Справа № 500/1019/23
Суддя: Хобор Романа Богданівна
Дата ухвалення: 2023-10-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 жовтня 2023 рокуЛьвівСправа № 500/1019/23 пров. № А/857/14553/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючої судді Хобор Р.Б.,

суддів: Бруновської Н.В., Шавеля Р.М.

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 03 травня 2023 року, ухвалене суддею Мандзій О.П. в місті Тернополі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін у справі № 500/1019/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідача, у якому просить суд:

- визнати протиправними дії відповідача щодо відмови у проведенні розрахунку підвищення пенсії та невиплаті йому підвищення пенсії як особі, що необґрунтовано зазнала політичних репресій, у розмірі, передбаченому п. «г» ст.77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» із розрахунку 50 відсотків мінімальної пенсії за віком;

- зобов`язати відповідача здійснити перерахунок підвищення пенсії у розмірі 50 відсотків мінімальної пенсії за віком, згідно із п. «г» ст.77 Закону України "Про пенсійне забезпечення";

- визнати протиправними дії відповідача щодо відмови у проведенні перерахунку стажу роботи як особі, що необґрунтовано зазнала політичних репресій, відповідно до ст.58 Закону України «Про пенсійне забезпечення»;

- зобов`язати відповідача здійснити перерахунок стажу роботи, згідно з ст.58 Закону України "Про пенсійне забезпечення", як пільгу по обчисленню стажу роботи до розрахунку пенсії у потрійному розмірі за час відбування покарання у засланні з 21.11.1950 року по 16.05.1958 року на підставі Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного режиму 1917-1991 років».

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 03 травня 2023 року адміністративний позов задоволено.

Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Тернопільській області щодо відмови у проведенні розрахунку підвищення пенсії ОСОБА_1 та невиплаті підвищення пенсії як особі, що необґрунтовано зазнала політичних репресій у розмірі, передбаченому п. «г» ст.77 Закону України "Про пенсійне забезпечення" із розрахунку 50% мінімальної пенсії за віком.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Тернопільській області здійснити ОСОБА_1 перерахунок підвищення пенсії у розмірі 50% мінімальної пенсії за віком, згідно із п. «г» ст.77 Закону України "Про пенсійне забезпечення", з урахуванням виплачених сум.

Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Тернопільській області щодо відмови у проведенні ОСОБА_1 перерахунку стажу роботи як особі, що необґрунтовано зазнала політичних репресій, відповідно до ст.58 Закону України "Про пенсійне забезпечення".

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Тернопільській області здійснити ОСОБА_1 перерахунок стажу роботи, згідно з ст.58 Закону України "Про пенсійне забезпечення", як пільгу по обчисленню стажу роботи до розрахунку пенсії у потрійному розмірі за час відбування покарання у засланні з 21.11.1950 року по 16.05.1958 року на підставі Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного режиму 1917- 1991 років".

Приймаючи рішення у цій справі, суд першої інстанції виходив з того, що позивач є особою, щодо якої були застосовані репресії у вигляді заслання разом із сім`єю, який був згодом реабілітований. За цих обставин позивач має право на збільшення пенсії на 50% мінімальної пенсії за віком. Крім того, зважаючи на те, що позивач з 21.11.1950 року по 16.05.1958 року перебував на засланні, то він має право на врахування цього періоду до стажу в потрійному розмірі.

Не погодившись із зазначеним судовим рішенням, його оскаржив відповідач, подавши апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та відмовити у задоволенні позову.

У обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач зазначає те, що позивач є членом сім`ї реабілітованого, якого було примусово переселено, а тому йому законно призначено підвищення до пенсії в сумі 43,52 грн, яка визначена постановою Кабінету Міністрів України «Про підвищення рівня пенсійного забезпечення громадян» № 654 від 16.07.2008 року.

З цих підстав відповідач вважає, що діяв в порядку та спосіб визначений чинним законодавством України, а саме постановою Кабінету Міністрів України «Про підвищення рівня пенсійного забезпечення громадян» № 654 від 16.07.2008 року.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд при розгляді цієї справи виходить з наступних міркувань.

Суд першої інстанції встановив те, що позивач перебуває на обліку у Головному управлінні Пенсійного фонду України в Тернопільській області, отримує пенсію за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" та підвищення до пенсії у розмірі 43,52 грн. як член сім`ї реабілітованої особи на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 16.07.2008 року № 654.

У листопаді 2022 року позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області із заявою щодо перерахунку пенсії в розмірі 50 % мінімальної пенсії за віком на підставі пунктом «г» ст.77 Закону України "Про пенсійне забезпечення" та перерахунку стажу роботи згідно з ст.58 Закону України "Про пенсійне забезпечення".

Листом № 4013-4194/Х-02/8-1900/22 від 09.12.2022 року відповідач надав відповідь позивачу згідно із якою позивач є член сім`ї, яку було примусово переселено, а тому виплату підвищення до пенсії відповідач проводить в сумі 43,52 грн. у відповідності до постанови Кабінету Міністрів України від 16.07.2008 року № 654.

Надаючи правову оцінку правильності вирішення судом першої інстанції даного публічно - правового спору, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Відповідно до пункту 6 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058-IV від 09.07.2003 р. (далі - Закон № 1058-IV) до прийняття відповідного закону до пенсій, передбачених цим Законом, установлюються надбавки та здійснюється їх підвищення згідно із Законом України «Про пенсійне забезпечення». Зазначені надбавки та підвищення встановлюються в розмірах, що фактично виплачувалися на день набрання чинності цим Законом з наступною індексацією відповідно до законодавства про індексацію грошових доходів населення. Виплата їх здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Згідно з пунктом «г» частини 1 статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» № 1788-XII від 05.11.1991 року, призначені пенсії підвищуються репресованим особам, яких у подальшому було реабілітовано - на 50 процентів, а членам їх сімей, яких було примусово переселено, - на 25 процентів мінімальної пенсії за віком.

З метою відновлення історичної справедливості, встановлення порядку реабілітації репресованих осіб та осіб, які потерпіли від репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років, відновлення їхніх політичних, соціальних, економічних та інших прав, визначення порядку відшкодування шкоди, завданої таким особам унаслідок репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років, недопущення повторення злочинів тоталітарних режимів прийнято Закон України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» № 962-XII від 17.04.1991 р., (назва в редакції Закону України № 2325-VIII від 13.03.2018 р.) (далі - Закон № 962-XII).

Відповідно до положень статті 1-1 Закону № 962-XII, репресована особа - особа, яка зазнала репресій з мотивів та у формах, визначених цим Законом; члени сім`ї - чоловік або дружина репресованої особи, діти репресованої особи, у тому числі повнолітні або усиновлені, батьки, вітчим, мачуха репресованої особи, усиновлювач, опікун, піклувальник, а також інші родичі або особи, які на момент здійснення репресій проживали з репресованою особою однією сім`єю і були пов`язані спільним побутом.

Згідно з положеннями статті 1-2 Закону № 962-XII, реабілітованими визнаються особи, зокрема, стосовно яких до 24 серпня 1991 року були здійснені репресії у формах, визначених статтею 2 цього Закону, за рішенням іншого репресивного органу, якщо встановлено факт здійснення репресій проти таких осіб з класових, національних, політичних, релігійних, соціальних мотивів.

Статтею 2 Закону № 962-XII, формою репресії визнано, зокрема, заслання, яким є примусове переміщення особи з місця її проживання з обов`язковим поселенням у певній місцевості, спецпоселенні, встановленням обмеження на право пересування та заборони виїзду з місця спецпоселення;.

Слід зауважити, що в межах спірних правовідносин відповідач не ставить під сумнів право позивача на пільги та компенсації, встановлені Законом України «Про реабілітацію жертв політичних репресій», однак вказує, що позивач не належить до категорії репресованих осіб, а є членом сім`ї (дитиною) репресованої особи.

З цього приводу апеляційний суд звертає увагу на те, що згідно з архівною довідкою Управління Міністерства внутрішніх справ України в Тернопільській області від 14.02.2023 року № 6-Х-1/2023, ОСОБА_1 , 1939 року народження, разом з сім`єю, на підставі наказу Міністерства Державної Безпеки СРСР № 00386 від 20.10.1948 року, рішенням позасудових органів в адміністративному порядку, як сім`я посібника учасникам ОУН, 21.11.1950 року був виселений зі села Рай Бережанського району Тернопільської області на спецпоселення в Іркутську область з конфіскацією майна. Виселення затверджено Особливою Нарадою при МДБ СРСР від 16.12.1950 року, протокол № 58. На поселенні позивач під наглядом спец комендатури перебував до 16.05.1958 року. Звільнений з обліку спецпоселенців на підставі постанови РМ СРСР від 12.03.1956 року. На підставі Закону України "Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні" - позивач та його сім`я - реабілітовані УВС в Тернопільській області 01.05.1992 року.

Із цієї довідки слідує, що позивач разом із сім`єю зазнав репресій у вигляді заслання на спецпоселення в Іркутську область та згодом був реабілітований.

Таким чином позивач є репресованою особою, яку у подальшому було реабілітовано, а тому має право на підвищення пенсії в розмірі 50 відсотків мінімальної пенсії за віком.

Що стосується питання застосування нормативно-правового акта для виплати підвищення до пенсії, а саме Закону України «Про пенсійне забезпечення» № 1788-XII від 05.11.1991 року чи постанови Кабінету Міністрів України «Про підвищення рівня пенсійного забезпечення громадян» № 654 від 16.07.2008 року, то апеляційний суд виходить із такого.

Відповідно до вимог статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України та повинні відповідати їй.

Закон України «Про пенсійне забезпечення» має вищу юридичну силу ніж постанова Кабінету Міністрів України № 654 від 16.07.2008 року, у зв`язку з чим застосуванню в даному випадку підлягає саме вказаний Закон.

Враховуючи вищевказане, виходячи із визначених загальних засад пріоритетності законів над підзаконними актами, підвищення до пенсії позивачу повинно обчислюватися не на підставі постанови Кабінету Міністрів України № 654, яка істотно звужує обсяг встановлених законом прав, а у відповідності до Закону України «Про пенсійне забезпечення», який має вищу юридичну силу.

Аналогічна правова позиція щодо застосування зазначених норм права висловлена Верховним Судом у постановах від 10.10.2018 р. по справі № 446/1549/16-а, від 21.11.2018 р. по справі № 446/1563/16-а, від 31.10.2019 р. по справі № 442/6456/17, від 04.03.2020 р. по справі № 446/1566/16-а.

З огляду на викладене, апеляційний суд вважає, що дії відповідача у вигляді виплати позивачу надбавки до пенсії як особі, що зазнала репресій та згодом була реабілітована, відповідно до норм постанови Кабінету Міністрів України № 654 є протиправними, оскільки позивач має право на отримання вказаної надбавки у розмірі, встановленому Законом України «Про пенсійне забезпечення» із розрахунку 50 % мінімальної пенсії за віком, встановленої статтею 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Оскільки Законом № 962-XII розширено коло осіб, до яких можуть бути застосовано пільги, які стосуються позивача, то право на перерахунок підвищення до пенсії у розмірі 50% мінімальної пенсії за віком виникло у позивача з 05.05.2018 року.

Що стосується проведення перерахунку стажу роботи у потрійному розмірі, відповідно до вимог ст.58 Закону України "Про пенсійне забезпечення", суд зазначає таке.

Відповідно до ст.58 Закону України "Про пенсійне забезпечення", громадянам, необґрунтовано притягнутим до кримінальної відповідальності, репресованим особам, яких у подальшому було реабілітовано, час тримання під вартою, час відбування покарання в місцях позбавлення волі та заслання, а також перебування на примусовому лікуванні зараховується до стажу у потрійному розмірі.

Аналогічна норма є і у ст.6 Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років».

Отже, законодавством передбачено зарахування стажу перебування в засланні особі, яка була виселена на спецпоселення і в подальшому реабілітована в потрійному розмірі.

Апеляційний суд встановив те, що позивач був примусово виселений на спецпоселення з конфіскацією майна, тобто перебував у засланні з 21.11.1950 року по 16.05.1958 року, а відтак, має право на зарахування часу його заслання у потрійному розмірі в стаж роботи для призначення трудових пенсій.

Таким чином, дії відповідача, щодо відмови у проведенні перерахунку позивачу стажу за час перебування у засланні, як репресованій особі, яку у подальшому було реабілітовано, відповідно до вимог ст.58 Закону України "Про пенсійне забезпечення" є протиправними.

Тому, позовну вимогу про зобов`язання відповідача здійснити зарахування часу заслання позивача з 21.11.1950 року по 16.05.1958 року до стажу у потрійному розмірі, відповідно до вимог ст.58 Закону України "Про пенсійне забезпечення", необхідно задовольнити.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, апеляційний суд дійшов до переконання в тому, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення, в частині задоволення позовних вимог про нарахування позивачу індексації грошового забезпечення, з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, апеляційний суд вважає доводи апеляційної скарги безпідставними та такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції у вказаній частині, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції, в цій частині, без змін.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 321, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області залишити без задоволення, а рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 03 травня 2023 року в справі № 500/1019/23 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених статтею 328 КАС України, за наявності яких, постанова може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуюча суддя Р. Б. Хобор
судді Н. В. Бруновська
Р. М. Шавель
Постанова складена 11.10.2023 року