Справа № 420/2783/23
Суддя: Шляхтицький О.І.
Дата ухвалення: 2023-10-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 жовтня 2023 р.м. ОдесаСправа № 420/2783/23

Перша інстанція: суддя Тарасишина О.М.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Шляхтицького О.І.,

суддів: Домусчі С.Д., Семенюка Г.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу Херсонського обласного управління лісового та мисливського господарства, ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 07 липня 2023 року у справі № 420/2783/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Херсонського обласного управління лісового та мисливського господарства про визнання протиправною бездіяльність щодо не здійснення виплати всіх сум та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог.

У лютому 2023 року ОСОБА_2 звернулася з адміністративним позовом до суду, в якому просила:

визнати протиправну бездіяльність Херсонського обласного управління лісового та мисливського господарства щодо не здійснення виплати всіх сум, належних при звільненні ОСОБА_1 ;

стягнути з Херсонського обласного управління лісового та мисливського господарства на користь ОСОБА_1 65561,02 грн. середнього заробітку за час розрахунку при звільненні за період з 15.07.2022 по 24.11.2022.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що Наказом Херсонського обласного управління лісового та мисливського господарства від 12.07.2022 №6-к Про звільнення ОСОБА_3 , позивача звільнено з посади завідувача сектором з питань управління персоналом 15.07.2022 за взаємною домовленістю. 23.11.2022 від відповідача на рахунок позивача надійшли кошти у розмірі 313,57 грн. 24.11.2022 від відповідача на рахунок позивача надійшли кошти у розмірі 21849,37 грн. За період з 15.07.2022 до 23-24,11.2022 жодних інших виплат від Херсонського обласного управління лісового та мисливського господарства на рахунок позивача не здійснювались.

При цьому, відповідачем не виплачено позивачу середнє грошове забезпечення за весь час затримки по день фактичного розрахунку з 15.07.2022 по 24.11.2022, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з даним позовом.

Від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в яких в обґрунтування правової позиції зазначено, що останні діяли у межах наданих їм повноважень, відповідно до Закону, та у спосіб і в порядку визначеному ним, у зв`язку з чим, просив суд у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Одеський окружний адміністративний суд рішенням від 07 липня 2023 року у справі 420/2783/23 позов ОСОБА_1 задовольнив частково.

Визнав протиправну бездіяльність Херсонського обласного управління лісового та мисливського господарства щодо не здійснення виплати всіх сум, належних при звільненні ОСОБА_1 ;

Стягнув з Херсонського обласного управління лісового та мисливського господарства на користь ОСОБА_1 22 000,00 грн. середнього заробітку за час розрахунку при звільненні за період з 15.07.2022 по 24.11.2022.

В решті позовних вимог відмовив.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Не погоджуючись з даним рішенням суду Херсонське обласне управління лісового та мисливського господарства подали апеляційну скаргу.

Апелянт, мотивуючи власну правову позицію, зазначає про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нову постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Апелянт зазначає:

судом першої інстанції не враховано те, що Управлінням було вжито усіх можливих заходів в межах своїх повноважень щодо виплати ОСОБА_1 , усіх належних їй коштів, але Управління не може ані втручатись у діяльність, ані відповідати за дії третіх осіб - органів казначейства, яке уповноважене на проведення платежів бюджетних установ та виплату допомоги у випадку тимчасової непрацездатності;

інші доводи відтворюють зміст відзиву на позовну заяву.

Представник позивачки надав відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечує проти її задоволення.

Не погоджуючись з даним рішенням, ОСОБА_1 також подала апеляційну скаргу.

Апелянтка, мотивуючи власну правову позицію, зазначає про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Мотивуючи власну правову позицію, позивачка зазначає:

судом першої інстанції помилково застосовані висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, оскільки стаття 117 Кодексу законів про працю України діяла дещо в іншій редакції, яка не обмежувала періоду, за який може стягуватися середній заробіток у зв?язку із затримкою розрахунку при звільненні.

інші доводи відтворюють зміст позовної заяви.

Позивачка заявила клопотання про стягнення з відповідача на її користь понесені витрати на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції з урахуванням клопотання про долучення доказів від 14.09.2023 за вх.№ 21317/23.

Обставини справи.

Суд першої інстанції встановив, що Наказом Херсонського обласного управління лісового та мисливського господарства від 12.07.2022 року №6-к Про звільнення ОСОБА_3 , позивача звільнено з посади завідувача сектором з питань управління персоналом 15.07.2022 року за взаємною домовленістю. 23.11.2022 року від відповідача на рахунок позивача надійшли кошти у розмірі 313,57 грн. 24.11.2022 року від відповідача на рахунок позивача надійшли кошти у розмірі 21849,37 грн. За період з 15.07.2022 року до 23-24,11.2022 року жодних інших виплат від Херсонського обласного управління лісового та мисливського господарства на рахунок позивача не здійснювались.

При цьому, відповідачем не виплачено позивачу середнє грошове забезпечення за весь час затримки по день фактичного розрахунку з 15.07.2022 по 24.11.2022.

Вказані обставини сторонами не заперечуються, а отже є встановленими.

Висновок суду першої інстанції.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції з посиланням на висновки Великої Палати Верховного Суду, які викладені у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц виснував, що суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Також суд зазначив, що механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця.

З огляду на викладене, виходячи з критеріїв розміру простроченої заборгованості, період затримки (прострочення) її виплати та час звернення до суду, колегія суддів дійшла висновку, що справедливим та пропорційним розміром середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є сума в розмірі 22000,00 грн., а сума, заявлена позивачем у розмірі 65561,02 грн. не відповідає принципам розумності, справедливості та пропорційності.

Щодо позовної вимоги про стягнення моральної шкоди у сумі 10 000,00 грн., суд зазначив, що розмір моральної шкоди, яку на думку позивача, заподіяно неправомірною бездіяльністю посадових осіб відповідача, то суд зазначає, що розмір моральної шкоди має визначатись залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру майнових втрат (їхньої тривалості та можливості відновлення) та з урахуванням інших обставин, як то стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих та ділових стосунках, ступінь зниження репутації, час та зусилля, докладені для відновлення попереднього стану, виходячи з принципів розумності, пропорційності (співрозмірності), виваженості та справедливості.

Суд звернув увагу на те, що позивачем жодними доказами не підтверджено факт заподіяння йому відповідачем моральних чи фізичних страждань, не обґрунтовано визначення заподіяної моральної шкоди у розмірі 10 000,00 грн. та не зазначено з чого позивач при цьому виходив.

Підсумовуючи вищевикладене, аналізуючи матеріали справи та з`ясовуючи питання щодо визначення наявності шкоди взагалі та обов`язку її відшкодування, суд вважає необґрунтованими, непідтвердженими належними та допустимими доказами та такими, що не підлягають задоволенню вимоги позивача стосовно стягнення з відповідача на користь позивача 10 000,00 грн. у якості компенсації моральної шкоди.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Джерела права й акти їх застосування та оцінка суду.

За змістом частини 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Надаючи оцінку правомірності дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до статті 3 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

За приписами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Верховний Суд України, у постанові від 15 вересня 2015 року у справі № 21-1765а15, зазначив, що непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статті 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 року в справі №810/451/17 та від 26 лютого 2020 року в справі №821/1083/17 викладена правова позиція відповідно до якої під "належними звільненому працівникові сумами" необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Таким чином, з моменту звільнення у роботодавця виникає обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити працівникові всі суми, що йому належать. Якщо роботодавець не виконує цей обов`язок, він вчиняє триваюче правопорушення, відповідальність за яке визначена статтею 117 Кодексу законів про працю України. Припиненням такого правопорушення є проведення фактичного розрахунку, тобто, реальне виконання цього обов`язку (виплата всіх сум, що належать звільненому працівникові).

Законом України від 1 лишня 2022 року № 2352-1X «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», текст ст.

117 Кодексу законів про працю України викладено в такій редакції:

« У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статте 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові чого середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців».

Так, невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, проте не більш як за шість місяців.

При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем.

Таким чином, відповідно до ст. 117 Кодексу законів про працю України у чинній редакції на момент звернення позивачки з позовом до суду, час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає оплаті середнім заробітком, обмежено шістьма місяцями.

Як встановлено матеріалами справи, ОСОБА_1 звільнено наказом Херсонського обласного управління лісового та мисливського господарства від 12.07.2022 №6-к Про звільнення ОСОБА_3 , позивачку звільнено з посади завідувача сектором з питань управління персоналом 15.07.2022 за взаємною домовленістю.

23.11.2022 від відповідача на рахунок позивача надійшли кошти у розмірі 313,57 грн. 24.11.2022 від відповідача на рахунок позивачки надійшли кошти у розмірі 21 849,37 грн. За період з 15.07.2022 до 23-24.11.2022 року жодні виплати від Херсонського обласного управління лісового та мисливського господарства на рахунок позивачки не здійснювались.

Відтак, остаточний розрахунок з позивачкою був проведений не 15.07.2022 (в день звільнення), а 24.11.2022, що свідчить про протиправну бездіяльність відповідача щодо не проведення своєчасного повного розрахунку з позивачем при звільненні.

Правила обчислення середнього заробітку для визначення оплати вимушеного прогулу визначені Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі - Порядок № 100).

Згідно з пунктом 5 Порядку № 100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

За змістом пункту 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Якщо в розрахунковому періоді у працівника не було заробітної плати, розрахунки проводяться з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу (абз.3 п.4 Порядку №100).

Судом першої інстанції встановлено, що двома місяцями, що передували місяцю звільнення (15.07.2022) є травень та червень 2022 року.

Так, у травні 2022 року позиваці нараховано заробітну плату у розмірі 10 803,82 грн., а в червні 2022 року 10 885,70 грн., що в сумі становить 21 689,52 грн.

У травні 2022 року було 22 робочих дні, у червні 2022 року 22 робочих дні.

Таким чином середньоденний заробіток позивачки становить 21 689,52 грн. : 44 = 492, 94 грн.

Час затримки розрахунку при звільненні до фактичного розрахунку( 15.07.2022-24.11.2022) складає : 4 місяці, 10 днів тобто 133 дні.

Так, колегія суддів зазначає, що сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивачки становить 133 х 492,94 грн = 65 561,02 грн.

На думку апеляційного суду, суд першої інстанції під час вирішення цього спору керувався приписами ст. 117 Кодексу законів про працю України у редакції, яка діяла до набрання чинності Законом № 2352-IX, до внесення змін до неї, що чітко вбачається із змісту судового рішення.

Суд апеляційної інстанції вважає не доцільним застосовувати правові висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, які сформульовані на підставі аналізу і з метою належного застосування положень ч. 1 ст.

117 Кодексу законів про працю України в старій редакції, до внесення змін Законом

№ 2352-1X.

У наведеній судом першої інстанції постанові Великої Палати Верховного Суду підхід щодо критеріїв/способів зменшення суми середнього заробітку, який підлягає стягненню у зв?язку із затримкою розрахунку при звільненні, був побудований з урахуванням, зокрема того, що оплаті середнім заробітком підлягав весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Себто, на момент формулювання висновків Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, стаття 117 Кодексу законів про працю України діяла дещо в іншій редакції, яка не обмежувала періоду, за який може стягуватися середній заробіток у зв?язку затримкою розрахунку при звільненні.

Однак, вже на дату звернення позивачки із цим позовом до суду, ст. 117 Кодексу законів про працю України діяла в редакції, викладеній згідно із Законом № 2352-IX, яка і підлягала застосуванню судом першої інстанції.

Отже, на думку колегії суддів, обмеження строку стягнення середнього заробітку шістьма місяцями відповідно частині 1 статті 117 Кодексу законів про працю України, як вже зазначено вище, фактично закріплено принципи розумності, справедливості, пропорційності та добросовісності при стягненні середнього заробітку.

Таким чином, на думку колегії суддів, позовні вимоги позивачки в частині стягнення з Херсонського обласного управління лісового та мисливського господарства на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 15.07.2022 по 24.11.202 у сумі 65 561,02 грн підлягають задоволенню.

Вирішуючи спірне питання щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача моральної шкоди у сумі 10 000,00 грн., суд першої інстанції виходив із такого.

Так, відповідно до статті 17 Закону України „Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно зі статтею 1 Протоколу №1 до вказаної Конвенції, кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Борги розглядаються у сенсі поняття власності, яке міститься у ч.1 ст.1 Протоколу №1 до Конвенції і яке не обмежене власністю на фізичні речі та залежить від формальної класифікації у національному законодавстві, борги, що становлять майно, можуть також розглядатись як майнові права і, таким чином, як власність.

Відповідно до пункту d Декларації про майбутнє Європейського суду з прав людини від 26.04.2011 р.: Установити і зробити передбачуваними для всіх сторін публічні правила стосовно застосування статті 41 Конвенції, включаючи рівень справедливого відшкодування, котрого слід очікувати за різних обставин.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року була підписана від імені України 9 листопада 1995 року та ратифікована Законом України Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року. Законом України від 9 лютого 2006 року № 3436-IV до офіційного тексту та назви Конвенції були внесені зміни та застосований новий переклад. Згідно з пунктом 3 статті 59 Конвенції для тих держав, які підписали цю Конвенцію і які ратифікуватимуть її після набрання нею чинності, Конвенція набирає чинності з дня здачі на зберігання Генеральному секретарю Ради Європи ратифікаційних грамот. У рішенні Європейського суду від 25 липня 2002 року по справі Совтрансавто-Холдинг проти України 11 вересня 1997 року визначено як дату вступу Конвенції в законну силу щодо України.

Стаття 41 Конвенції проголошує: Якщо Суд визнає факт порушення Конвенції або протоколів до неї і якщо внутрішнє законодавство відповідної Високої Договірної Сторони передбачає лише часткову сатисфакцію, Суд, у разі необхідності, надає потерпілій стороні справедливу сатисфакцію

Як вбачається зі змісту п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди № 4 від 31.03.1995р. під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до пункту 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди № 4 від 31.03.1995 обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. При цьому з`ясовується, чим підтверджено факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Проте, позивачкою ані в суді першої інстанції, ані в суді апеляційної інстанції жодними доказами не підтверджено факт заподіяння йому відповідачем моральних чи фізичних страждань, не обґрунтовано визначення заподіяної моральної шкоди у розмірі 10 000,00 грн.

Таким чином, апеляційний суд, як суд першої інстанції, вважає необґрунтованими, непідтвердженими доказами та такими, що не підлягають задоволенню вимоги позивачки стосовно стягнення з відповідача 10 000,00 грн. у якості компенсації моральної шкоди.

Доводи апеляційної скарги.

Твердження Херсонського обласного управління лісового та мисливського господарства викладені в апеляційній скарзі фактично зводяться до заперечення до позову, а не до неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, невідповідності висновків.

Щодо посилання відповідача на положення ч. 3 ст. 10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», апеляційний суд зазначає таке.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 Закону України « Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов?язання щодо строків оплати праці, якщо доведе, що це порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили.

Невиконання чи неналежне виконання керівниками чи іншими посадовими особами Управління своїх обов?язків, не є обставинами непереборної сили, які можуть бути підставами для звільнення від відповідальності за затримку розрахунку при звільненні.

На думку колегії суддів, відповідачем не доведено, що несвоєчасний розрахунок здійснено через бойові дії чи обставини непереборної сили, а навпаки спростовано це та підтверджено, що несвоєчасний розрахунок проведено через дії та бездіяльність його посадових осіб, що виключає можливість застосування цієї норми до даних правовідносин та унеможливлює звільнення відповідача від відповідальності за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Інші доводи апеляційної скарги відповідача, яким була дана оцінка в мотивувальній частині постанови, ґрунтуються на суб`єктивній оцінці фактичних обставин справи та доказів.

Судові витрати.

Щодо стягнення з відповідача на користь позивачки понесених витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції, колегія суддів зазначає про таке.

Верховний Суд в постанові від 21.08.2020 по справі № 520/2915/19 зауважив, що метою стягнення витрат на правничу допомогу є не тільки компенсація стороні, на користь якої прийняте рішення понесених збитків, але і у певному сенсі має спонукати суб`єкта владних повноважень утримуватися від подачі безпідставних заяв, скарг та своєчасно вчиняти дії, необхідні для поновлення порушених прав та інтересів фізичних та юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципом справедливості як одного з основних елементів принципу верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, якість підготовленого документу, витрачений адвокатом час тощо є не співмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Крім того, у пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.

Аналогічна правова позиція висловлена у додатковій постанові Верховного Суду від 05.09.2019 по справі № 826/841/17.

Так, на підтвердження понесених позивачкою витрат на правову допомогу до суду апеляційної інстанції надано: копію квитанції від 08 серпня 2023 року про отримання адвокатом оплати, копію квитанції від 13 вересня 2023 року про отримання адвокатом оплати, копію акту № 2 виконаних робіт до договору про надання юридичних (адвокатських) послуг (правової допомоги) б/н від 27 січня 2023 року (акт від 13 вересня 2023 року), копію опису наданих послуг згідно договору про надання юридичних (адвокатських) послуг (правової допомоги) № б/н від 27 січня 2023 року (опис від

13 вересня 2023 року).

Так, понесені витрати позивачкою у зв`язку із переглядом справи в суді апеляційної інстанції складають 1000,00 грн за складання апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу.

Враховуючи складність справи, розгляд справи в порядку письмового провадження, без виклику сторін, наданням адвокатом певного обсягу послуг під час збирання документів, колегія суддів вважає, що співмірною та пропорційною до предмету спору є сума, яка підлягає стягненню 1000,00 грн.

У силу п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно зі ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів доходить висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 , скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, яким позовні вимоги слід задовольнити частково.

Керуючись статтями 308, 309, 315, 317, 321, 322, 325 КАС України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Херсонського обласного управління лісового та мисливського господарства залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду 07 липня 2023 року у справі № 420/2783/23 скасувати в частині суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 15.07.2022 по 24.11.2022.

Ухвалити в цій частині нову постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з Херсонського обласного управління лісового та мисливського господарства (місцезнаходження: 73003, м. Херсон, вулю Полякова,2; ) на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 15.07.2022 по 24.11.2022 у сумі 65 561,02 (шістдесят п`ять тисяч п`ятсот шістдесят одна гривня дві копійки) грн.

В іншій частині рішення Одеського окружного адміністративного суду 07 липня 2023 року у справі № 420/2783/23 залишити без змін.

Стягнути з Херсонського обласного управління лісового та мисливського господарства (місцезнаходження: 73003, м. Херсон, вулю Полякова,2; ) на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) понесені судові витрати на правничу допомогу у розмірі 1000 (одна тисяча) грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, за виключенням випадків, передбачених підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Суддя-доповідач О.І. Шляхтицький
Судді С.Д. Домусчі Г.В. Семенюк