Справа № 380/9092/23
Суддя: Сидор Наталія Теодозіївна
Дата ухвалення: 2023-09-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 вересня 2023 року справа № 380/9092/23

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючої судді Сидор Н.Т.,

за участю секретаря судового засідання Гавінської М.В.,

представника позивача Максимова А.О.,

представника відповідача Горбонос І.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові у порядку загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання до вчинення дій,

в с т а н о в и в :

на розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області, у якій позивач просить:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо невиконання вимог ч. 12 ст. 7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», що полягає у відмові у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, що потребує захисту громадянина російської федерації ОСОБА_1 ;

- зобов`язати відповідача прийняти рішення по заяві про визнання біженцем або особою, що потребує захисту громадянина російської федерації ОСОБА_1 .

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що, маючи обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань через політичні переконання в російській федерації, прибув в Україну шукати захисту. Так, 26.01.2023 позивач звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Під час візитів позивача до відповідача 17.03.2023, 20.03.2023, 27.03.2023 його заяву відмовились приймати без конкретних причин. Відтак, 27.03.2023 позивач подав скаргу з проханням прийняти його заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до вимог чинного законодавства. 21.04.2023 позивач отримав відповідь на скаргу, у якій відповідач вказав, що станом на теперішній час в Україні вбачається недостатнє гарантування безпеки шукачам захисту.

Вважаючи таку бездіяльність відповідача незаконною та необґрунтованою, та такою, що порушує його права, передбачені законодавством України, позивач звернувся з цим позовом до суду.

Ухвалою судді від 03.05.2023 відкрито загальне позовне провадження в адміністративній справі та призначено підготовче засідання.

Протокольною ухвалою суду від 01.06.2023 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті.

Відповідач проти задоволення позову заперечує з мотивів, висвітлених у відзиві на позовну заяву. В обґрунтування своїх доводів вказує, що позивач вперше звернувся до ГУ ДМС України у Львівській області зі зверненням в довільний формі від 26.01.2023 року у відповідь на яке відповідач роз`яснив офіційну процедуру звернення за захистом в Україні згідно ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Вказує, що в позовній заяві позивач стверджує, що прибув в Україну в пошуках захисту. Втім протягом більше 5-ти років нелегального перебування з 2017 року ОСОБА_1 не звертався офіційно з заявою щодо статусу біженця до будь-якого відділу з питань шукачів захисту територіальних органів ДМС на території України, і вперше звернувся з порушенням встановленого законом порядку та строків звернення лише після затримання з поміщенням в ПТПІ з метою подальшого видворення як нелегального мігранта.

Будь-яких належних, допустимих та достатніх доказів щодо факту звернення позивачем до ГУ ДМС у Львівській області з питань оформлення документів з метою легального перебування на території України до затримання та поміщення в ПТПІ ОСОБА_1 до суду не надав, та в матеріалах справи такі відсутні.

Наголошує, що звернення ОСОБА_1 з питань статусу біженця було подано в канцелярію апарату ГУ ДМС у Львівській області (м. Львів, вул. Січових Стрільців, 11), а не до відділу з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції (м. Львів, вул. Городоцька, 126), саме після більше 5-ти років нелегального перебування в Україні.

Позивачу у відповідь на його звернення іноземного громадянина було роз`яснено, що у дозволений проміжок часу після прибуття в Україну, а саме, прибувши в березні 2017 року таємно нелегально перетнувши кордон України, проживаючи на території України тривалий час з порушенням законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства в статусі нелегального мігранта, ОСОБА_1 за захистом не звертався. Таким чином, позивачем порушено імперативний порядок та строки звернення за захистом в Україні згідно ст. 5 Закону №3671-VI. Наголошує про зловживання позивачем процедурою міжнародного захисту з метою легалізації на території України.

Зазначає, що позивач не оскаржує будь-яке рішення, дію чи бездіяльність з питань етапу оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що вказує на нерелевантне правозастосування норм національного законодавства з питань шукачів захисту у позовних вимогах. Відповідач вказує, що позивачем не були дотримані вимоги п.п. ґ) п. 2.1. розділу II. «Вирішення питання щодо прийняття заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту», Правил № 649. Фактично та юридично провадження щодо статусу біженця відносно ОСОБА_1 не є розпочате, оскільки процедурні заходи передбачені Правилами № 649, які передують прийняттю/відмові в прийнятті заяви здійснюються у разі дотримання заявником встановленого ст. 5 Закону № 3671-VI порядку та строків подачі такої заяви.

Звернення від 26.01.2023 та скарга від 27.03.2023 надійшли на адресу територіального органу ТУ ДМС у Львівській області: м. Львів, вул. Січових Стрільців, 11, в порядку подачі звернень громадян через канцелярію Головного управління згідно Закону України «Про звернення громадян», та позивач не надав доказів особистого прибуття та подання заяви до відділу з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції згідно вимог Закону № 3671-VI, а Порядком № 649 не передбачено, як саме повинен діяти територіальний орган ГУДМС коли безпосередньо така заява надходить до нього, оскільки визначені ним повноваження на стадії її прийняття стосуються виключно територіального підрозділу - відділу з питань шукачів захисту, який безпосередньо напряму приймає такі заяви шляхом внесення відомостей у відомчі інформаційні системи.

Відповідач вважає, що на даний час будь-яких рішень, дій чи бездіяльності, які б порушували права, свободи чи інтереси позивача, що потребують судового захисту, відповідачем не приймалося та не вчинялося. Просив у задоволенні позову відмовити.

В спростування заперечень, висвітлених відповідачем у відзиві на позовну заяву, представником позивача подано до суду відповідь на відзив.

Відповідач також скористався правом на подання заперечення на відповідь на відзив.

Заслухавши вступні слова представників сторін, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для вирішення спору, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку.

26 січня 2023 року позивач подав заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області.

20 лютого 2023 листом відповідач роз`яснив позивачу офіційну процедуру звернення за захистом в України згідно з ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та зазначив про необхідність особистого прибуття до відділу з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУДМС у Львівській області за адресою: м. Львів, вул. Городоцька, 126.

27.03.2023 позивач звернувся зі скаргою на адресу ГУ ДМС України у Львівській області.

20.04.2023 відповідач направив позивачу відповідь на скаргу від 27.03.2023, в якій також роз`яснив позивачу офіційну процедуру звернення за захистом в України згідно з ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та вказав на не дотриманні вимог п.п. «ґ» пункту 2.1. Правил №649.

Звернення від 26.01.2023 та скарга від 27.03.2023 надійшли на адресу територіального органу ГУ ДМС України у Львівській області: м. Львів, вул. Січових Стрільців, 11, в порядку подачі звернень громадян через канцелярію Головного управління згідно з Законом України «Про звернення громадян».

Відповідач вважає, що у вказаному випадку позивачем не дотримано встановленої законодавством процедури звернення до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погоджуючись із бездіяльністю відповідача, що полягає у відмові у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина російської федерації ОСОБА_1 , позивач звернувся до суду з цим позовом за захистом, на його переконання, порушеного права.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає таке.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Нормативно-правовим актом, який визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, є Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 №3671-VI.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», біженцем є особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

При цьому, особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань (пункт 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»).

Згідно з частинами першою та другою статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання. У разі подання законним представником дитини, розлученої із сім`єю, заяви про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, без попереднього розгляду заяви. За бажанням заявника участь у попередньому розгляді заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, бере адвокат. Призначення адвоката для надання правової допомоги заявникові здійснюється в установленому порядку. Під час співбесіди заявнику, який не володіє українською або російською мовами, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, забезпечує перекладача з мови, якою заявник може спілкуватися. Заявник має право залучити перекладача за свій рахунок або за рахунок інших юридичних чи фізичних осіб. Перекладач повинен дотримуватися конфіденційності з обов`язковим оформленням центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, розписки про нерозголошення відомостей, що містяться в особовій справі заявника (частини перша-третя статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»).

Частиною 1 статті 7 Закону «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачено, що оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Вказана норма Закону є імперативною, що виключає альтернативу дій потенційного заявника.

Правила розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту затверджені наказом Міністерством внутрішніх справ України від 07.09.2011 №649 та зареєстровані в Міністерстві юстиції України 05 жовтня 2011 за № 1146/19884 (надалі Правила №649).

Відповідно до пункту 1.4. Правил №649 діяльність територіальних органів ДМС в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі з оформлення документів, необхідних для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрати, позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на території України, здійснюється відповідно до Конституції України, Закону, інших нормативно-правових актів, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та цих Правил.

Згідно з пунктом 2.1. Правил №649 уповноважена посадова особа територіального органу ДМС, до якого особисто звернулась особа, яка має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, або її законний представник у випадках, передбачених Законом:

а) встановлює особу заявника;

б) реєструє заявника в журналі реєстрації осіб, які бажають подати заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 1) (далі - журнал реєстрації осіб);

в) інформує заявника мовою, яку він/вона розуміє, про умови, за яких в Україні особа може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про її права та обов`язки, а також про наслідки невиконання обов`язків;

г) забезпечує надання заявнику послуг перекладача, у тому числі через систему відеоконференц-зв`язку;

ґ) перевіряє дотримання заявником передбаченого статтею 5 Закону порядку звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

д) з`ясовує місце тимчасового перебування (проживання) заявника (фактичну адресу проживання в Україні);

е) протягом одного робочого дня здійснює перевірку наявності підстав, за яких заявнику може бути відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Перевірка здійснюється в тому числі з урахуванням оновленої інформації по країні походження заявника на момент подачі заяви;

є) проводить дактилоскопію заявника;

ж) заносить отримані відомості до централізованої інформаційної системи;

з) роз`яснює порядок звернення за безоплатною правовою допомогою мовою, яку розуміє заявник.

Відповідно до пункту 2.2 Правил №649 рішення щодо прийняття заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається територіальним органом ДМС протягом робочого дня, в який до нього звернулась відповідна особа.

Згідно з пунктом 2.4 Правил №649 у разі наявності передбачених Законом підстав територіальний орган ДМС ухвалює рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яке оформлюється наказом (додаток 2). Після ухвалення рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС: видає особі письмове повідомлення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, із зазначенням підстав для відмови у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 3); під підпис ознайомлює заявника з порядком оскарження рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; вносить відповідні відомості до журналу реєстрації осіб.

Рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту (частина четверта статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»).

У силу частини шостої статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Рішення, що приймаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, щодо визнання іноземця або особи без громадянства біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також рішення про втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту, про скасування рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, можуть бути оскаржені в установленому законом порядку та в установлені цим Законом строки до суду (частина друга статті 12 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»).

Суд встановив, що ОСОБА_1 вперше звернувся до ГУ ДМС України у Львівській області зі зверненням в довільний формі від 26.01.2023 року, яке було подано в канцелярію апарату ГУ ДМС України у Львівській області (м. Львів, вул. Січових Стрільців, 11), а не до відділу з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції (м. Львів, вул. Городоцька, 126).

Відповідач відповідно до вимог Закону України «Про звернення громадян» роз`яснив позивачу офіційну процедуру звернення за захистом в Україні згідно із ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та зазначив про необхідність особистого прибуття до відділу з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУДМС у Львівській області за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач стверджує, що звернення від 26.01.2023 та скарга від 27.03.2023 надійшли на адресу територіального органу ГУ ДМС України у Львівській області: м. Львів, вул. Січових Стрільців, 11, в порядку подачі звернень громадян через канцелярію Головного управління згідно Закону України «Про звернення громадян», та позивач не надав доказів особистого прибуття та подання заяви до відділу з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції згідно вимог Закону № 3671-VI, а Порядком № 649 не передбачено, як саме повинен діяти територіальний орган ГУДМС коли безпосередньо така заява надходить до нього, оскільки визначені ним повноваження на стадії її прийняття стосуються виключно територіального підрозділу - відділу з питань шукачів захисту, який безпосередньо напряму приймає такі заяви шляхом внесення відомостей у відомчі інформаційні системи.

Допитані в ході судового розгляду свідки ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 спростували факт відсутності доказів особистого прибуття позивача до відділу з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції.

Зокрема свідок ОСОБА_6 , яка є старшим спеціалістом відділу з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України у Львівській області, показала, що ОСОБА_1 дійсно приходив особисто із заявою, втім прийняти заяву вона не змогла, оскільки система блокувала прийняття заяви, оскільки ОСОБА_1 не дотримався порядку звернення за захистом в Україні, передбаченого ст. 5 Закону № 3671-VI.

Відтак, фактично та юридично провадження щодо статусу біженця відносно ОСОБА_1 не розпочате, оскільки процедурні заходи, передбачені Правилами № 649, які передують прийняттю/відмові в прийнятті заяви, здійснюються у разі дотримання заявником встановленого ст. 5 Закону № 3671-VI порядку та строків подачі такої заяви.

Як встановлено з матеріалів справи, ОСОБА_1 , будучи громадянином російської федерації, що підтверджується громадянським паспортом, порушив вимоги законодавства про правовий статус іноземців на території України, прибувши на територію України незаконно поза пунктом пропуску ще в березні 2017 року в статусі нелегального мігранта, та в порушення імперативних вимог ч. 2 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 8 липня 2011 року № 3671- VI, що не дають альтернативи вибору поведінки потенційного заявника, маючи намір не звернувся невідкладно (без зволікань) з заявою біженця, а саме «особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту».

При цьому, позивачем не подано будь-яких доказів того, що ОСОБА_1 не мав жодної можливості звернутися до міграційних органів протягом означеного періоду (протягом більше 5-ти років нелегального перебування) з питань шукачів захисту чи іншого узаконення свого перебування на території України.

Так, суд наголошує, що згідно ч. 4 ст. 5 Закону № 3671-VI особа, зазначена в частині другій цієї статті, не несе відповідальності за незаконне перетинання державного кордону України, якщо вона без зволікань звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка погребує додаткового захисту. Така особа не несе відповідальності за порушення правил перебування в Україні, якщо вона перебуває на території України протягом часу, необхідного для подання заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Значне зволікання у часових проміжках із зверненням за захистом повністю узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, висловленою у постанові від 14.03.2018 № 820/1502/17, та у постанові від 30.01.2020 № 826/10336/18 (К/990133669/19), де зазначено, що «значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань. При цьому мотив звернення із даною заявою може бути іншим».

Суд наголошує також, що рішенням ГУ ДМС України у Львівській області про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства від 23.03.2023, відповідно до якого вирішено гр. російської федерації ОСОБА_1 примусово повернутися до країни походження або третьої країни та зобов`язано його покинути територію України у термін до 25.04.2023.

Зазначене вище рішення ГУ ДМС України у Львівській області про примусове повернення позивач оскаржив до суду та рішенням Галицького районного суду м. Львова від 06.07.2023 у справі №461/2451/23 в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено повністю. Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 21.09.2023 рішення Галицького районного суду м. Львова від 06.07.2023 у справі №461/2451/23 залишено без змін.

Таким чином, з аналізу фактичних обставин справи вбачається мотив зловживання процедурою міжнародного захисту з метою легалізації на території України.

Відтак, оскільки позивачем не дотримано встановленої законодавством процедури звернення до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, то і рішення відповідачем по суті - не приймалося.

Фактично рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту по суті відповідачем не приймалося (нормативні підстави врегульовані ч. 6 ст. 5 Закону, форма рішення затверджена Додатком 2 Наказу № 649 - у формі наказу територіального органу ДМС), а лист № Ф-246/6/4601-23/4601.4.3/4633-23 від 20.04.2023 про розгляд звернення (скарги) має роз`яснювальний характер та не тягне для позивача правових наслідків, фактично та юридично не є актом індивідуальної дії - рішенням суб`єкта владних повноважень відносно заявника, яке потенційно може бути предметом спірних правовідносин.

Відсутність спірних правовідносин, у вказаному випадку свідчить про відсутність порушеного права та відсутність предмету позову.

Таким чином, лист відповідача № Ф-246/6/4601-23/4601.4.3/4633-23 від 20.04.2023, з яким висловив незгоду позивач, не є рішенням суб`єкта владних повноважень у розумінні КАС України .

Аналогічна позиція була неодноразово висловлена Верховним Судом в постановах від 25.06.2020 по справі № 620/2555/19, від 31.08.2020 № 260/1364/18, від 26.06.2019 у справі № 0840/3992/18, від 19.07.2019 у справі № 2340/2876/18.

Разом з тим, протиправна бездіяльність суб`єкта владних повноважень - це зовнішня форма поведінки (діяння) цього органу, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.

Для визнання бездіяльності протиправною недостатньо одного лише факту неналежного та/або несвоєчасного виконання обов`язкових дій. Важливими є також конкретні причини, умови та обставини, через які дії, що підлягали обов`язковому виконанню відповідно до закону, фактично не були виконані чи були виконані з порушенням строків. Значення мають юридичний зміст, значимість, тривалість та межі бездіяльності, фактичні підстави її припинення, а також шкідливість бездіяльності для прав та інтересів заінтересованої особи.

Відповідно до позовних вимог ОСОБА_1 просить суд визнати протиправною бездіяльність Управління Державної міграційної служби України в Львівській області щодо невиконання вимог ч. 12 ст. 7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», що на думку позивача, полягає у відмові у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина російської федерації ОСОБА_1 .

Суд погоджується з твердженням відповідача про те, що бездіяльність як пасивна форма поведінки особи, пов`язана з невиконанням нею дій, які вона повинна була й могла вчинити відповідно до покладених на неї посадових чи інших обов`язків, відповідно не може полягати в активній дії, а саме відмові у прийнятті заяви у формі управлінського рішення суб`єкта владних повноважень.

Резюмуючи наведене, суд дійшов висновку, що відповідач як суб`єкт владних повноважень у спірних правовідносинах діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Що стосується вимог щодо зобов`язання відповідача у справі прийняти рішення по заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина російської федерації ОСОБА_1 , то враховуючи похідний характер заявлених вимог та відсутність в діях Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області протиправної бездіяльності, суд визнає відсутніми підстави для задоволення зазначених позовних вимог.

Згідно з ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін на підтвердження своїх правових позицій, суд доходить переконання, що вимоги позивача не знаходять належного правового обґрунтування та спростовуються наявними у справі доказами, у зв`язку з чим, у задоволенні адміністративного позову слід відмовити повністю.

Позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 14 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», відтак судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись ст. ст. 2, 6, 8-10, 13, 14, 72-77, 90, 139, 242-246, 255, 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в :

в задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання до вчинення дій, відмовити повністю.

Судові витрати розподілу не підлягають.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 09.10.2023.

Суддя Сидор Н.Т.