Справа № 629/3762/23
Суддя: Перцова Т.С.
Дата ухвалення: 2023-10-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2023 р.Справа № 629/3762/23
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Перцової Т.С.,

Суддів: Спаскіна О.А. , Жигилія С.П. ,

за участю секретаря судового засідання Юрченко Д.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 02.08.2023, головуючий суддя І інстанції: Цендра Н.В., м. Лозова, повний текст складено 02.08.23 року по справі № 629/3762/23

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Національної поліції в Харківській області , Лозівського РВП ГУНП в Харківській області Інспектор ВРПП Лозівського РВП ГУНП в Харківській області лейтенант поліції Куштим Владислав Олегович

про оскарження постанови у справі про адміністративне правопорушення у сфері дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі,

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Лозівського міськрайонного суду Харківської області з позовом до Головного управління Національної поліції в Харківській області (далі ГУ НП в Харківській області, перший відповідач), Лозівського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області ( далі Лозівський РВП ГУНП в Харківській області), третя особа Інспектор Лозівського РВП ГУНП в Харківській області лейтенант поліції Куштим Вадим Олегович (далі - інспектор, Куштим В.О.), в якому просив:

- скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕАС № 7288809 від 06 липня 2023 року, винесену інспектором Лозівського РВП ГУНП в Харківській області лейтенантом поліції Куштим Владиславом Олеговичем про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 126 КУпАП та накладення адміністративного стягнення у виді штрафу в розмірі 3400 гривень 00 копійок;

- провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 щодо вчинення ним адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 126 КУпАП, закрити на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП за відсутністю складу адміністративного правопорушення;

- стягнути з Головного управління Національної поліції в Харківській області (, юридична адреса: 61002, Харків, вул. Жон Мироносиць, 5) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт НОМЕР_1 виданий Лозівським МВ ГУМВС України в Харківській області, 06 квітня 2011 року, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , місце проживання зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 ) понесені судові витрати, які складаються із сплаченого судового збору у розмірі 428 (чотириста двадцять вісім) гривень 80 копійок та 3000,00 (три тисячі) гривень на правничу допомогу.

В обґрунтування позовних вимог послався на протиправність оскаржуваної постанови, як такої, що винесена за відсутності в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 2 ст. 126 КУпАП, оскільки позивач в момент під`їзду поліцейських до транспортного засобу трактору CASE МХ 310, який перебував на узбіччі на аварійній зупинці в с. Смирнівка по вул. Миру, біля буд. № 24, не керував ним, а лише спостерігав за його безпекою та цілісністю на прохання механізатора ОСОБА_2 , який безпосередньо керував вказаним трактором та був вимушений поїхати за запасними частинами. Повідомив, що за фактом аварійної зупинки на підприємстві проводилась службова перевірка.

Наполягаючи, що транспортний засіб не рухався, а стояв на узбіччі автодороги, стверджує про відсутність у працівників поліції підстав для пред`явлення вимоги до позивача надати для перевірки документи та накладення будь-якого адміністративного стягнення.

З посиланням на ч. 2 ст. 35 Закону України «Про дорожній рух» вказав, що оскільки транспортний засіб CASE МХ 310 є самохідним трактором протокол обов`язкового технічного огляду транспортного засобу на нього мати не потрібно.

Зауважив, що внаслідок не дотримання поліцейськими положень законодавства України щодо оформлення постанови про адміністративне правопорушення, не пред`явлення належних доказів, які б свідчили про вчинення позивачем правопорушення, не зазначення спеціальних норм, які було порушено позивачем, постанова серії ЕАС № 7288809 від 06 липня 2023 року підлягає скасуванню. Крім того, фактично розгляд справи про адміністративне правопорушення не здійснювався, позивачу не повідомлено ким буде розглядатися справа, та не надано можливість надати пояснення по суті справи.

Рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 02.08.2023 по справі № 629/3762/23 у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління національної поліції в Харківській області, Лозівського РВП ГУНП в Харківській області, третя особа інспектор Лозівського РВП ГУНП в Харківській області лейтенант поліції Куштим Владислав Олегович про оскарження постанови у справі про адміністративне правопорушення у сфері дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі - відмовлено.

Постанову від 06.07.2023 серії ЕАС №7288809 про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі відносно ОСОБА_1 за ст. 126 ч. 2 КУпАП залишено без змін.

Позивач, не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, просив суд апеляційної інстанції скасувати рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 02 серпня 2023 року по справі № 629/3762/23 та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказав, що суд першої інстанції безпідставно не прийняв зауваження представника позивача щодо відсутності на відеозаписах та фотознімку цифрового підпису як їх автора так і особи, уповноваженої на виготовлення даних копій, оскільки надані відповідачем матеріали на оптичному диску підпадають під визначення електронного доказу, передбаченого ст. 99 КАС України, отже, копії зазначених доказів мають бути засвідчені електронним цифровим підписом відповідача або мають бути надані суду в оригіналі, що також передбачає наявність на них ознак цифрового підпису автора. У зв`язку з чим, стверджує, що наданий суду оптичний диск з місця події, на якому міститься три відеофайли «VID05F-00-0016», «VID32F-00-0017» та «VID33F-000000- » ніби то з бодікамери поліцейського, не є допустимими доказами у розумінні ст. 74 КАС України. Зауважив, що ані відповідачем, ані третьої особою не надано письмового доручення керівника органу, підрозділу поліції або особи, яка виконує його обов`язки, щодо копіювання та видачі відеозапису, яке повинно бути надане відповідальній особі.

Наполягав, що відеозапис, наданий суду, не міг бути взятий до уваги, в якості доказу, оскільки не є безперервним та містить епізодичний характер, що суперечить вимогам Інструкції із застосування органами та підрозділами поліції технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, затвердженої наказом МВС України від 18.12.2018 № 1026, також вказане відео не містить момент вчинення правопорушення, а також роз`яснення відповідальності за інкриміноване позивачу адміністративне правопорушення.

Звернув увагу, що у постанові серії EAC № 7288809 з графи «Час та місце скоєння, суть і обставини правопорушення» відображена така інформація: «06.07.2023 10:38:35|С.СМИРНІВКА ВУЛИЦЯ МИРУ 24|водій…», однак до матеріалів не було надано відеофайлу за 10 годину 38 хвилин 35 секунд, оскільки останній відеофайл закінчується о 10:37:28, а на 22 секунді відеофайлу «VID33F-00-0018» поліцейський промовив, що перебуває по вул. Центральній, а не по вул. Миру, як зазначено у постанові. Таким чином, не є можливим підтвердити чи вчиняв ОСОБА_1 06.07.2023 о 10:38:35 взагалі будь-яке правопорушення.

Крім того, з трьох наданих відеофайлів не вбачається, що відбувалося у проміжок часу між 10:15:28 до 10:35:32, а також після 10:37:28, що не спростовує тієї обставини, що до поліцейських підійшов механізатор ОСОБА_2 , надав документи на трактор та пояснив, що трактор здійснив аварійну зупинку, ним було дотримано вимоги правил дорожнього руху України щодо позначення місця аварійної зупинки відповідним знаком на встановленій відстані. На думку апелянта, надана до відзиву довідка за підписом начальника ВРПП Лозівського РВП ГУНП в Харківській області майора поліції ОСОБА_3 взагалі не є належним та допустимим доказом, яка до того ж не відповідає вимогам щодо оформлення, оскільки не містить інформації щодо обставин, вихідного номеру та дати, відбитку печатки.

Щодо позиції відповідача та третьої особи відносно подій, які зафіксовані ніби-то за допомогою нагрудної камери (відеореєстратора) № 238, модель Tecsar BDC 53-02, заперечив, що оскільки жоден з трьох відеофайлів не містить номеру засобу, на який було здійснено відеофіксацію, також ці відомості відсутні і в оскаржуваній постанові, де графа 7 «до постанови додаються» взагалі не заповнена, а відтак така інформація є не підтвердженою.

Враховуючи викладене, вважає, що у даному випадку відсутні у матеріалах справи будь-які належні, допустимі, достовірні та достатні докази (у тому числі відео-та/або фотоматеріали) на підтвердження факту скоєння позивачем правопорушення, вказаного у оскаржуваній постанові, та, відповідно, законності дій щодо її складення.

Пославшись на постанову Верховного Суду від 17 липня 2019 року у справі № 655/470/16-а підкреслив, що стаття 278 КУпАП зазначив, що працівник патрульної поліції зобов`язаний дотримуватись вимог статті 283 КУпАП, за вимогами якої постанова виноситься тільки за результатами розгляду справи. Разом з цим, 06 липня 2023 року під час розгляду справи поліцейський ігнорував пояснення позивача, не досліджував відео, яке надано до суду, а відтак не міг перевірити, чи міститься на ньому фіксація порушення позивачем ПДР.

Враховуючи, що інспектором при винесенні оскаржуваної постанови від 06.07.2023 серії ЕАС № 7288809 не дотримано вимог ст. ст. 245, 251, 280 КУпАП, притягнення позивача до адміністративної відповідальності є необґрунтоване, а оскаржувана постанова підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі згідно зі статтею 247 КУпАП.

Перший відповідач у надісланому до суду відзиві на апеляційну скаргу заперечуав проти задоволення її вимог, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін. Повідомив, що під час патрулювання автодороги С-2102 12 «Садове Катеринівка» на виконання вимог наказу ГУНП в Харківській області від 30.05.2023 № 1089 «Про проведення профілактичних заходів щодо забезпечення безпеки дорожнього руху о 10:38 в с. Смирнівка поліцейськими був зупинений трактор CASE МХ 310, номерний знак НОМЕР_3 з культиватором, який перевищував допустимі габарити по проїзду на автодорозі без супроводження та відповідного дозволу. Під час спілкування з трактористом було встановлено його особу ОСОБА_1 , у якого був відсутні: тех.паспорт на трактор, посвідчення тракториста машиніста ніякої категорії, що слугувало підставою для винесення постанови серії ЕАС № 7288809 за ч. 2 ст.126 КУпАП та накладення на позивача штрафу у розмірі 3400 грн. Зауважив, що черговий наряд ГРПП вів себе тактовно, що підтверджується відеозаписом з нагрудної камери № 238, модель Тecsar BDC-53-02.

Наполягав, що всі доводи апелянта стосовно перебування транспортного засобу на узбіччі на аварійній зупинці, відсутності факту керування ОСОБА_1 трактором CASE МХ 310, номерний знак НОМЕР_3 , та порушенням поліцейським процедури розгляду справи є такими, що спростовуються наданими до суду відеозаписами.

Другий відповідач та третя особа правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористались.

Сторони в судове засідання не прибули, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки до суду не повідомили.

09.10.2023 представник позивача надіслав до суду апеляційної інстанції заяву про розгляд справи в режимі відеоконференції за допомогою власних технічних засобів.

Ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду від 10.10.2023 вказану заяву було задоволено, однак 12.10.2023 об 11:45 представник ОСОБА_1 - Соколик І.В. не вийшла на відеоконфернцзв`язок з Другим апеляційним адміністративним судом.

10.10.2023 від представника ГУНП в Харківській області надішло клопотання, в якому останній просив проводити розгляд справи без участі першого відповідача.

Відповідно до ч. 3 ст. 268 та ч. 2 ст. 313 КАС України неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у суді апеляційної інстанції.

Згідно з ч. 4 ст. 229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах апеляційної скарги рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що 06 липня 2023 року інспектором Лозівського РВП ГУНП в Харківській області лейтенантом поліції Куштим В.О. у відношенні ОСОБА_1 винесено постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серія EAC № 7288809 за фактом вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 126 КУпАП, якою на ОСОБА_1 накладене адміністративне стягнення у розмірі 3400 грн.

Не погодившись з вказаної постановою, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з правомірності постанови поліцейського від 06.07.2023 серії ЕАС №7288809, оскільки наданий третьою особою відеозапис є належним та допустимим доказом у справі, та підтверджує факт керування ОСОБА_1 транспортним засобом та вчинення ним правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 126 КУпАП. При цьому, за висновками суду, відсутність у постанові серії EAC №7288809 повідомлення про використання технічного засобу (при наявності на відеозапису повідомлення ОСОБА_1 працівником поліції про те, що ведеться відео зйомка), номеру камери, засобу, яким фіксувався відеозапис, електронного підпису вказаного відеозапису, жодним чином не призвело до порушення прав і свобод правопорушника і не вплинуло на справедливість судового розгляду в цілому.

Доводи позивача та його представника про те, що ОСОБА_1 не керував трактором, а трактор перебував на узбіччі на аварійній зупинці, суд вважав спростованими наданим до суду відеозаписом, згідно якому 06 липня 2023 року о 10 год. 52 хв. водій ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом CASE MX 310, реєстраційний номер НОМЕР_3 , не мав при собі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, посвідчення водія на право керування транспортним засобом, чим скоїв адміністративне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 126 КУпАП.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з приписами ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Положеннями ст. 7 КУпАП передбачено, що ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

За загальними правилами ст. 33 КУпАП стягнення за адміністративне правопорушення накладається у межах, установлених цим Кодексом та іншими законами України. При накладенні стягнення враховуються характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь її вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, крім випадків накладення стягнення за правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксованому в автоматичному режимі.

Відповідно до ст. 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 126 КУпАП керування транспортним засобом особою, яка не має права керування таким транспортним засобом, або передача керування транспортним засобом особі, яка не має права керування таким транспортним засобом, - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі двохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Правове регулювання суспільних відносини у сфері дорожнього руху та його безпеки, права, обов`язки і відповідальність суб`єктів - учасників дорожнього руху, міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, об`єднань, підприємств, установ і організацій незалежно від форм власності та господарювання встановлюються Законом України "Про дорожній рух"

Відповідно до ст. 14 зазначеного Закону, учасниками дорожнього руху є особи, які використовують автомобільні дороги, вулиці, залізничні переїзди або інші місця, призначені для пересування людей та перевезення вантажів за допомогою транспортних засобів.

До учасників дорожнього руху належать водії та пасажири транспортних засобів, пішоходи, велосипедисти, погоничі тварин.

Учасники дорожнього руху зобов`язані, у тому числі, знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.

Положеннями ст. 16 Закону України «Про дорожній рух» визначено основні права та обов`язки водія транспортного засобу якими, зокрема, передбачено, що водій зобов`язаний мати при собі та на вимогу поліцейського пред`являти для перевірки посвідчення водія, реєстраційний документ на транспортний засіб, а у випадках, передбачених законодавством, - страховий поліс (сертифікат) про укладення договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 32 Закону України «Про Національну поліцію» поліцейський має право вимагати в особи пред`явлення нею документів, що посвідчують особу, та/або документів, що підтверджують відповідне право особи, якщо існує достатньо підстав вважати, що особа вчинила або має намір вчинити правопорушення.

В силу норм п.1.3 ПДР учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил.

Так, п.п. «а» п. 2.1 ПДР встановлено, що водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії.

Згідно зі ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Статтею 251 КУпАП встановлено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

У відповідності до ст. 31 Закону України Про Національну поліцію полiцiя може застосовувати такi превентивнi заходи, окрім іншого, як застосування технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису.

Статтею 40 Закону України Про Національну поліцію визначено, що поліція для забезпечення публічної безпеки і порядку може закріплювати на форменому одязі, службових транспортних засобах, монтувати/розміщувати по зовнішньому периметру доріг і будівель автоматичну фото- і відеотехніку, а також використовувати інформацію, отриману із автоматичної фото- і відеотехніки, що знаходиться в чужому володінні, з метою: 1) попередження, виявлення або фіксування правопорушення, охорони громадської безпеки та власності, забезпечення безпеки осіб; 2) забезпечення дотримання правил дорожнього руху.

Згідно з ч. 2 ст. 283 КУпАП постанова у справі про адміністративне правопорушення повинна містити: найменування органу (прізвище, ім`я та по батькові, посада посадової особи), який виніс постанову; дату розгляду справи; відомості про особу, стосовно якої розглядається справа (прізвище, ім`я та по батькові (за наявності), дата народження, місце проживання чи перебування; опис обставин, установлених під час розгляду справи; зазначення нормативного акта, що передбачає відповідальність за таке адміністративне правопорушення; прийняте у справі рішення.

За приписами ч. 3 ст. 283 КУпАП постанова по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, крім даних, визначених частиною другою цієї статті, повинна містити відомості про: дату, час і місце вчинення адміністративного правопорушення; транспортний засіб, яким зафіксовано в момент вчинення правопорушення (марка, модель, номерний знак); технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис (якщо такий запис здійснювався); розмір штрафу та порядок його сплати; правові наслідки невиконання адміністративного стягнення та порядок його оскарження; відривну квитанцію із зазначенням реквізитів та можливих способів оплати адміністративного стягнення у вигляді штрафу.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно з ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

За визначенням, наведеним у ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

За визначенням, наведеним у ст. 74 КАС України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За змістом оскарженої постанови ОСОБА_1 06.07.2023 о 10:38 по вул. Миру, 24, с. Смирнівка керував транспортним засобом CASE МХ 310, номерний знак НОМЕР_3 , не маючи при собі свідоцтва про реєстрацію даного транспортного засобу, посвідчення водія, на право керування транспортним засобом відповідної категорії, протоколу обов`язкового технічного огляду транспортного засобу, чим порушив вимоги п.п. «а» п.2.1 ПДР.

На підтвердження вчинення позивачем порушення п.п. «а» п. 2.1 ПДР третьою особою до матеріалів справи надано оптичний диск з трьома відеофайлами.

Суд апеляційної інстанції наголошує, що відомості про технічний засіб, яким здійснено відеозаписи, не внесені до оскаржуваної постанови. Крім того, графа 7 «до постанови додаються» не містить жодних позначень, які б вказували, що правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 126 КУпАП вчинене позивачем та було зафіксовано в будь-який спосіб, окрім зазначення в самій постанові.

Разом з тим, приписами ч. 3 ст. 283 КУпАП чітко передбачено імперативний обов`язок відповідача щодо зазначення технічного засобу, яким здійснено фото- або відеозапис, у постанові по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху.

У разі відсутності в оскаржуваній постанові по справі про адміністративне правопорушення посилань на технічний засіб, за допомогою якого здійснено відеозапис, з точки зору процесуального законодавства (ст. 70 КАС України), не може вважатися належним та допустимим доказом вчинення адміністративного правопорушення.

Також, колегія суддів зауважує про процесуальний обов`язок відповідача, передбачений ч. 2 ст. 77 КАС України, щодо доказування правомірності винесення постанови про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності.

Колегія суддів зазначає, що постанова про притягнення до адміністративної відповідальності є рішенням суб`єкта владних повноважень, актом індивідуальної дії, який встановлює відповідні права та обов`язки для особи, щодо якої він винесений.

Таке рішення суб`єкта владних повноважень має бути обґрунтованим на момент його прийняття, оскільки воно має значимі наслідки для позивача, що знаходиться в нерівному положенні по відношенню до суб`єкта владних повноважень.

Порушення норм процесуального права, недотримання передбаченої законом процедури та порядку винесення такого рішення суб`єктом владних повноважень (в даному випадку - інспектором патрульної поліції) при складанні постанови про притягнення до адміністративної відповідальності зводить нанівець саму суть та завдання адміністративної відповідальності особи, яка вчинила правопорушення, оскільки унеможливлює врахування судом, що розглядає справу про адміністративне правопорушення, наданого відповідачем відеозапису в якості доказу.

Інших доказів вчинення позивачем порушення п.п. «а» п. 2.1 ПДР, крім відеозапису (пояснень водія, показань свідків тощо), відповідачами та третьою особою до матеріалів справи не надано.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що вчинення ОСОБА_1 порушення п.п. «а» п. 2.1 ПДР не підтверджено належними і допустимими доказами, у зв`язку з чим приходить до висновку, що оскаржувана постанова серії ЕАС № 7288809 від 06.07.2023 є неправомірною та підлягає скасуванню.

Такий висновок суду апеляційної інстанції узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постановах від 05.03.2020 по справі № 607/7987/17, від 02.12.2019 по справі 766/16904/16-а, від 17.07.2019 у справі №295/3099/17, від 24.01.2019 по справі № 428/2769/17, від 15.11.2018 у справі № 524/5536/17, від 30.05.2018 у справі № 337/3389/16, яка є обов`язковою для врахування в силу приписів ч. 5 ст. 242 КАС України.

Доводи відповідачів та третьої особи стосовно того, що фіксація адміністративного правопорушення відбувалась за допомогою нагрудної камери (відеореєстратора) № 238, модель Tecsar BDC 53-02, колегія суддів вважає неприйнятними, оскільки така інформація не підтверджується належними та допустимими доказами, зокрема самі відеофайли не містять посилань на технічний прилад, яким велась відеофіксація, як і оскаржувана постанова.

Слід зазначити, що суд першої інстанції не звернув уваги на недотримання відповідачем вимог ч. 3 ст. 283 КУпАП щодо обов`язку вказати технічний засіб, яким здійснювалась фіксація порушення, та пов`язану з цим відсутність належних і допустимих доказів вчинення позивачем адміністративного правопорушення, у зв`язку з чим дійшов помилкового висновку про обґрунтованість притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 126 КУпАП.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за відсутності події і складу адміністративного правопорушення.

Відповідно до пункту 3 частини 3 статті 286 КАС України, за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення.

Наведеним положенням кореспондують норми статті 293 КУпАП, якими регламентовано повноваження органу, який розглядає скарги на постанову по справі про адміністративне правопорушення.

Так, орган (посадова особа) при розгляді скарги на постанову по справі про адміністративне правопорушення перевіряє законність і обґрунтованість винесеної постанови і приймає одне з таких рішень:

1) залишає постанову без зміни, а скаргу без задоволення;

2) скасовує постанову і надсилає справу на новий розгляд;

3) скасовує постанову і закриває справу;

4) змінює захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.

Неналежність та недопустимість доказів вчинення позивачем адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 126 КУпАП, унеможливлює встановлення судом факту такого правопорушення, а тому має наслідком закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП за відсутності події і складу у діях позивача адміністративного правопорушення.

Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується ст. 322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення Серявін та інші проти України) та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Як зазначено в п. 58 рішення Європейського суду з прав людини по справі Серявін та інші проти України, суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору по даній справі, колегія суддів прийшла до висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

Відповідно до п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 317 КАС України неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права є підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення.

Беручи до уваги вищенаведене, рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 02.08.2023 по справі № 629/3762/23 підлягає скасуванню з прийняттям постанови про задоволення позову.

Щодо розподілу судових витрат, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

За приписами ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву (ч. 7 ст. 139 КАС України).

Відповідно до ч. 3, 4 ст. 143 КАС України, якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше п`ятнадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Положеннями ч.ч. 3, 4 ст. 134 КАС України визначено, що для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що розмір суми витрат на правничу допомогу адвоката визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу та вартості виконаних робіт, витрати на проведення яких понесені в межах розгляду конкретної судової справи. При цьому розмір витрат має бути співмірним із складністю виконаних адвокатом конкретних робіт та часом, витраченим на виконання цих робіт.

Принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката запроваджено у частині п`ятій статті 134 КАС України. Так, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч. 5 ст. 134 КАС України).

Згідно з ч. 6 ст. 135 КАС України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 7 ст. 135 КАС України).

З аналізу положень ст. 134 КАС України вбачається, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі. Сторона, яка хоче компенсувати судові витрати, повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, пов`язаних безпосередньо з розглядом певної судової справи, а інша сторона може подати заперечення щодо неспівмірності розміру таких витрат.

Тобто, питання розподілу судових витрат пов`язане із суддівським розсудом (дискреційні повноваження).

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Нормами ст. 19 цього Закону регламентовано такі види адвокатської діяльності, як надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Отже, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо, а договір про надання правової допомоги укладається на такі види адвокатської діяльності як захист, представництво та інші види адвокатської діяльності.

Представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні (пункт 9 частини першої статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").

Відповідно до ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Так, надаючи оцінку понесеним позивачем витратам на правничу допомогу колегія суддів зазначає, що суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. Також, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19).

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/WestAllianceLimited» проти України, заява № 19336/04, п. 269).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції представником позивача до матеріалів справи додано: ордер на надання правової допомоги серії ВІ №1121369 від 14.07.2023, договір про надання правової допомоги від 10.07.2023 №01/10-07, акт приймання наданих послуг від 14.07.2023, детальний опис наданих послуг від 14.07.2023.

Колегією суддів встановлено, що між адвокатом Соколик І.В. та (далі адвокат) та Мерцаловим В.В. (далі клієнт), укладено договір про надання правової допомоги від 10.07.2023 №01/10-07, згідно з п. 1. якого, клієнт доручає, а адвокат приймає Доручення на надання професійної правничої допомоги, представництво та захист інтересів Клієнта, зокрема: правове консультування, обслуговування та супроводження справи щодо скасування постанови про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕАС № 7288809 від 06 липня 2023 року та будь-яких питань Клієнта за завданням та замовленням Клієнта, що пов`язане із взаємовідносинами Клієнта з юридичними та фізичними особами.

Згідно з п. 6.2, п. 6.2.1 договору від 10.07.2023 Клієнт сплачує на користь Адвоката в якості оплати послуг Адвоката з виконання доручення та надання професійної правничої допомоги супроводження справи в суді, у розмірі 3 000 (три тисячі гривень) 00 копійок, також компенсацію понесених Адвокатом витрат, пов`язаних з відрядженням Адвоката і здійсненням ним обов`язкових платежів від імені та в інтересах Клієнта з метою виконання цього Договору. Сума витрат Адвоката може бути скорегована (змінена) Сторонами, в залежності від фактично понесених витрат Адвоката.

Відповідно до Акту приймання наданих послуг та Детального опису наданих послуг від 14.07.2023 за договором про надання правової допомоги № 01/10-07 від «10» липня 2023 року сторони підтверджують, що виконавець надав замовнику наступні послуги:

- зустріч з клієнтом з метою з`ясування обставин справи, по якій надається правнича допомога у спірних правовідносинах - 1 година, аналіз документів - 1 година, підготовка позовної заяви (правовий аналіз наданих клієнтом документів, пошук та аналіз законодавства та актуальної судової практики з питань застосування законодавства у спірних правовідносинах, складання тексту позовної заяви) 1 документ, складання попереднього орієнтовного розрахунку судових витрат 1 документ, збір та підготовка письмових доказів (додатків до позову) - 1 година.

Вартість послуг, вказаних в п. 1 Акту погоджена сторонами є фіксованою та погоджена у п. 6.2 Договору та становить 3000 гривень 00 копійок (три тисячі гривень 00 копійок) ( п. 3 Акту від 14.07.2023).

Таким чином, з наведеного слідує, що звертаючись до суду першої інстанції з заявою про ухвалення додаткового рішення, представник позивача надав до суду всі необхідні докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості.

Колегія суддів зазначає, що на виконання вимог ч. 7 ст. 134 КАС України обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При цьому, колегія суддів зауважує, що при розгляді питання про відшкодування витрат на правничу допомогу учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань і саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони (саме така позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц).

Так, у наданому до суду першої інстанції клопотанні про зменшення витрат на правову допомогу перший відповідач вказав на відсутність в матеріалах справи доказів оплати позивачем вказаних послуг адвоката, зокрема рахунків на оплату, банківських документів, що в свою чергу є підставою для відмови у задоволенні вимоги позивача про стягнення витрат на правничу допомогу.

Вирішуючи питання обґрунтованості розміру заявлених позивачем витрат на професійну правничу допомогу та пропорційності їх складності правовому супроводу справи, колегія суддів, враховуючи заперечення відповідача, зазначає, що зустріч з клієнтом з метою з`ясування обставин справи, аналіз документів, збір доказів є складовими процесу підготовки та складення позовної заяви, а не самостійними послугами з надання правової (правничої) допомоги, а тому вказані витрати не можуть підлягати окремій компенсації за рахунок першого відповідача.

При цьому, хибним є посилання першого відповідача на правовий висновок Верховного Суду, викладений у справі № 922/2604/20, відповідно до якого відсутність документального підтвердження надання правової допомоги, зокрема платіжних доручень, є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат, оскільки Верховний Суд у постанові від 06.04.2022 у справі № 500/1410/21 вказав, що Кодекс адміністративного судочинства України у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року, імплементував нову процедуру відшкодування витрат на професійну правову допомогу, однією з особливостей якої є те, що відшкодуванню підлягають витрати, незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною / третьою особою, чи тільки має бути сплачено.

Отже, зазначення першим відповідачем про те, що позивачем не надано до суду документів, які свідчать про оплату гонорару адвоката та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги не може бути підставою для відмови у відшкодуванні таких витрат за умови реальності таких витрат.

Таким чином, враховуючи досліджені судом докази на підтвердження понесених позивачем витрат, які містять детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних за умовами відповідної угоди, що відображено в акті про надані послуги від 14.07.2023, умови такого договору в частині визначення гонорару адвоката у фіксованому розмірі, а також результати апеляційного перегляду даної справи, колегія суддів вважає, що на користь позивача слід стягнути за рахунок бюджетних асигнувань першого відповідача витрати на правову допомогу, понесені під час розгляду справи в суді першої інстанції, у розмірі 2000 грн, що є співмірною сумою відшкодування з огляду на складність даної справи та обсяг виконаної адвокатом роботи.

Крім того, матеріалами справи підтверджено, що згідно з платіжною інструкцією № 0.0..1 від 29.09.2023 (позивачем сплачено судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 515 грн 33 коп.

Доказів сплати судового збору за подання позовної заяви матеріали справи не містять.

Отже, враховуючи висновки суду апеляційної інстанції про часткове задоволення позовних вимог, відповідно до частини 6 статті 139 КАС України, слід стягнути на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги за рахунок бюджетних асигнувань першого відповідача 515 грн 33 коп.

Керуючись ч. 4 ст. 229, ч. 4 ст. 241, ст. ст.243, 250, 272, 286, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 326-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 02.08.2023 по справі № 629/3762/23 скасувати.

Прийняти нову постанову, якою позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Харківській області, Лозівського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області, третя особа Інспектор Лозівського РВП ГУНП в Харківській області лейтенант поліції Куштим Вадим Олегович про оскарження постанови у справі про адміністративне правопорушення у сфері дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, - задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати постанову у справі про адміністративне правопорушення від 06.07.2023 серії ЕАС № 7288809 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 126 КУпАП, справу закрити за відсутністю події та складу в діях ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 126 КУпАП.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції в Харківській області ( 61052, Харківська обл. м. Харків, вул. Ярославська, буд. 1/29, ) на користь ОСОБА_4 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) витрати на правову допомогу у розмірі 2000 (дві тисячі) грн та витрати по сплаті судового збору за подання позову 515 (п`ятсот п`ятнадцять) грн 33 коп.

Постанова набирає законної сили з дати її проголошення та не підлягає касаційному оскарженню в силу ч. 3 ст. 272 КАС України.

Головуючий суддя Т.С. Перцова
Судді О.А. Спаскін С.П. Жигилій