Справа № 160/19512/23
Суддя: Юхно Ірина Валеріївна
Дата ухвалення: 2023-09-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

26 вересня 2023 року Справа № 160/19512/23

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Юхно І.В., перевіривши матеріали адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління МВС України в Дніпропетровській області про визнання бездіяльності протиправною та стягнення одноразової грошової допомоги при звільненні, -

ВСТАНОВИВ:

03.08.2023 до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління МВС України в Дніпропетровській області, в якій позивач просить:

- визнати бездіяльність Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області по не виплаті ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні за 6 (шість) календарних років служби протиправною;

- стягнути з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу при звільненні за 6 (шість) календарних років служби.

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 08.08.2023 вищевказаний адміністративний позов було залишено без руху та запропоновано позивачу протягом десяти днів з дня отримання копії ухвали усунути недоліки позовної заяви шляхом надання до суду: - заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду з доказами поважності причин його пропуску.

Копію зазначеної ухвали направлено позивачеві засобами поштового зв`язку на адресу, зазначену останнім особисто в позовній заяві, та згідно з наявним у матеріалах справи рекомендованим повідомлення про вручення поштового відправлення вручено позивачу 13.09.2023. Тобто, строк для усунення недоліків позовної заяви з урахуванням ч.6 ст.120 КАС України до 25.09.2023.

Водночас, суд звертає увагу, що 30.08.2023 від позивача надійшла заява про поновлення строку для подання адміністративного позову, яка обґрунтована тим, що по справі № 160/19613/22 позивачем було заявлено позовну вимогу лише щодо 11 календарних років служби, а не щодо 17 календарних років служби, яка повинна рахуватись на момент останнього звільнення, а це 05 травня 2021 року (витяг з наказу 05.05.2021р. № 6 о/с). У зв`язку з чим, він звернувся листом від 16 червня 2023 року до Головного управління МВС України в Дніпропетровській області та прохав повідомити коли йому буде виплачено одноразову грошову допомога за 6 (шість) років вислуги. Також, прохав надати розрахунок одноразової грошової допомоги за 6 (шість) років вислуги в тому числі суму коштів, яка підлягає мені виплаті. На лист до сьогоднішнього дня, відповідь не отримав.

Позивач наголошує, що висновок щодо необхідності керуватися частиною другою статті 233 КЗпП при зверненні особи з вимогами нарахувати і виплатити одноразову грошову допомогу при звільненні з військової служби, визначеної частиною другою статті 15 Закону №2011-XII, викладено у постанові Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі №807/363/18. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 07лютого 2022 року по справі № 420/7697/21. До сьогодні відповідачем, на виконання ч. 1 ст. 116 КЗпП України, не надано мені письмове повідомлення про суми, нараховані та виплачені при звільненні.

У вказаній заяві також, зокрема, зазначено, що «враховуючи положення ч. 2 ст. 233 КЗпП України, вважаю, що мною не було пропущено строк звернення до суду» та одночасно «Враховуючи викладене, вважаю, що строк для звернення до суду пропущено з поважної причини.».

Інших заяв/клопотання на виконання ухвали суду станом на 26.09.2023 до суду від позивача не надходило.

Вирішуючи питання про усунення позивачем недоліків позовної заяви, суд виходить із наступного.

Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Відповідно до пункту 17 частини 1 статті 4 КАС України публічною службою є діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Спірні правовідносини виникли у зв`язку з невиплатою відповідачем ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні за 6 (шість) календарних років служби .

З матеріалів позову вбачається, що до 05.05.2021 позивач проходив службу у Головному управлінні МВС в Дніпропетровській області на посаді начальника сектора дільничних інспекторів міліції Самарського районного відділу Дніпропетровського міського управління (наказ про звільнення від 06.11.2015 року №485 о/с міститься у матеріалах справи).

Таким чином, за характером спірних правовідносин і їх суб`єктним складом цей спір є публічно-правовим спором з приводу проходження і звільнення з публічної служби, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів.

За змістом статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

З наведених положень статті 122 КАС України слідує, що такі не містять норм, які б урегульовували порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці (грошового забезпечення). Більше того, такі приписи вказана норма не містила й на час прийняття оскаржуваних судових рішень.

Разом із тим, такі правовідносини регулюються положеннями статті 233 КЗпП України, зокрема, частиною другою цієї статті, адже зважаючи на гарантування конституційного права на своєчасне одержання винагороди за працю та рівність усіх працівників у цьому праві, положення статті 233 КЗпП України у частині, що стосуються строку звернення до суду у справах, пов`язаних з недотриманням законодавства про оплату праці, мають перевагу в застосуванні перед частиною п`ятою статті 122 КАС України.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 03 серпня 2023 року у справі №280/6779/22.

При цьому, суд наголошує, що поняття «грошове забезпечення» та «заробітна плата», які використано у чинному законодавстві, що регулює трудові правовідносини, є рівнозначними.

Таким чином суд дійшов висновку, що на спірні правовідносини про стягнення заробітної плати/грошового забезпечення розповсюджуються положення частини другої статті 233 КЗпП України, та до правовідносин з питання стягнення заробітної плати/ грошового забезпечення відсутні підстави для застосування положень частини п`ятої статті 122 КАС України.

Так, відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України (у редакції, чинній до змін, внесених згідно із Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-IX) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

В подальшому, Законом України від 01.07.2022 № 2352-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», який набрав чинності 19.07.2022, зокрема, назву та частини першу і другу статті 233 викладено в такій редакції:

«Стаття 233. Строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів

Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)».

Отже, до 19 липня 2022 року КЗпП України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 19 січня 2023 року у справі №460/17052/21, від 06 квітня 2023 року у справі № 260/3564/22, від 25 квітня 2023 року у справі № 380/15245/22 та інших справах за подібних правовідносин. Застосування такого підходу судом касаційної інстанції є сталим та послідовним.

Разом з тим, Законом України від 30 березня 2020 року №540-IX КЗпП України доповнено главою XIX такого змісту: «1. Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.».

Наведений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 17.08.2023 у справі № 380/14039/22.

Згідно з частиною 5 статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Статтею 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Отже, запровадження на території України карантину є безумовною підставою для продовження строків, визначених статтею 233 КЗпП України, на строк дії такого карантину.

Карантин в Україні, пов`язаний з COVID-19, діяв з 12 березня 2020 року (постанова Уряду від 11 березня 2020 року № 211) та закінчився 30 червня 2023 року (постанова Уряду від 27 червня 2023 року № 651).

Тобто, аналіз наведених норм свідчить про те, що строки на звернення до суду заявою із заявами про вирішення трудового спору у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні працівник, в тому числі щодо виплати заробітної плати/грошового забезпечення становлять три місяці з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні, проте, були продовжені у зв`язку з дією карантину до 30.06.2023 включно та скінчились з 01.07.2023.

При цьому, суд акцентує увагу, що закони та інші нормативно-правові акти, що визначають права і обов`язки громадян, доводяться до відома населення у порядку, встановленому законом. Факт їх офіційного опублікування свідчить про можливість ознайомлення з ними невизначеним колом осіб. Саме інститут офіційного опублікування покликаний забезпечити уникнення випадку незнання особою певного закону. Отже, незнання через небажання дізнатися про те, що законодавством України встановлені певні строки звернення до суду, не дає підстав стверджувати про поважність пропуску позивачем такого строку.

Аналогічний висновок висловлений Верховним Судом у постановах від 13.03.2019 у справі № 826/13430/17 та від 19.06.2020 у справі № 320/5787/18.

Як вже зазначено судом в ухвалі про залишення позовної заяви без руху, в тексті адміністративного позову позивачем було самостійно зазначено, що наказом Головного управління МВС України в Дніпропетровській області від 05.05.2021 №6о/с звільнений з посади, на яку його було поновлено на виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28.01.2021 року №804/1382/16.

Проте, в позовній заяві позивачем не було зазначено дату проведення з ним остаточного розрахунку відповідачем, а також не надано до суду жодного доказу на підтвердження дати проведення такого розрахунку.

При цьому, суд, як і в ухвалі про залишення позовної заяви без руху, звертає увагу, що в тексті адміністративного позову позивач посилався також на те, що «рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 03 квітня 2023 року по справі №160/19613/22 зобов`язано Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області нарахувати та виплатити мені одноразову грошову допомогу при звільненні за 11 календарних років служби. Ухвалюючи таке рішення, суд першої інстанції виходив з того, що наказом Головного управління МВС в Дніпропетровській області від 06.11.2015 року №485 о/с по особовому складу звільнено у запас Збройних сил (з поставленням на військовий облік) за п. 64 «г» (через скорочення штатів) капітана міліції ОСОБА_1 (М-129076) начальника сектора дільничних інспекторів міліції Самарського районного відділу Дніпропетровського міського управління, з 6 листопада 2015 року; вислуга років на день звільнення складає 11 років 03 місяці 27 днів. Тобто, вислуга років встановлена станом на 06 листопада 2015 року. Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 14 червня 2023 року по справі № 1600/19613/22, Рішення суду від 03 квітня 2023 року залишено без змін. Наказом Головного управління МВС в Дніпропетровській області від 05.05.2021 року № 6 о/с позивача звільнено за п. 64 «г» (через скорочення штатів) з 05 травня 2021 року, вислуга років на день звільнення складає: 11 років 03 місяці 27 днів. Зазначене твердження щодо вислуги років в наказі є помилковим, оскільки станом на 05 травня 2021 року вислуга позивача складала 17 років 09 місяців 26 днів, тобто повних 17 календарних років служби. Позивачем було заявлено позовну вимогу лише щодо 11 календарних років служби, а не щодо 17 календарних років служби, яка повинна рахуватись на момент останнього звільнення, а це 05 травня 2021 року (витяг з наказу 05.05.2021р. № 6 о/с). У зв`язку з чим, звернувся листом від 16 червня 2023 року до Головного управління МВС України в Дніпропетровській області та прохав повідомити коли йому буде виплачено одноразову грошову допомога за 6 (шість) років вислуги. Також, прохав надати розрахунок одноразової грошової допомоги за 6 (шість) років вислуги в тому числі суму коштів, яка підлягає мені виплаті. На лист до сьогоднішнього дня, відповідь не отримав».

Вищенаведені обставини свідчать про те, що ОСОБА_1 після отримання копії наказу від 05.05.2021 року № 6 о/с було достеменно відомо про обчислення його вислуги: 11 років 03 місяці 27 днів, а не 17 років 09 місяців 26 днів, як вважає вірним позивач.

Тобто, з моменту отримання копії вищевказаного наказу про звільнення позивачу та з моменту проведення остаточного розрахунку з позивачем останньому мало стати відомо про порушення його права на отримання одноразової грошової допомоги при звільненні за 17 календарних років служби, тоді як до суду позивач із цим позовом звернувся лише 24.07.2023 (направлений засобами поштового зв`язку), тобто більше ніж через 2 роки та 2 місяці після прийняття наказу від 05.05.2021 року № 6 о/с.

При цьому, аналіз вищенаведених норм свідчить про те, що позивач мав право звернутися до суду із позовом про оскарження бездіяльності Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області по невиплаті ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні за відповідну кількість календарних років служби на момент звільнення до 30.06.2023 включно.

Матеріалами позову підтверджується, що позивач 09.12.2022 скористався таким правом та звернувся до суду з відповідною позовною заявою щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні за 11 календарних років служби (справа №160/19613/22).

Водночас, позивачем в тексті даного позову самостійно визнається, що ним «було заявлено позовну вимогу лише щодо 11 календарних років служби, а не щодо 17 календарних років служби, яка повинна рахуватись на момент останнього звільнення».

Тобто, позивач на власний розсуд використав право на звернення до суду з позовом про нарахування та виплату йому одноразової грошової допомоги при звільненні за 11 календарних років служби у грудні 2022 року. Право на оскарження одноразової грошової допомоги при звільненні за 6 (17-11) календарних років ОСОБА_1 до 24.07.2023 (дата направлення позову до суду) використано не було без зазначення позивачем будь-яких причин в тексті позову або в окремому документі.

При цьому, суд наголошує, що не було надано жодних доказів вчинення позивачем у розумний строк з дня, коли він дізнався про порушення своїх прав на отримання одноразової грошової допомоги при звільненні за 17 календарних років служби, будь-яких дій щодо отримання одноразової грошової допомоги при звільненні саме за 17 календарних років служби, а не за 11 календарних років (звернень до відповідача з питання невірного, на думку позивача, розрахунку вислуги в наказі про звільнення від 05.05.2021 №6 о/с, звернення до суду з позовом щодо оскарження дій/рішень/бездіяльності ГУ МВС в Дніпропетровській розрахунку вислуги років позивача, яка визначена у наказі від 05.05.2021 №6 о/с та/або з позовом щодо отримання одноразової грошової допомоги при звільненні за 17 календарних років служби).

Разом із цим, суд, як і в ухвалі про залишення позовної заяви без руху, звертає увагу позивача, що сам факт звернення позивача до відповідача із заявою про отримання одноразової грошової допомоги за 11 календарних років вислуги та в подальшому до суду з позовом стосовно нарахування та виплати йому одноразової грошової допомоги при звільненні за 11 календарних років служби у справі №160/19613/22 жодним чином не змінює дати, коли дізнався або мав дізнатися про порушення своїх прав на отримання одноразової грошової допомоги при звільненні за 17 (11+6) календарних років служби та відповідно звернутися до суду, а саме: в день проведення з ним остаточного розрахунку відповідачем.

Суд також наголошує, що реалізація позивачем права на звернення до суду з позовною заявою в рамках строку звернення до суду залежить виключно від нього самого, а не від дій чи бездіяльності відповідача, формування судової практики і таке інше. Нереалізація цього права зумовлена власною пасивною поведінкою позивача.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 12.04.2023 у справі № 380/14933/22 (№ в ЄДРСР 110187784).

Більш того, звернення позивача до суду із позовними вимогами стосовно нарахування та виплати йому одноразової грошової допомоги при звільненні за 11 календарних років служби свідчить про те, що позивач не був жодним чином обмежений у зверненні до суду з позовом/позовами стосовно отримання одноразової грошової допомоги при звільненні за 17 календарних років служби та/або щодо оскарження розрахунку вислуги років, яка визначена у наказі від 05.05.2021 №6 о/с, у строк, визначений ст.122 КАС України з урахуванням положень ст.233 КЗпП України.

Водночас, з рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 03.04.2023 по справі № 160/19613/22 вбачається, що позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління МВС України в Дніпропетровській області про визнання бездіяльності ГУ МВС в Дніпропетровській області по не виплаті ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні за 11 календарних років служби протиправною та стягнення з ГУ МВС в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні за 11 календарних років служби надійшла до Дніпропетровського окружного адміністративного суду засобами поштового зв`язку 09 грудня 2022 року.

Таким чином, станом на 09.12.2022 позивачу було достеменно відомо зміст наказу від 05.05.2021 року № 6 о/с, в тому числі, й щодо обчислення відповідачем вислуги ОСОБА_1 , тоді як до суду з цим адміністративним позовом позивач звернувся лише 24.07.2023. Тобто, позивач звернувся до суду з цим позовом з порушенням тримісячного строку, визначеного ст.122 КАС України з урахуванням положень ст.233 КЗпП України.

Поряд із цим, частиною 6 статті 161 КАС України встановлено, що у разі пропуску строку звернення до адміністративного суду позивач зобов`язаний додати до позову заяву про поновлення цього строку та докази поважності причин його пропуску.

Поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

Наведений висновок узгоджується з неодноразово викладеною правовою позицією Верховного Суду, зокрема у постановах від 31.03.2021 по справі № 240/12017/19 та від 14.07.2021 у справі № 560/964/17.

Таким чином, за загальним правилом поважними причинами визнаються ті обставини, існування яких є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи та пов`язані з дійсними істотними перешкодами та труднощами для своєчасного звернення до суду з даним позовом.

Разом із цим, частиною 1 статті 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Під час вирішення питання про достатність підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними, суд звертає увагу, що обов`язок по доведенню та обґрунтуванню наявності обставин, на які посилається позивач у клопотанні про поновлення процесуального строку звернення до суду, покладається саме на позивача.

Суд не бере до уваги посилання позивача як на поважність причин пропуску строку звернення до суду на те, що ОСОБА_1 не було одержано ним письмового повідомлення про суми нараховані та виплачені при звільненні, оскільки до матеріалів позову не було надано жодних доказів вчинення позивачем будь-яких дій у розумний строк з дня, коли він мав дізнатися про порушення своїх прав на отримання одноразової грошової допомоги при звільненні за 17 (11+6) календарних років служби (звернень до відповідача з питання невірного, на думку позивача, розрахунку вислуги років позивача та відповідного розрахунку сум належних до виплати йому при звільненні тощо).

Більш того, суд акцентує увагу, що неотримання такого повідомлення не було перешкодою для реалізації позивачем свого права на звернення до адміністративного суду із позовом до Головного управління МВС України в Дніпропетровській області про визнання бездіяльності по не виплаті ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні за 11 календарних років служби протиправною та стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні за 11 календарних років служби у грудні 2022 року (за більше ніж 7 місяців до звернення до суду із цим позов).

З огляду на вищевикладене, у суду відсутні підстави для визнання наведених причин пропуску строку звернення до суду поважними та поновлення позивачу строку звернення до суду із цим позовом.

Водночас, суд звертає увагу, що серед іншого в тексті заяві позивач самостійно зазначає, що ОСОБА_1 «враховуючи положення ч. 2 ст. 233 КЗпП України, вважає, що ним не було пропущено строк звернення до суду». Тобто, позивач не надав до суду будь-яких доказів поважності причин пропуску законодавчо визначеного строку для звернення до суду з означеним позовом, а фактичного виражає незгоду з мотивами суду стосовно залишення позовної заяви без руху у зв`язку з пропуском ним строк звернення до суду.

З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення заяви позивача про поновлення пропущеного строку звернення до суду.

Отже, у встановлений судом строк, а саме: до 25.09.2023, позивач не усунув в повному обсязі недоліки позовної заяви.

Відповідно до пункту 1 частини 4 статті 169 КАС України позовна заява повертається позивачеві, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк.

Частиною 5 зазначеної статті передбачено, що суддя повертає позовну заяву і додані до неї документи без розгляду не пізніше п`яти днів з дня її надходження або з дня закінчення строку на усунення недоліків.

Суд зазначає, що станом на 26.09.2023 позивач не виконав в повному обсязі вимоги ухвали суду.

З огляду на вищезазначене, враховуючи вищенаведені норми, суд вважає за необхідне повернути позовну заяву позивачеві.

На підставі викладеного, керуючись статтями 167, 169, 248, 256 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління МВС України в Дніпропетровській області про визнання бездіяльності протиправною та стягнення одноразової грошової допомоги при звільненні повернути позивачу.

Копію ухвали про повернення позовної заяви надіслати позивачу разом з матеріалами адміністративного позову.

Роз`яснити, що за приписами частини 7 статті 18 КАС України особам, які зареєстрували офіційні електронні адреси в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі, суд вручає будь-які документи у справах, в яких такі особи беруть участь, виключно в електронній формі шляхом їх направлення на офіційні електронні адреси таких осіб, що не позбавляє їх права отримати копію судового рішення у паперовій формі за окремою заявою.

Роз`яснити позивачу, що відповідно до частини 8 статті 169 КАС України повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

Ухвала суду набирає законної сили відповідно до статті 256 КАС України та може бути оскаржена в порядку та у строки, встановлені статтями 295 та 297 КАС України.

Суддя І.В. Юхно