Справа № 520/6841/23
Суддя: Мінаєва О.М.
Дата ухвалення: 2023-10-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2023 р.Справа № 520/6841/23
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Мінаєвої О.М.,

Суддів: Кононенко З.О. , Калиновського В.А. ,

за участю секретаря судового засідання Тютюник О.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 25.07.2023 року, головуючий суддя І інстанції: Штих Т.В., м. Харків, повний текст складено 26.07.23 року у справі № 520/6841/23

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області

про скасування рішення про примусове повернення іноземця до країни походження або третьої країни,

ВСТАНОВИВ:

Позивачка, ОСОБА_1 , звернулась до суду з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області, в якому просила суд визнати протиправним та скасувати рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства від 16.02.2023 року.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 25.07.2023 р. адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області про скасування рішення про примусове повернення іноземця до країни походження або третьої країни залишено без задоволення.

Позивачка, не погодившись із рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 25.07.2023 р. у справі № 520/8692/22 та прийняти постанову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що громадянка російської федерації, ОСОБА_1 , маючи цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань через свої політичні переконання в російській федерації, є шукачем захисту в Україні відповідно до ратифікованих Україною міжнародних конвенцій. Зазначає, що позивачка законно перебувала на території України з 22 грудня 2019 року до 22 березня 2020 року. Вона планувала виїхати з України в останній день закінчення строку її легального перебування, а потім заїхати в Україну та звернутися за отриманням виду на проживання. Однак з 12 березня 2020 року в Україні постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 було введено карантинні обмеження у зв`язку з розповсюдженням епідемії коронавірусу COVID-19. Кордони були зачинені, а ДМС оголосила, що не застосовуватиме штрафних санкцій за несвоєчасне звернення до органів ДМС.

Крім того, зазначає, що на момент винесення рішення судом першої інстанції позивачка заявляла про своє бажання бути визнаною біженцем та подала відповідну заяву відповідачеві, а тому вважає, що оскаржуване рішення має бути скасоване, так як винесене без достатніх підстав.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, колегія суддів апеляційної інстанції, переглядаючи судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги у відповідності до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що позивач, громадянка російської федерації ОСОБА_1 , прибула до України 22 грудня 2019 року з метою туризму. Після закінчення встановленого терміну перебування, як зазначає позивачка у своїх поясненнях, самостійно виїхати з території України не змогла у зв`язку з карантином на COVID-19 та в подальшому повномасштабного вторгнення на територію України російської федерації. ОСОБА_1 не заперечує, що вона знаходиться на території України з порушенням строків перебування.

16.02.2023 року відповідно до постанови про накладення адміністративного стягнення серії ПН МХК №003701 громадянка російської федерації ОСОБА_1 була притягнута до відповідальності за ч. 1 ст. 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення. На громадянку російської федерації ОСОБА_1 накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 2550 гривень. Постанова позивачем не оскаржувалась, виконана 16.02.2023, штраф сплачено (квитанція № 96303634, а.с. 23).

16.02.2023 року Головним управлінням ДМС України в Харківській області прийнято рішення про примусове повернення з України громадянки російської федерації ОСОБА_1 та зобов`язано її покинути територію України у термін до 15.03.2023 року. У вказаний термін позивач територію України не покинула.

Не погоджуючись з правомірністю прийнятого спірного рішення Головне управління ДМС України в Харківській області, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом.

Відмовляючи у задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою порушено законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, а саме ст. 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», яка визначає підстави законного перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, а тому рішення від 16.02.2023 р. про примусове повернення з України громадянки російської федерації ОСОБА_1 є правомірним та скасуванню не підлягає.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову з наступних підстав.

У відповідності до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 року № 3773-VІ (далі Закон № 3773-VI) визначає правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України.

Згідно частини першої статті 2 Закону № 3773-VI правовий статус іноземців та осіб без громадянства визначається Конституцією України, цим та іншими законами України, а також міжнародними договорами України.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону № 3773-VI іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави

Стаття 26 Конституції України визначає, що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

У відповідності до частин першої, третьої, четвертої статті 26 Закону № 3773-VI іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство України з прикордонних питань про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Один із примірників рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства видається іноземцю або особі без громадянства, стосовно яких воно прийнято. У рішенні зазначаються підстави його прийняття, порядок оскарження та наслідки невиконання. Форма рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства затверджується спільним наказом Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України.

Рішення про примусове повернення може бути оскаржено до суду.

Відповідно до ч. 8 ст. 26 Закону № 3773-VI примусове повернення не застосовується до іноземців та осіб без громадянства, які не досягли 18-річного віку, до іноземців та осіб без громадянства, на яких поширюється дія Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", а так само не може бути застосовано до осіб, які не мають документів, що посвідчують особу та дають право на виїзд з України (такі іноземці та особи без громадянства затримуються у встановленому законом порядку з метою ідентифікації, документування та забезпечення передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або примусового видворення відповідно до цього Закону).

Отже, іноземець або особа без громадянства підлягає примусовому поверненню в країну походження за рішенням уповноваженого на це органу виключно за умови наявності у їх діях ознак порушення законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або якщо вони суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України.

З матеріалів справи встановлено, що позивач прибула до України у 2019 році, з цього часу територію України не покидала. До моменту прийняття відповідачем оскаржуваного рішення позивач із заявами про продовження строку перебування на території України, визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до відповідних органів не зверталась.

21.02.2023 року позивачка звернулась до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області з заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, тобто через п`ять днів після прийняття рішення про її примусове повернення. Інших даних про раніше звернення з цього приводу, сторонами не надано.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач перебуває на території України без законних підстав. Крім того, позивачка так і не повідомила де мешкала, конкретно цим саме займалась на території України весь вказаний період без відповідної реєстрації, на яких підставах та чим заробляла на життя, при цьому не перебуваючи в полі зору міграційної служби України і взагалі будь яких держаних установ. Звернення ж через п`ять днів до держаних установ після ухвалення рішення про видворення з метою отримання статусу біженця суд вважає спробою ухилитися від відповідальності, у такий спосіб спробувати легалізуватися на території України.

Як зазначалося вище, позивачку притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 203 КУпАП, яка передбачає відповідальність за ухилення від виїзду з України після закінчення відповідного терміну перебування.

Таким чином, позивач порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства на території України, що є самостійною підставою для прийняття рішення про примусове повернення, передбаченою частиною першою статті 26 Закону № 3773-VI.

Отже, відповідач, за наявності обґрунтованих підстав, виніс оскаржуване рішення про примусове повернення позивача.

Таким чином, рішення відповідача про примусове повернення в країну громадянського походження прийнято з урахуванням всіх обставин, що мають значення та відповідно до вимог діючого законодавства.

Колегія суддів не приймає довід апеляційної скарги, що позивачка не знала про прийняття оскаржуваного рішення та їй не вручено копію оскаржуваного рішення, оскільки в рішенні наявний особистий підпис ОСОБА_1 про ознайомлення з рішенням та на відмітці щодо відсутності потреби в перекладачі (а.с. 16-17).

Посилання в апеляційній скарзі на те, що позивачка перебуває у статусі шукача захисту колегія суддів не приймає, оскільки з матеріалів справи встановлено, та не заперечується сторонами по справі, що позивач перебувала безвиїзно в Україні з грудня 2019 року. Оскаржуване у даній справі рішення про примусове повернення прийняте органом міграційної служби 16.02.2023 року. До цього часу позивач жодного разу не зверталась до міграційної служби з питання отримання статусу біженця. Із такою заявою вона звернулась до ГУДМС у Харківській області лише 21.02.2023, тобто після того як дізналась про рішення про примусове повернення, про що свідчить надана відповідачем до матеріалів справи доповідна записка (а.с. 237).

Крім того, колегія суддів зазначає, що статус шукача захисту підтверджується відповідною довідкою, що видається органом міграційної служби іноземцю в обмін на паспорт іноземця на період розгляду заяви про надання статусу біженця, однак позивач такої довідки не отримувала, отже й відсутні підстави вважати ОСОБА_1 шукачем захисту.

Також, колегія суддів вважає помилковим довід позивача, що до неї не могло бути прийняте рішення про примусове повернення через звернення за захистом, оскільки на момент прийняття оскаржуваного рішення позивач із такою заявою не зверталась.

Посилання в апеляційній скарзі на неправомірність оскаржуваного рішення відповідача з підстав того, що позивачка з кінця липня 2022 року була волонтером Благодійної організації Благодійного Фонду "Лікарі без кордонів", як перекладач та обробник бази даних, колегія суддів не приймає, оскільки це не спростовує висновків порушення позивачем законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства.

Враховуючи вказане, відповідачем правомірно застосовано при прийнятті оскаржуваного рішення норми Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», оскільки саме цей закон регулює питання щодо підстав законності перебування на території України, примусового повернення нелегальних мігрантів тощо.

Довід апеляційної скарги, що позивачка з 23.12.2022 р. визнана УВКБ ООН такою, що має ознаки біженця, передбачені Конвенцією про статус біженців 1951 року, колегія судів не приймає, оскільки згідно ч. 1 ст. 10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом місяця з дня отримання особової справи заявника та письмового висновку. Оскільки позивачка до 21.02.2023 р. не зверталась з відповідною заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, тому прийняте рішення від 16.02.2023 року про примусове повернення іноземця до країни походження або третьої країни прийнято правомірно та не підлягає скасуванню.

На підставі наведеного, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо правомірності рішення Головного управління ДМС України в Харківській області про примусове повернення іноземця до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства від 16.02.2023 року.

Відповідно до ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з ч. 1 ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що при прийнятті рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 25.07.2023 р. у справі № 520/6841/23 суд дійшов правильних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував норми матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги, з наведених підстав, висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 271, 272, 288, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 25.07.2023 року по справі № 520/6841/23 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя О.М. Мінаєва
Судді З.О. Кононенко В.А. Калиновський