Справа № 460/11548/23
Суддя: В.В. Щербаков
Дата ухвалення: 2023-10-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

10 жовтня 2023 року м. Рівне №460/11548/23

Рівненський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді В.В. Щербакова, розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1
доГоловного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області
про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинення певних дій, -
В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Рівненського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (далі - відповідач), в якому просить суд:

1) визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області щодо несвоєчасного надання інформації на запит ОСОБА_1 від 13.02.2023 наданого у відповідності до норм Закону України «Про доступ до публічної інформації» від 13.01.2011 №2939-VI;

2) визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області щодо надання відповіддю № 1700-0307-8/13867 від 17.02.2023 недостовірної інформації на пункт 1-6 запиту ОСОБА_1 від 13.02.2023 наданого у відповідності до норм Закону України «Про доступ до публічної інформації» від 13.01.2011 №2939-VI;

3) визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області щодо надання відповіддю № 1700-0307-8/13867 від 17.02.2023 не повної інформації на пункт 2-6 запит ОСОБА_1 від 13.02.2023 наданого у відповідності до норм Закону України «Про доступ до публічної інформації» від 13.01.2011 №2939-VI;

4) визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області щодо відмови відповіддю № 1700-0307-8/13867 від 17.02.2023 в задоволенні пункту 1-6 запиту ОСОБА_1 від 13.02.2023 наданого у відповідності до норм Закону України «Про доступ до публічної інформації» від 13.01.2011 №2939-VI;

5) визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області щодо недотримання вимог встановлених ст..22 Закону України «Про доступ до публічної інформації» від 13.01.2011 №2939-VI відповіддю № 1700-0307-8/13867 від 17.02.2023 на пункт 1-6 запит ОСОБА_1 від 13.02.2023

6) зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області надати ОСОБА_1 достовірну точну та повну інформацію на пункт 1-6 запиту від 13.02.2023 з урахуванням норм Закону України «Про доступ до публічної інформації» від 13.01.2011 №2939-VI;

7) визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області щодо несвоєчасного надання інформації на запит ОСОБА_1 від 17.02.2023 наданого у відповідності до норм Закону України «Про доступ до публічної інформації» від 13.01.2011 №2939-VI;

8) визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області щодо надання відповіддю № 1700-0902-8/15528 від 23.02.2023 не повної інформації на запит ОСОБА_1 від 17.02.2023 наданого у відповідності до норм Закону України «Про доступ до публічної інформації» від 13.01.2011 №2939-VI;

9) зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області надати ОСОБА_1 достовірну точну та повну інформацію на пункт 1-6 запиту від 17.02.2023 з урахуванням норм Закону України «Про доступ до публічної інформації» від 13.01.2011 №2939-VI;

10) визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області щодо несвоєчасного надання інформації на запит ОСОБА_1 від 21.02.2023 наданого у відповідності до норм Закону України «Про доступ до публічної інформації» від 13.01.2011 №2939-VI;

11) визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області щодо надання відповіддю №1700-0307-8/16707 від 27.02.2023 недостовірної інформації на пункт 1, 3, 5 запиту ОСОБА_1 від 21.02.2023 наданого у відповідності до норм Закону України «Про доступ до публічної інформації» від 13.01.2011 №2939-VI;

12) визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області щодо недотримання вимог встановлених ст.22 Закону України «Про доступ до публічної інформації» від 13.01.2011 №2939-VI відповіддю № 1700-0307-8/16707 від 27.02.2023 на пункт 1-6 запит ОСОБА_1 від 13.02.2023

13) визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області щодо надання відповіддю № 1700-0307-8/16707 від 27.02.2023 не повної інформації на пункт 2, 4 запиту ОСОБА_1 від 21.02.2023 наданого у відповідності до норм Закону України «Про доступ до публічної інформації» від 13.01.2011 №2939-VI;

14) зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області надати ОСОБА_1 достовірну точну та повну інформацію на пункт 1-5 запиту від 21.02.2023 з урахуванням норм Закону України «Про доступ до публічної інформації» від 13.01.2011 №2939-VI;

Позовні вимоги ґрунтуються на тому, що позивач звернувся до відповідача з запитими на отримання публічної інформації. У відповідь отримав листи, якими, як стверджує позивач, надано недостовірну та неповну інформацію на поставлені питання. Також позивач вказує на порушення відповідачем встановлених термінів розгляду його запитів. У зв`язку з чим, позивач звернувся до суду за захистом порушених прав. Просить позов вимоги задовольнити в повному обсязі.

Ухвалою суду від 22.05.2023 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справи, розгляд справи вирішено провадити за правилами прощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Відповідач подав відзив на позовну заяву, у якому позовні вимоги не визнав. На обґрунтування заперечення зазначає, що за результатами розгляду запитів, позивачу надіслано листи, у яких викладена достовірна, точна та повна запитувана ним інформація. Крім того, така інформація надана вчасно з урахуванням вимог закону. Звертає увагу на зловживання позивачем правом на індивідуальне звернення, оскільки численні та систематичні запити, які по своїй суті повторюються, не відповідають меті закону. Просить в задоволенні позову відмовити повністю.

Позивач подав відповідь на відзив в якій відхиляє доводи останнього з підстав необґрунтованості та наводить аргументи, тотожні наведеним у позовній заяві. Також позивач подав заяву про стягнення витрат на професійну правничу допомогу в сумі 5000 грн.

Відповідачем подано заперечення на заяву про стягнення витрат на правничу допомогу.

Відповідно до вимог частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується адміністративний позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду і вирішення справи по суті, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування норм матеріального та процесуального права, встановив наступне.

Частинами першою та другою статті 7 Закону України від 02.10.1992 № 2657-XII «Про інформацію» (далі - Закон № 2657-XII) передбачено, що право на інформацію охороняється законом. Держава гарантує всім суб`єктам інформаційних відносин рівні права і можливості доступу до інформації. Ніхто не може обмежувати права особи у виборі форм і джерел одержання інформації, за винятком випадків, передбачених законом. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя (стаття 34 Конституції України).

Кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб (стаття 5 Закону № 2657-XII).

Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес, визначає Закон України «Про доступ до публічної інформації» 13 січня 2011 року № 2939-VI (далі Закон №2939), що містить такі положення:

- публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом (стаття 1);

- метою цього Закону є забезпечення прозорості та відкритості суб`єктів владних повноважень і створення механізмів реалізації права кожного на доступ до публічної інформації (стаття 2);

- доступ до інформації забезпечується серед іншого шляхом надання інформації за запитами на інформацію (стаття 5);

- суб`єктами відносин у сфері доступу до публічної інформації є:

1) запитувачі інформації - фізичні, юридичні особи, об`єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб`єктів владних повноважень;

2) розпорядники інформації - суб`єкти, визначені у статті 13 цього Закону;

3) структурний підрозділ або відповідальна особа з питань доступу до публічної інформації розпорядників інформації (стаття 12);

- розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються в тому числі суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання (стаття 13);

- запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні.

Запит на інформацію має містити:

1) ім`я (найменування) запитувача, поштову адресу або адресу електронної пошти, а також номер засобу зв`язку, якщо такий є;

2) загальний опис інформації або вид, назву, реквізити чи зміст документа, щодо якого зроблено запит, якщо запитувачу це відомо; 3) підпис і дату за умови подання запиту в письмовій формі (стаття 19);

- розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту (стаття 20);

- рішення, дії чи бездіяльність розпорядників інформації можуть бути оскаржені до керівника розпорядника, вищого органу або суду.

Запитувач має право оскаржити:

1) відмову в задоволенні запиту на інформацію;

2) відстрочку задоволення запиту на інформацію;

3) ненадання відповіді на запит на інформацію;

4) надання недостовірної або неповної інформації;

5) несвоєчасне надання інформації;

6) невиконання розпорядниками обов`язку оприлюднювати інформацію відповідно до статті 15 цього Закону;

7) інші рішення, дії чи бездіяльність розпорядників інформації, що порушили законні права та інтереси запитувача.

Оскарження рішень, дій чи бездіяльності розпорядників інформації до суду здійснюється відповідно до Кодексу адміністративного судочинства України (стаття 23).

29.09.2016 Пленум Вищого адміністративного суду України для забезпечення однакового застосування адміністративними судами положень законодавства про доступ до публічної інформації надав судам роз`яснення, викладені в постанові №10 «Про практику застосування адміністративними судами законодавства про доступ до публічної інформації» такого змісту: «[…] 9.5. Відповідно до частини першої статті 20 Закону № 2939-VІ розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту. При вирішенні питання, в який момент часу цей обов`язок вважається виконаним у разі пересилання відповіді на запит поштою, суди повинні за аналогією застосовувати положення частини дев`ятої статті 103 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України), за яким під таким моментом мається на увазі здача документа на пошту; реєстрація відповіді на запит як вихідного документа у системі діловодства розпорядника інформації не є моментом завершення перебігу згаданого строку. Якщо відповідь на запит здається на пошту разом з іншою кореспонденцією того ж виду та категорії, належним і допустимим доказом відправлення такого запиту є список згрупованих поштових відправлень із відміткою працівника зв`язку про його прийняття (пункт 66 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 5 березня 2009 року № 270) […]».

Кодекс адміністративного судочинства України в редакції, чинній на момент прийняття цитованої постанови Пленуму №10 від 29.09.2016, містив статтю 103 такого змісту:

«Стаття 103. Обчислення процесуального строку

1. Перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

2. Строк, що визначається роками, закінчується у відповідні місяць і число останнього року цього строку.

3. Строк, що визначається місяцями, закінчується у відповідне число останнього місяця цього строку.

4. Якщо закінчення строку, що визначається місяцями, припадає на такий місяць, що відповідного числа не має, то строк закінчується в останній день цього місяця.

5. Останнім днем строку, який закінчується вказівкою на певний день, вважається цей день.

6. Якщо закінчення строку припадає на вихідний, святковий чи інший неробочий день, останнім днем строку є перший після нього робочий день.

7. Перебіг строку, закінчення якого пов`язане з подією, яка повинна неминуче настати, закінчується наступного дня після настання події.

8. Останній день строку триває до двадцять четвертої години, але якщо в цей строк слід було вчинити процесуальну дію в суді, де робочий час закінчується раніше, строк закінчується в момент закінчення цього часу.

9. Строк не вважається пропущеним, якщо до його закінчення позовна заява, скарга, інші документи чи матеріали або грошові кошти здано на пошту чи передані іншими відповідними засобами зв`язку.

10. Зупинення провадження в адміністративній справі зупиняє перебіг усіх процесуальних строків у цій адміністративній справі. Перебіг процесуальних строків продовжується з дня поновлення провадження.».

Аналогічну за змістом норму щодо початку перебігу процесуального строку («Перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок») містить стаття 120 КАС України в чинній редакції.

При прийнятті рішення суд керується такими міркуваннями:

Відповідно до статті 23 Закону №2939 позивач як запитувач інформації вправі оскаржити дії відповідача як розпорядника інформації щодо несвоєчасного надання інформації.

У цій справі між сторонами спір виник щодо строків розгляду запитів позивача, достовірності, достатності та повноти наданої інформації у відповідь на запити позивача від 13.02.2023, 17.02.2023, 21.02.2023.

Щодо позовних вимог в частині визнання протиправними дії відповідача щодо несвоєчасного надання інформації на запит ОСОБА_1 .

Як вбачається з матеріалів справи позивачем було подано запит на отримання публічної інформації датований 13.02.2023.

Сторонами не заперечується, що запит отримано відповідачем 13.02.2023.

За результатами розгляду запиту ОСОБА_1 Головним управління ПФУ в Рівненській області листом вих.№1700-0307-8/13867 від 17.02.2023 надано відповідь та запитувану інформацію.

Також, з матеріалів справи позивачем було подано запит на отримання публічної інформації датований 17.02.2023.

Сторонами не заперечується, що запит отримано відповідачем 18.02.2023 (субота), відтак зареєстрований 20.02.2023.

За результатами розгляду запиту ОСОБА_1 Головним управління ПФУ в Рівненській області листом вих.№1700-0902-8/15528 від 23.02.2023 надано відповідь та запитувану інформацію.

Позивачем було подано запит на отримання публічної інформації датований 21.02.2023.

Сторонами не заперечується, що запит отримано відповідачем 21.02.2023.

За результатами розгляду запиту ОСОБА_1 Головним управління ПФУ в Рівненській області листом вих.№1700-0307-8/16707 від 27.02.2023 надано відповідь та запитувану інформацію.

Суд враховує, що Закон №2939 визначає єдину особливість обчислення передбаченого частиною першою статті 20 п`ятиденного строку для надання відповіді на запит цей строк обчислюється в робочих, а не календарних днях.

Отже, 18,19 лютого 2023 року (субота та неділя - вихідні дні) не враховуються при обчисленні п`ятиденного строку на розгляд запиту позивача від 13.02.2023; 18,19, 25,26 лютого 2023 року (субота та неділя - вихідні дні) не враховуються при обчисленні п`ятиденного строку на розгляд запиту позивача від 17.02.2023; 25,26 лютого 2023 року (субота та неділя - вихідні дні) не враховуються при обчисленні п`ятиденного строку на розгляд запиту позивача від 21.02.2023

Водночас, Закон №2939 не визначає особливостей обчислення початку перебігу згаданого п`ятиденного строку, тому слід застосовувати загальне правило, що однаково регламентоване і ЦПК України, і КАС України, і є універсальним - перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Подією, з якою пов`язано початок п`ятиденного строку на розгляд запиту в порядку Закону №2939, є день отримання розпорядником публічної інформації запиту про надання інформації, у даному випадку 13.02.2023, 20.02.2023, 21.02.2023. Отже, перебіг процесуального строку розпочинається з наступного дня після настання вказаної події, тобто з 14.02.2023, 21.02.2023, 22.02.2023, триває п`ять робочих днів та спливає в останній день строку 20.02.2023, 27.02.2023 та 28.02.2023 відповідно.

Суд зауважує, що сам факт складання відповіді на запит не може вважатися наданням відповіді на запит в розумінні ст.20 Закону №2939-VI. Розпорядник інформації, отримавши запит на інформацію, зобов`язаний протягом п`яти робочих днів не лише скласти на нього відповідь, але й направити таку відповідь запитувачу інформації.

При цьому, суд зазначає, будь-яких доказів на підтвердження відправлення вказаних відповідей позивачу відповідач суду не надав.

Суд зауважує, що Законом №2939-VІ не визначено, яким видом поштового відправлення розпорядник інформації повинен надіслати відповідь у разі її надіслання засобами поштового зв`язку (простий лист, рекомендований, з повідомленням про вручення, з оголошеною цінністю).

Однак, зважаючи на імперативно встановлений обов`язок розпорядника інформації надати відповідь на інформаційний запит, а також його статус у відповідних правовідносинах як суб`єкта владних повноважень, суд вважає, що саме розпорядник інформації у випадку виникнення спору повинен довести факт не лише надіслання відповіді, а й її вручення запитувачу інформації чи повернення без вручення із зазначенням відповідних причин.

Відповідно до п.8 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 №270 (далі - Правила №270), оператори поштового зв`язку надають послуги з пересилання внутрішніх та міжнародних поштових відправлень, поштових переказів, зокрема, до внутрішніх поштових відправлень належать: листи - прості, рекомендовані, з оголошеною цінністю.

Згідно з п. 11 Правил №270 поштові відправлення, залежно від технології приймання, обробки, перевезення, доставки/вручення, поділяються на такі категорії: прості, рекомендовані, без оголошеної цінності, з оголошеною цінністю.

Відповідно до п.2 Правил №270 розрахунковий документ - це документ встановленої відповідно до Закону України Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг форми та змісту (касовий чек, розрахункова квитанція тощо), що підтверджує надання послуг поштового зв`язку.

Частиною 3 статті 13 Закону України «Про поштовий зв`язок» передбачено, що у договорі про надання послуг поштового зв`язку, якщо він укладається у письмовій формі, та у квитанції, касовому чеку тощо, якщо договір укладається в усній формі, обов`язково зазначаються найменування оператора та об`єкта поштового зв`язку, які надають послуги, дата та вид послуги, її вартість. У договорі, стороною якого є національний оператор зв`язку, укладеному у будь-якій формі, має міститися попередження про недопущення пересилання письмової кореспонденції, виконаної і розтиражованої друкарським способом, без вихідних даних (тираж, назва друкарні, номер замовлення та інше). За недотримання цієї вимоги несе відповідальність оператор поштового зв`язку.

Таким чином, належним доказом надіслання суб`єктом владних повноважень поштового відправлення є квитанція або касовий чек, в якому зазначено найменування оператора та об`єкта поштового зв`язку, які надають послуги, дата та вид послуги, її вартість.

Висновки аналогічного характеру викладено в постановах Верховного Суду від 20.06.2018 у справі №820/1186/17 та від 05.09.2019 у справі №520/9380/18, які відповідно до ч.5 ст.242 КАС України враховуються судом при вирішенні цієї справи.

Доказів надіслання та/або вручення листів (фіскальний чек поштового відділення, повідомлення про вручення поштового відправлення, опис вкладення тощо) відповідачем до суду надано не було, відповідно, відповідачем не доведено виконання свого обов`язку щодо надання відповіді на запити.

Водночас, позивачем до матеріалів позову долучено конверти, в яких вищезазначені листи-відповіді скеровувались пенсійним органом на його поштову адресу.

З відтисків печаток АТ «Укрпошта» вбачається, що відповіді були направлені на адресу позивача 23.02.2023, 28.02.2023 та 09.03.2023, тобто з порушенням п`ятиденного строку, встановленого для надання відповіді на запит.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що відповідачем недотримано встановлений Законом №2939-VI п`ятиденний строк для надання відповіді на запити ОСОБА_1 від 13.02.2023, 18.02.2023, 21.02.2023.

Щодо доводів відповідача про наявність форс-мажорних обставин, які впливають на роботу суб`єкта владних повноважень з огляду на дію в Україні воєнного стану, суд зазначає наступне.

Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб.

Указом Президента України від 14.03.2022 № 133/2022 продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 26.03.2022 строком на 30 діб.

Указом Президента України від 18.04.2022 № 259/2022 продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25.04.2022 строком на 30 діб.

Указом Президента України від 17.05.2022 № 341/2022 продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25.05.2022 строком на 90 діб.

Указом Президента України від 17.08.2022 № 573/2022 продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 23.08.2022 строком на 90 діб.

Указом Президента України від 07.11.2022 № № 757/2022 продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 21.11.2022 строком на 90 діб.

Указом Президента України від 06.02.2023 № 58/2023, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 19.02.2023 строком на 90 діб;

Указом Президента України від 01.05.2023 № 254/2023, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 20.05.2023 строком на 90 діб.

Указом Президента України від 26.07.2023 №451/2023, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 18 серпня 2023 року строком на 90 діб.

Відповідно до ст.64 Конституції України, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.

Згідно з ст.40 Конституції України, усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Таким чином, право звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів не може бути обмежене за умови введення воєнного стану.

Відтак, вищезазначені аргументи відповідача суд відхиляє.

З огляду на наведені мотиви суд вважає, що позовні вимоги в частині про визнання протиправними дій відповідача підлягають до задоволення з мотивів порушення встановленого Законом №2939 строку надання інформації щодо розгляду запитів ОСОБА_1 від 13.02.2023, 18.02.2023, 21.02.2023).

Щодо позовних вимог в частині визнання протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області щодо надання недостовірної, неповної інформації у відповідях на запити позивача з вих.№ № 1700-0307-8/13867 від 17.02.2023, вих.№1700-0307-8/16707 від 27.02.2023

Як вбачається зі змісту запитів від 13.02.2023 та 21.02.2023, заявник просив надати протоколи перерахунку та детальні розрахунки його пенсії на виконання рішення суду у справі №460/4451/19. При цьому аналізуючи зміст запитів, суд зауважує, що позивач самостійно визначає які види грошового забезпечення мають бути зазначені у відповідних протоколах та розрахунках його пенсії, та вказує розміри та суми таких видів грошового забезпечення, які на його думку є правильними.

З даного приводу суд зауважує, що такі розрахунки, як стверджує відповідач, відсутні у автоматичній системі пенсійного забезпечення і потребують окремих, додаткових дій працівників головного управління. Причому такі розрахунки необхідно проводити у ручному режимі при аналізі виконання судового рішення.

До того ж, як наведено вище, із запитів вбачається, що позивач фактично перебирає на себе повноваження пенсійного органу і самостійно проводить обрахунки своїх пенсійних нарахувань та виплат, визначаючи його види, розміри.

Також із запитів слідує, що позивач всі рішення суду, які прийняті на його користь (а таких, згідно системи «Діловодство спеціалізованого суду» десятки), сумує в одне, не зважаючи на дату з яких зобов`язано проводити такі перерахунки, дати набрання рішень законної сили та періодів проведення перерахунків.

Суд зауважує, що кожне рішення суду містить свої періоди, зобов`язання та норми права, якими визначалось грошове забезпечення.

В свою ж чергу, позивач постійно дублює свої запити, в яких, зокрема, надає свої розрахунки до них та вимагає від пенсійного органу здійснити саме такі розрахунки, які він вважає вірними, що не є притаманним для запитів у розумінні Закону України «Про доступ до публічної інформації».

В даному випадку суд констатує, що позивач, своїми ідентичними запитами зловживає нормами Закону України «Про доступ до публічної інформації».

Суд зауважує, що отримавши відповідь на запит від 13.02.2023 та не погодившись з наданими розрахунками та протоколами перерахунку пенсії, позивач фактично подає повторний запит, які є схожими за змістом (майже ідентичним) лише із перефразуванням деякого тексту та повторно зауважує та просить надати йому інформацію - розрахунки, які він вважає вірними.

Так, поняття «зловживання» представлене в статті 17 та статті 35§ 3 (a) Конвенції (зловживання правом на індивідуальне звернення).

За статтею 17 Конвенції жодне з положень цієї Конвенції не може тлумачитись як таке, що надає будь-якій державі, групі чи особі право займатися будь-якою діяльністю або вчиняти будь-яку дію, спрямовану на скасування будь-яких прав і свобод, визнаних цією Конвенцією, або на їх обмеження в більшому обсязі, ніж це передбачено в Конвенції. Вона посилається на своє звичайне значення відповідно до загальної теорії права, а саме - шкідливе здійснення права її власником в такий спосіб, який явно не відповідає або суперечить цілям, для яких таке право надане/створене (рішення Великої Палати ЄСПЛ «Miroпubovs і інші проти Латвії» §§ 62 та 65; «S.A.S. проти Франції» § 66).

Для того, щоб визначити, чи певна поведінка складає зловживання правами, суд ретельно розглядає цілі, які заявник переслідує, посилаючись на Конвенцію та їх сумісність з цим документом.

У справі «Бубон проти Росії» рішення від 07 лютого 2017 року ЄСПЛ наголосив на тому, що важливим критерієм запитуваної інформації є «готовність і доступність» інформації, яку запитують у державних органах та чи є запитувана інформація створена у тому вигляді, в якому її просять надати.

З огляду на викладене, суд констатує, що позивач зловживає своїм правом на подання запитів до відповідача та оскарження відповідей до суду чим намагається маніпулювати діями органу Пенсійного фонду.

Твердження позивача про ненадання/неповне/недостовірне надання інформації на його запити є безпідставними, оскільки судом встановлено, що Головним управлінням Пенсійного фонду України в Рівненській області було надано вмотивовані та обґрунтовані відповіді на запити від 13.02.2023 та 21.02.2023 із всіма наявними у програмному пенсійному забезпеченні довідками/протоколами/розрахунками.

При цьому, подання позивачем запитів, схожими за змістом, спрямоване не стільки на отримання інформації, що ним запитувалась, скільки шляхом неодноразового подання подібних запитів з метою домогтися вчинення від відповідача дій щодо негайного на думку, позивача, виконання рішень судів, результат виконання яких бажає позивач на власний розсуд.

Такі дії не відповідають меті інформаційного запиту в розумінні Закону № 2939, якою є одержання попередньо створеної інформації, а не вжиття певних заходів реагування щодо поновлення прав, усунення недоліків в діяльності підприємств, установ, організацій тощо (створення рішень, розпоряджень які не приймались, хоча на думку позивача мали б існувати), і таким чином спонукати орган державної влади вчинити ті дії, які на переконання цієї особи, є найбільш правильними, відхиляючи при цьому, всі дії та доводи протилежної сторони.

Відтак, з вищезазначених мотивів, суд вважає позовні вимоги необґрунтованими, не доведеними та такими, що задоволенню не підлягають.

Щодо позовних вимог в частині визнання протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області щодо надання недостовірної, неповної інформації у відповіді на запити позивача з вих.№ 1700-0902-8/15528 від 23.02.2023.

Як вбачається зі змісту запиту позивача від 17.02.2023 ОСОБА_1 просив надати відомості про виконання вимог державного виконавця за виконавчими листами №460/1230/21, №460/8220/20, №406/8662/20, №460/5889/20, №460/7558/20.

Листом від 23.02.2023 №1700-0902-8/15528 пенсійний орган відмовив позивачу у наданні інформації.

Суд звертає увагу, що Закон України «Про виконавче провадження» регулює порядок надання такої інформації.

Доступ учасників процесів і сторін виконавчого провадження до інформації, створеної (отриманої) під час досудового, судового провадження, регламентовано відповідними процесуальними кодексами та Законом «Про виконавче провадження».

Саме Закон України «Про виконавче провадження» передбачає спеціальний порядок доступу (ознайомлення) сторін виконавчого провадження до інформації, створеної (одержаної) у ході виконавчого провадження.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець зобов`язаний надавати сторонам виконавчого провадження, їхнім представникам та прокурору як учаснику виконавчого провадження можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження.

З врахуванням норм статті 19 цього ж Закону позивач, як сторона у виконавчому провадженні - стягувач маєте право ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження, робити з них виписки, знімати копії тощо.

Позаяк, Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області у розумінні Закону України «Про виконавче провадження» є боржником, то всі відповіді рекомендованою кореспонденцією було направлено до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Рівненській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції.

В свою чергу, позивач, як сторона виконавчого провадження може ознайомитись із всіма матеріалами виконавчого провадження, наявними у ньому згідно норм чинного законодавства.

За наведених обставин, в межах даних позовних вимог не встановлено протиправність дій відповідача щодо розгляду, надання повної інформації на запит позивача. Відтак, позовні вимоги в цій частині є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до положень статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частинами 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи вищевикладене в його сукупності суд вважає, що позивач лише частково підтвердив належними та допустимими доказами свої позовні вимоги, тому позовна заява підлягає до часткового задоволення.

Відповідно до частини 3 статті 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Щодо позовних вимог про стягнення витрат на правничу допомогу, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:

1) на професійну правничу допомогу;

2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду;

3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз;

4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;

5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Відповідно до частини першої статті 134 КАС України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката (частина друга статті 134 КАС України).

За правилами частини третьої статті 134 КАС України, для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина четверта статті 134 КАС України).

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина п`ята статті 134 КАС України).

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 134 КАС України).

За правилами частини сьомої статті 134 КАС України, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

За правилами частини першої статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

За правилами частини сьомої статті 139 КАС України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

За правилами частини дев`ятої статті 139 КАС України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» №5076-VI від 05.07.2012, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Так, судом встановлено, що позивачу було надано правничу допомогу адвокатом Губарем В.Є.

На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу позивачем до матеріалів позовної заяви долучено договір про надання правничої допомоги від 05.05.2023 №б/н, укладений між позивачем та Адвокатським бюро «Губара Володимира», акт викоаннихробіт за договором від 05.06.2023 з описом наданої допомоги.

Згідно з Актом адвокатом в ході надання правничої допомоги в межах даної справи надано позивачу послуги на загальну вартість 5000 грн:

1) складання позовної заяви, формування доказової бази, групування доказів 5 годин з розрахунку 1000 грн. /год, загалом на суму - 5000 грн.

При цьому, згідно з договором оплата послуг здійснюється у строк до 01.05.2024.

Щодо відсутності доказів фактичного понесення витрат за договором (фактичної сплати коштів на рахунок адвоката), суд виходить з наступного.

У постанові Верховного Суду від 21.01.2021 (справа №280/2635/20, провадження №К/9901/29763/20) судова колегія зазначила, що КАС України у редакції, чинній з 15.12.2017, імплементував нову процедуру відшкодування витрат на професійну правову допомогу, однією з особливостей якої є те, що відшкодуванню підлягають витрати, незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною / третьою особою чи тільки має бути сплачено.

Так, на переконання колегії суддів, норми ст.ст. 134, 139 КАС були введені в КАС України з 15.12.2017, у тому числі, з метою унормування відносин між суб`єктами, які потребують юридичного супроводу, та адвокатами. За існуючого правового регулювання у сторін з`явилась можливість відшкодувати понесені на правову допомогу витрати (у разі доведення власної правоти у спорі із суб`єктом владних повноважень). При цьому, норми зазначених статей спрямовані саме на захист прав та інтересів позивачів, а не адвокатів. Встановлена на законодавчому рівні можливість позивачів отримати відшкодування понесених витрат на правничу допомогу сприяє нормальному розвитку галузі, дозволяє учасникам судових процесів залучати для захисту свої прав кваліфікованих адвокатів, даючи при цьому таким особам законне право сподіватись на повне або часткове відшкодування понесених витрат у разі доведення власної правової позиції.

Враховуючи зазначену правову позицію Верховного Суду, суд дійшов висновку, що долученими до матеріалів цієї справи доказами доведено факт надання адвокатським бюро Губара Володимира правничої допомоги позивачу у межах розгляду даної адміністративної справи.

Долученими до справи документами позивачем доведено факт надання адвокатом Губарем В.Є. правничої допомоги, однак, суд не може погодитися із його розміром, позаяк справа є незначної складності. Крім того. позовні вимоги задоволено частково.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі "Баришевський проти України", від 10 грудня 2009 року у справі "Гімайдуліна і інших проти України", від 12 жовтня 2006 року у справі "Двойних проти України", від 30 березня 2004 року у справі "Меріт проти України", "East/West Alliance Limited" проти України", заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Враховуючи встановлені обставини, а також зміст та обсяг наданих послуг, суд вважає заявлений представником позивача до відшкодування розмір правової допомоги за складання та подання позову явно завищеним та таким, що підлягає зменшенню.

Зважаючи на те, що дана справа належить до категорії справ незначної складності, її розгляд здійснювався в порядку спрощеного позовного провадження, а також беручи до фактичний обсяг виконаної роботи, на переконання суду, розумно обґрунтованими є заявлені витрати на професійну правничу допомогу, які підлягають компенсації позивачу за рахунок бюджетних асигнувань відповідача, у розмірі 500 грн., а їх стягнення з відповідача у такому розмірі не становитиме надмірний тягар для державної установи.

Таким чином, заява про відшкодування позивачу судових витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката, підлягає частковому задоволенню у загальній сумі 500 грн.

Керуючись статтями 241-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинення певних дій задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області щодо несвоєчасного надання інформації на запит ОСОБА_1 від 13.02.2023 наданого у відповідності до норм Закону України «Про доступ до публічної інформації» від 13.01.2011 №2939-VI;

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області щодо несвоєчасного надання інформації на запит ОСОБА_1 від 17.02.2023 наданого у відповідності до норм Закону України «Про доступ до публічної інформації» від 13.01.2011 №2939-VI;

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області щодо несвоєчасного надання інформації на запит ОСОБА_1 від 21.02.2023 наданого у відповідності до норм Закону України «Про доступ до публічної інформації» від 13.01.2011 №2939-VI;

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 500 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повний текст рішення складений 10 жовтня 2023 року.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 )

Відповідач: Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (вул. Олександра Борисенка, буд. 7,м. Рівне,Рівненська обл.,33028, )

Суддя В.В. Щербаков