександра Григоровича в інтересах ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у місті Києві, яким просили визнати протиправним та скасувати витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,1 га з кадастровим номером :91:109:0152 від 04.03.2020 №3092/86-20, виданий Головним управлінням Держгеокадастру у м. Києві.

Відповідно до Розділу ІІ "Перехідні положення" Закону України "Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду" до початку роботи Київського міського окружного адміністративного суду справи, підсудні окружному адміністративному суду, територіальна юрисдикція якого поширюється на місто Київ, розглядаються та вирішуються Київським окружним адміністративним судом.

Так, даний позов було передано на розгляд до Київського окружного адміністративного суду.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 13 березня 2023 р. позовну заяву залишено без руху для надання заяви про поновлення строку.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 29 березня 2023 р. позовну заяву повернуто позивачу.

Суд першої інстанції прийшов до висновку, що зазначені позивачем доводи щодо поважності пропуску строку є необґрунтованими, оскільки представником позивача не вказані конкретні обставини, що унеможливлювали б поверення позивача на територію України та докази наявності таких обставин, не зазначено причин неможливості подання позову через систему "Електронний суд" або засобами поштового зв`язку.

Не погоджуючись із судовим рішенням, позивач через представника подала апеляційну скаргу, у якій просить ухвалу скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

В обгрунтування вимог апеляційної скарги представник позивача посилається на те, що при оцінці підстав та наданих доказів на підтвердження пропуску строку звернення позивача до суду, судом першої інстанції не було ураховано вимушена евакуація позивача, її вік - 71 рік, відсутність навиків користування комп`ютерною технікою та мобільними пристроями, перебування в Швейцарії, де їй надали тимчасовий притулок на 1 рік, без знання місцевої мови, що в сукупності із застосованими надто високими стандартами доказування, як для воєнного стану, призвело до помилкового висновку про відсутність підстав для його поновлення, і як наслідок, до безпідставного повернення позовної заяви позивача, чим позбавило його гарантованого пунктом 1 статті 6 Конвенції права доступу до суду.

Відзив на апеляційну скаргу від відповідача не надходив.

Відповідно до ст.312 КАС України, апеляційну скаргу призначено до розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, вивчивши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга є обґрунтованою, ухвала підлягає скасуванню, з наступних підстав.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що даний позов, датований 05 липня 2022, надійшов до суду 03 серпня 2022, але поданий був представником позивача шляхом надіслання його засобами міжнародного зв`язку.

Ухвалою суду від 13.03.2023 вказану позовну заяву відповідно до ч. 1 ст. 171 КАС України залишено без руху через невідповідність останньої вимогам статей 160 та 161 КАС України, визначено позивачу строк усунення недоліків позовної заяви та запропоновано спосіб їх усунення шляхом надання до суду, зокрема, доказів від`їзду та повернення до Києва, а також не вказано обставини, які об`єктивно унеможливлювали повернення в Київ раніше, ніж серпень 2022 року.

21.03.2023 представником позивача надіслано суду заяву про поновлення пропущеного строку звернення до суду, до якої було долучено, зокрема, копію документа на право тимчасового проживання ОСОБА_1 у Швейцарії.

Проте, ухвалою суду від 29.03.2023 позовну заяву було повернуто позивачу.

Постановлюючи таку ухвалу, суд вказані позивачем підстави визнав неповажними, зокрема, зазначивши, що позивач обґрунтовує неможливість подання позову тим, що вона 27.02.2022 року виїхала за межі України та 24.03.2022 року отримала право на тимчасове перебування. Можливість у позивача повернутися до вирішення життєвих питань в Україні тільки наприкінці літа 2022 року.

Суд першої інстанції визнав такі доводи не обґрунтованими, зазначивши, що оскільки представником позивача не вказані конкретні обставини, що унеможливлювали б повернення позивача на територію України та докази наявності таких обставин, не зазначено причин неможливості подання позову через систему "Електронний суд" або засобами поштового зв`язку.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Апеляційним судом встановлено, що заява про поновлення строку звернення до суду була обгрунтована тим, що Позивач, 1951 року народження, перебуває на пенсії з 2006 року. З моменту початку воєнних дій її емоційний та психологічний стан погіршився, вона не могла переносити воєнні дії поблизу Києва, внаслідок чого змушена була виїхати за кордон 27.02.2022 разом з онуком по українському паспорту в Словаччину, потім перебралася в Швейцарію, де 24.03.2022 отримала право на тимчасове перебування, надавши копію документа на право тимчасового перебування.

За станом здоров`я і по сімейним обставинам вона поки ще залишається перебувати в Швейцарії, строк дії документа на право перебування закінчується 03.05.2023.

Внаслідок вимушеної евакуації у позивача з`явилася можливість повернутися до вирішення життєвих питань в Україні тільки наприкінці літа 2022 року, звернувшись до адвоката.

Відхиляючи такі посилання, суд послався на те, що представником позивача не були вказані конкретні обставини, що унеможливлювали б повернення позивача на територію України та докази наявності таких обставин, не зазначено причин неможливості подання позову через систему "Електронний суд" або засобами поштового зв`язку.

Відповідно до ст. 76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно до ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч. ч. 1,3, 4).

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/202 в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

Надалі, Указом Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 14 березня 2022 року № 133/2022, затвердженого Законом України від 15 березня 2022 року №2119-IX, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб, а Указом Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 18 квітня 2022 року №259, затвердженого Верховною Радою України, передбачено продовжити строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25 квітня 2022 року строком на 30 діб, тобто до 25 травня 2022 року, Указом від 17 травня 2022 року № 341/2022, затвердженим Законом України від 22 травня 2022 року № 2263-IX, Указом від 12 серпня 2022 року № 573/2022, затвердженим Законом України від 15 серпня 2022 року № 2500-IX, Указом від 7 листопада 2022 року № 757/2022, затвердженим Законом України від 16 листопада 2022 року № 2738-IX, та Указом від 6 лютого 2023 року № 58/2023, затвердженим Законом України від 7 лютого 2023 року № 2915-IX), зокрема, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 20 травня 2023 року строком на 90 діб.

Колегія суддів зазначає, що при застосуванні процесуальних норм слід уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до нівелювання процесуальних вимог, встановлених законом. Надмірний формалізм у трактуванні процесуального законодавства визнається неправомірним обмеженням права на доступ до суду як елемента права на справедливий суд згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зазначений підхід неодноразово був застосований Верховним Судом, зокрема у постановах від 21 травня 2021 року у справі № 1.380.2019.006107, від 22 липня 2021 року у справі № 340/141/21, від 16 вересня 2021 року у справі № 240/10995/20 та від 12 вересня 2022 року у справі №120/16601/21-а.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Так, у справі "Голдер проти Сполученого Королівства" (Golder v. the United Kingdom, заява №4451/70, пункти 28-36) Європейським судом з прав людини було визначено, що право на доступ до суду є одним з аспектів права на суд згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції. У цій справі Суд визнав право на доступ до суду як невід`ємний аспект гарантій, закріплених у статті 6, пославшись на принципи верховенства права та недопущення свавілля, покладені в основу більшості положень Конвенції. Разом з тим, право на доступ до суду повинно бути "практичним та ефективним", а не "теоретичним чи ілюзорним" (рішення у справі "Беллє проти Франції" (Bellet v. France), заява № 13343/87, пункт 36). Це міркування набуває особливої актуальності у контексті гарантій, передбачених статтею 6, з огляду на почесне місце, яке в демократичному суспільстві посідає право на справедливий суд (рішення у справі "Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини" (Prince Hans-Adam II of Liechtenstein v. Germany ), [ВП] заява № 42527/98, пункт 45 та рішення у справі "Парафія греко-католицької церкви в м. Лупені та інші проти Румунії", (Lupeni Greek Catholic Parish and others v. Romania), [ВП] заява № 76943/11, пункти 84, 86).

При цьому колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на Доповідь Венеціанської комісії № 512/2009 «Про верховенство права» (Venice Commission: the Rule of Law; прийнята на 86-му пленарному засіданні 25-26 березня 2011 року (далі - Доповідь Венеціанської комісії).

Так, у пункті 24 Доповіді Венеціанської комісії було зазначено, що у рамках Організації Об`єднаних Націй поняття «верховенство права», що було включене до преамбули Загальної декларації прав людини (1948), застосовується для впровадження низки принципів, що мають властивість змінюватися залежно від того чи іншого контексту; порівняння двох доповідей, підготовлених за короткий проміжок часу (2002- 2004 рр.), демонструє цю різноманітність підходів: у першій наголошується, приміром, на таких елементах, як незалежна судова система, незалежні установи захисту прав людини, визначені та обмежені повноваження влади, справедливі та прозорі вибори; тоді як у другій увагу сконцентровано (у більш класичний спосіб) на таких елементах, як якість законодавства, ієрархічна вищість закону, рівність перед законом, відповідальність перед законом, юридична визначеність, процесуальна та судова прозорість, уникнення свавілля, поділ влади та ін.

Крім того, в пункті 37 Доповіді Венеціанської комісії вказано, що верховенство права включає в себе вісім «інгредієнтів: (1) доступність закону (в тому значенні, що закон має бути зрозумілим, чітким та передбачуваним); (2) питання юридичних прав мають бути вирішені нормами права, а не на основі дискреції; (3) рівність перед законом; (4) влада має здійснюватися у правомірний, справедливий та розумний спосіб; (5) права людини мають бути захищені; (6) мають бути забезпечені засоби для розв`язання спорів без надмірних матеріальних витрат чи надмірної тривалості; (7) суд має бути справедливим; (8) дотримання державою як її міжнародно правових обов`язків, так і тих, що обумовлені національним правом.

При цьому колегія суддів враховує, що згідно з пунктом 43 Рекомендації CM/Rec (2004)20 Комітету Міністрів державам-членам щодо судового перегляду (прийнята Комітетом Міністрів 15 грудня 2004 року на 909-му засіданні на рівні постійних представників) право на доступ до судового перегляду має бути ефективним. Встановлення обов`язку використовувати всі інші засоби захисту не має бути перешкодою для тих, хто бажає перегляду адміністративного акта.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що держава має право встановлювати певні обмеження права осіб на доступ до суду; такі обмеження мають переслідувати легітимну мету, не порушувати саму сутність цього права, а між цією метою і запровадженими заходами має існувати пропорційне співвідношення (пункт 57 рішення у справі "Ашингдейн проти Сполученого Королівства" (Ashingdane v. the United Kingdom, заява № 8225/78), пункт 96 рішення у справі "Кромбах проти Франції" (Krombach v. France, заява № 29731 /96).

У справі «Bellet v. France» (заява №23805/94, пункт 36) Європейський Суд з прав людини зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданих національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Також, у рішенні по справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» (Miragall Escolano and оthers v. Spain, заяви №№38366/97, 38688/97, 40777/98, 40843/98, 41015/98, 41400/98, 41446/98, 41484/98, 41487/98 and 41509/98, пункт 51) та в рішенні по справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» (Perez de Rada. Cavanilles v. Spain, заява № 28090/95, пункт 45) Європейський Суд з прав людини вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнане порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

ЄСПЛ також у справі «Корня проти Республіки Молдова» (Cornea v. the Republic of Moldova, заява № 22735/07, п.п. 21-26; констатовано порушення пункту 1 статті 6 Конвенції) зазначив, що право на доступ до суду, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, не є абсолютним й може підлягати в деяких випадках обмеженням. Суд повинен переконатись у тому, що застосовані заходи не обмежують та не знижують можливості доступу до суду таким чином, що порушується сам зміст цього права. Більше того, обмеження буде неспівмірним з пунктом 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету та якщо не існує розумної співмірності між застосованими заходами і переслідуваною метою (рішення у справі «Уейт і Кеннеді проти Німеччини», заява № 26083/94, пункт 59). Право на доступ до суду буде порушеним, коли регулювання не переслідує більше мету правової безпеки і належного управління правосуддям, а являє собою бар`єр, який перешкоджає особі добитися розгляду по суті своєї справи компетентним судом (рішення у справі «Цалкізіс проти Греції» (Tsalkitzis v. Greece, заява № 11801/04, пункт 44).

З аналізу змісту всіх підстав, зазначених адвокатом позивача у позовній заяві, у заяві про поновлення строку, наданої на виконання ухвали про залишення апеляційної скарги без руху, та в доводах апеляційної скарги, колегія суддів погоджується із доводами адвоката, що при оцінці підстав та наданих доказів на підтвердження пропуску строку звернення позивача до суду, судом першої інстанції не було ураховано вимушена евакуація позивача, її вік - 71 рік, відсутність навиків користування комп`ютерною технікою та мобільними пристроями, перебування в Швейцарії, де їй надали тимчасовий притулок на 1 рік, без знання місцевої мови, що в сукупності із застосованими надто високими стандартами доказування, як для воєнного стану, призвело до помилкового висновку про відсутність підстав для його поновлення, і як наслідок, до безпідставного повернення позовної заяви позивача , чим позбавило його гарантованого пунктом 1 статті 6 Конвенції права доступу до суду.

Колегія суддів також вважає за необхідне зазначити, що протягом усього періоду дії воєнного стану, запровадженого на території України у зв`язку із збройною агресією російської федерації, суворе застосування адміністративними судами процесуальних строків стосовно звернення до суду із позовними заявами, апеляційними і касаційними скаргами, іншими процесуальними документами може мати ознаки невиправданого обмеження доступу до суду, гарантованого статтями 55, 124, 129 Конституції України, статтею 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права та статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Так, враховуючи викладені обставини та докази у їх сукупності, колегією суддів встановлено, що судом першої інстанції було порушено норми процесуального права, що призвело до обмеження права позивача на судовий захист, регламентованого, зокрема, статтею 55 Конституції України та статтею 5 КАС України, а також неправильного вирішення питання про повернення позовної заяви.

Такі висновки апеляційного суду узгоджуються із висновками Верховного Суду, наведених у постанові від 29 вересня 2022 у справі № 500/1912/22.

Будь-які інші підстави пропуску позивачем строку звернення до суду з позовом у цій справі судом першої інстанції не досліджувались та не були підставами для прийняття оскаржуваної ухвали про повернення позовної заяви.

За таких обставин ухвала Київського окружного адміністративного суду від 29 березня 2023 р. про повернення позовної заяви є протиправною та підлягає скасуванню.

Згідно ст. 320 КАС України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

Враховуючи все вищевикладене у сукупності, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу позивача задовольнити, а ухвалу суду першої інстанції, внаслідок порушення норм процесуального права, скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 229, 308, 311, 315, ч. 1 п. 4 ст. 320, 321, 322, 325, 328 КАС України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката Дев`ятка Олександра Григоровича в інтересах ОСОБА_1 на ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 29 березня 2023 - задовольнити.

Ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 29 березня 2023 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у місті Києві про визнання протиправними дій, зобов`язати вчинити дії - скасувати, справу направити до Черкаського окружного адміністративного суду для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття та оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: О.В. Карпушова

Л.В. Губська

О.В. Епель