Справа № 804/788/16
Суддя: Бившева Л.І.
Дата ухвалення: 2023-10-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 жовтня 2023 року

м. Київ

справа № 804/788/16

касаційне провадження № К/9901/40781/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача Бившевої Л.І.,

суддів: Ханової Р.Ф., Хохуляка В.В.,

розглянув у письмового провадження за наявними у справі матеріалами касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Спецбудконструкція» на постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 05.04.2017 (головуючий суддя - Чабаненко С.В., судді - Прокопчук Т.С., Шлай А.В.) у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Спецбудконструкція» до Лівобережної об`єднаної державної податкової інспекції м.Дніпропетровська Головного управління ДФС у Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, -

УСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Спецбудконструкція» (далі - позивач, Товариство, платник) звернулось до суду з позовом до Лівобережної об`єднаної державної податкової інспекції м.Дніпропетровська Головного управління ДФС у Дніпропетровській області (далі - відповідач, Інспекція, контролюючий орган), в якому просило визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Інспекції від 16.09.2015 №, №, від 28.01.2016 №.

Обґрунтовуючи вимоги, позивач зазначив, що суми витрат та податкового кредиту з податку на додану вартість були сформовані ним по реальним правочинам, що пов`язані із його господарською діяльністю, у тому числі з ПП "Технолюксбудсервіс", які належним чином відображені у податковому та бухгалтерському обліках Товариства на підставі відповідних первинних документів, відтак оскаржувані податкові повідомлення-рішення є протиправними і підлягають скасуванню.

Дніпропетровський окружний адміністративний суд постановою від 17.08.2016 позов задовольнив, визнав протиправними та скасував податкові повідомлення-рішення 16.09.2015 №, №, від 28.01.2016 №.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з протиправності прийнятих контролюючим органом податкових повідомлень-рішень, оскільки господарські операції між позивачем та зазначеним контрагентом відбулись фактично.

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд постановою від 05.04.2017 скасував судове рішення першої інстанції, у задоволенні позову відмовив повністю.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що сукупність наданих доказів не підтверджує факт реальності здійснення господарських операцій позивача з наведеними вище контрагентом. Відсутність доказів реального вчинення господарських операцій виключає правомірність віднесення платником податків до складу витрат та податкового кредиту сум податку на додану вартість за податковими накладними, виписаними в рамках таких господарських операцій, незважаючи на наявність у останнього податкових накладних, що за формою відповідають вимогам чинного податкового законодавства.

Позивач, не погодившись з рішенням суду апеляційної інстанції, звернувся до суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права. Стверджує про підтвердження господарських операцій між ним та його контрагентом з підстав їх реальності та підтвердження необхідними первинними документами, які залишені судом апеляційної інстанції поза увагою.

Відповідач заперечення (відзив) на касаційну скаргу до суду не надав, що не перешкоджає її розгляду.

Вищий адміністративний суд України ухвалою від 26.05.2017 відкрив провадження за касаційною скаргою позивача та витребував матеріали справи із суду першої інстанції.

Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду ухвалою від 10.10.2023 закінчив підготовку справи до касаційного розгляду, визнав за можливе проведення касаційного розгляду справи у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами і призначив справу до розгляду в порядку письмового провадження з 11.10.2023.

Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду перевірив наведені у касаційній скарзі доводи та дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Судами попередніх інстанцій установлено, що контролюючим органом проведено планову виїзну перевірку Товариства з питань дотримання вимог податкового, валютного законодавства за період з 01.01.2014 по 31.12.2014, за результатами якої складено від 28.08.2015 №1601/04-61-22-02/32571045 (далі - акт перевірки), яким встановлено порушення позивачем вимог:

пунктів 44.1, 44.3 статті 44, пункту 135.1 статті 135, підпункту 135.5.4 пункту 135.5 статті 135, пункту 137.10 статті 137, пунктів 138.1, 138.2 статті 138, підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України (далі - ПК України, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), в наслідок чого позивачем занижено податок на прибуток в 2014 році на загальну суму 411051,00 грн;

пунктів 198.3, 198.6 статті 198 ПК України, в насідок чого занижено податок на додану вартість на загальну суму 657055,00 грн, в тому числі за січень 2014 року в сумі 27110,00 грн, червень 2014 року в сумі 60655,00 грн, липень 2014 року в сумі 208870,00 грн, жовтень 2014 року в сумі 360420,00 грн;

пункту 51.1 статті 51 ПК України, в наслідок чого позивачем не відображено в податкових розрахунках за формою - 1-ДФ за ІІ, ІІІ, та ІV квартали 2014 року нарахування та виплати по фізичним особам-підприємцям та самозайнятим особам;

підпункту 1.6 пункту 16 підрозділу 10 Розділу ХХ ПК України, що призвело до несплати військового збору за листопада 2014 року в сумі 1800,00 грн;

підпункту 1) пункту 2 статті 6, підпункту 1) статті 7, пунктів 5, 7 статті 8, пункту 8 статті 9 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", що призвело до несплати єдиного внеску за листопад 2014 року на загальну суму 26220,75 грн.

На підставі висновків акта перевірки контролюючим органом прийнято податкові повідомлення-рішення від 16.09.2015:

№, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з податку на додану вартість за основним платежем в сумі 657055,00 грн, за штрафними (фінансовими) санкціями в розмірі 328527,50 грн;

№, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з податку на прибуток приватних підприємств за основним платежем в сумі 411051,00 грн, за штрафними (фінансовими) санкціями в розмірі 205525,50 грн;

№, яким позивачу збільшено суми грошового зобов`язання з військового збору за основним платежем в сумі 1800,30 грн, за штрафними (фінансовими) санкціями в розмірі 450,08 грн.

За наслідками адміністративного оскарження прийнятих рішень, рішенням Державної фіскальної служби України від 23.12.2015 №27498/6/99-99-10-01-03-15 залишено без змін податкові повідомлення-рішення від 16.09.2015 №, №, частково скасовано податкове повідомлення-рішення від 16.09.2015 №, збільшено штрафну санкцію, визначену в податковому повідомленні-рішенні на 292,99 грн.

Контролюючим органом на підставі вказаного рішення прийнято податкове повідомлення-рішення від 28.01.2016 №, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з військового збору за основним платежем в розмірі 1365,99 грн, за штрафними (фінансовими) санкціями в розмірі 743,07 грн.

Фактичною підставою для висновків контролюючого органу про зазначені вище порушення слугували висновки контролюючого органу про безпідставне включення позивачем до складу податкового кредиту сум за господарськими операціями з вказаним вище контрагентами, які, на думку контролюючого органу, не відбулися з підстав відсутності реального характеру господарських операцій. До таких висновків відповідач дійшов на підставі відсутності первинних документів в підтвердження здійснення таких операцій, наявності недоліків у первинних документів, відсутності фактичної можливості здійснення таких операцій у контрагента позивача.

Надаючи оцінку правомірності прийняття відповідачем оскаржуваних рішень, Верховний Суд виходить із такого.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, регулює ПК України, який, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Відповідно до абзаців першого та другого пункту 44.1 статті 44 ПК України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Підпунктом 134.1.1 пункту 134.1 статті 134 ПК України визначено, що об`єктом оподаткування (податок на прибуток підприємств) є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього розділу.

Згідно з пунктом 138.1 статті 138 ПК України витрати, що враховуються при обчисленні об`єкта оподаткування, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті: інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

Витрати, які враховуються для визначення об`єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу (пункт 138.2 статті 138 ПК України).

Витрати, що формують собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг, крім нерозподільних постійних загальновиробничих витрат, які включаються до складу собівартості реалізованої продукції в періоді їх виникнення, визнаються витратами того звітного періоду, в якому визнано доходи від реалізації таких товарів, виконаних робіт, наданих послуг (пункт 138.4 статті 138 ПК України).

Не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку (підпункт 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 ПК України).

Підпунктом «а» пункту 185.1 статті 185 ПК України визначено, що об`єктом оподаткування (ПДВ) є операції платників податку з постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з передачі права власності на об`єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об`єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю.

Правила формування податкового кредиту платниками податку на додану вартість визначені положеннями статті 198 ПК України.

Так, відповідно до пункту 198.3 статті 198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Згідно з абзацами першим та другим пункту 198.6 статті 198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними/ розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні визначає Закон №996-ХІV.

Відповідно до статті 1 цього Закону (тут і далі - у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) господарська операція - це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства; первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Згідно із частиною першою статті 9 Закону №996-ХІV підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Частиною другою зазначеної статті передбачено, що первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Таким чином, правові наслідки у вигляді виникнення права платника податку на формування витрат, що враховуються при визначенні об`єкта оподаткування, та податкового кредиту наступають лише у разі реального (фактичного) вчинення господарських операцій з придбання товарів (робіт, послуг) з метою їх використання у власній господарській діяльності, що пов`язані з рухом активів, зміною зобов`язань чи власного капіталу платника, та відповідають економічному змісту, відображеному в укладених платником податку договорах, що має підтверджуватись належним чином оформленими первинними документами.

Аналіз реальності господарської діяльності повинен здійснюватися на підставі даних податкового, бухгалтерського обліку платника податків та відповідності їх дійсному економічному змісту. При цьому в первинних документах, які є підставою для бухгалтерського обліку, фіксуються дані лише про фактично здійснені господарські операції.

Відтак підтвердженням господарської операції виходячи з визначення Закону №996-ХІV є саме рух матеріальних активів та коштів між контрагентами, а первинна документація є відображенням такої операції.

Будь-який документ, виданий від імені суб`єкта господарювання (платника податків), що не був позбавлений відповідного статусу на час складення цього документа, має силу первинного документа та згідно зі статтею 44 ПК України та статтею 9 Закону №996-ХІV підтверджує дані податкового обліку суб`єкта господарювання та/або його контрагентів у тому разі, якщо цей документ містить, зокрема: достовірні дані про фактично здійснену господарську операцію та відображає її економічну суть; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Водночас інший платник податків під час використання такого документа у своєму податковому обліку повинен діяти розумно, добросовісно та з належною обачністю, а також сумніву в достовірності даних, внесених до відповідного документа своїм контрагентом, у тому числі стосовно даних щодо можливих дефектів правового статусу такого контрагента, а також щодо підпису та інших засобів ідентифікації представників контрагента, які брали участь у господарській операції.

Норми податкового законодавства не ставлять у залежність достовірність даних податкового обліку платника податків від дотримання податкової дисципліни його контрагентами, якщо цей платник (покупець) мав реальні витрати у зв`язку з придбанням товарів (робіт, послуг), призначених для використання у його господарській діяльності. Порушення певними постачальниками товару (робіт, послуг) у ланцюгу постачання вимог податкового законодавства чи правил ведення господарської діяльності не може бути підставою для висновку про порушення покупцем товару (робіт, послуг) вимог закону щодо формування витрат та податкового кредиту, тому платник податків (покупець товарів (робіт, послуг)) не повинен зазнавати негативних наслідків, зокрема у вигляді позбавлення права на формування витрат чи податкового кредиту, за можливу неправомірну діяльність його контрагента за умови, якщо судом не було встановлено фактів, які свідчать про обізнаність платника податків щодо такої поведінки контрагента та злагодженості дій між ними.

При вирішенні спорів щодо правомірності формування платниками податків своїх даних податкового обліку, зокрема якщо предметом спору є достовірність первинних документів та підтвердження інших обставин реальності відображених у податковому обліку господарських операцій, необхідно враховувати, що відповідно до вимог частини другої статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У разі надання контролюючим органом доказів, які в сукупності з іншими доказами у справі свідчать про те, що документи, на підставі яких платник податків задекларував податковий кредит та сформував витрати, що враховуються при визначені об`єкта оподаткування, містять інформацію, що не відповідає дійсності, платник податків має спростовувати ці доводи. Наведене випливає зі змісту частини першої статті 77 КАС України, згідно з якою кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Як було установлено судами попередніх інстанцій та підтверджено матеріалами справи, позивач (замовник) мав господарські взаємовідносини з ПП «Технолюксбудсервіс» (виконавець) за договором про виконання проектних робіт від 10.04.2014 №10/04-14, предметом якого є виконання розробки проектної документації «Реконструкція будівлі головного виробничого корпусу. Внутриплощадкові об`єкти. Електропостачання. Робоча документація».

Позивач (генпідрядник) мав господарські взаємовідносини з підрядниками: ТОВ «БК «Капіталінвест» за договором підряду від 17.08.2012 №12-222П, предметом якого є виконання робіт по встановленню стаціонарного заправника газом на АЗС; ПП «Карбон-С» за договорами підряду від 21.01.2013 №13-008П, від 14.05.2013 №13-099П, предметом яких є виконання робіт по встановленню стаціонарного заправника газом на АЗС; ТОВ «Січеслав-Будсервіс» за договорами підряду від 27.08.2013 №13-192П, предметом якого є виконання робіт з монтажу системи відеонагляду, ультразвукового вимірювального комплексу для технологічних резервуарів, з підготовкою резервуарного паку на АЗС, від 02.08.2013 №13-181П, предметом якого є виконання робіт по встановленню стаціонарного заправника газом на АЗС (№34 смт. Залізці Тернопільська область), від 02.08.2013 №13-177П, предметом якого є виконання робіт по встановленню стаціонарного заправника газом на АЗС (№30 м. Заліщики Тернопільська область), від 02.08.2013 №13-179П, предметом якого є виконання робіт по встановленню стаціонарного заправника газом на АЗС (№23 смт. Гусятин Тернопільська область), від 10.07.2013 №13-138П, предметом якого є виконання робіт по встановленню стаціонарного заправника газом на АЗС (№03/020 смт. Широке Дніпропетровська область), від 10.07.2013 №13-139П, предметом якого є виконання робіт по встановленню стаціонарного заправника газом на АЗС (№03/032 м .Апостолове Дніпропетровська область), 01.11.2013 №13-238П, предметом якого є виконання робіт по встановленню стаціонарного заправника газом на АЗС (№31 смт. Каланчак Херсонська область), від 01.11.2013 №13-239П, предметом якого є виконання робіт по встановленню стаціонарного заправника газом на АЗС (№35 с. Тягинка Херсонська область), від 03.10.2014 №13-090П, предметом якого є виконання робіт по встановленню стаціонарного заправника газом на АЗС (№19 с. Петрик Вінницька область); ТОВ «УРС Груп» за договорами підряду від 02.07.2014 №14-055П, предметом якого є виконання робіт по встановленню стаціонарного заправника газом на АЗС (№16 м. Корсунь-Шевченківський Черкаської області), від 25.07.2014 №14-061П, предметом якого є виконання робіт по встановленню стаціонарного заправника газом на АЗС (№57 Смілянське шосе Степанківська сільська рада Черкаської області), від 29.07.2014 №14-067П, предметом якого є виконання робіт по встановленню стаціонарного заправника газом на АЗС (№2 м. Енергодар Запорізької області), від 29.07.2014 №14-066П, предметом якого є виконання робіт по встановленню стаціонарного заправника газом на АЗС (№9 м. Високогірне Запорізької області), від 29.07.2014 №14-068П, предметом якого є виконання робіт по встановленню стаціонарного заправника газом на АЗС (№1 смт. Розівка Запорізької області), від 21.10.2014 №14-098П, предметом якого є виконання робіт по встановленню стаціонарного заправника газом на АЗС (№2 смт. Камишеваха Запорізької області, смт. Куйбишеве Запорізької області, відповідно).

На підтвердження здійснення зазначених господарських взаємовідносин позивачем надано до суду протоколи погодження ціни вартості робіт, акти приймання виконаних будівельних робіт, довідки про вартість виконаних будівельних робіт, податкові накладні, картки рахунку 361, товарно-транспортні накладні, платіжні доручення, тощо.

На підставі договору від 21.08.2013 №13-185П ТОВ «Січеслав-Будсервіс» виконувались роботи з встановлення стаціонарного заправника газом на АЗС, що підтверджено відповідними актами приймання виконаних будівельних робіт, довідками про вартість робіт.

Необхідність укладення вищенаведеного договору обумовлена зобов`язаннями Товариства за договорами, укладеними із замовниками: ДП «Український інститут по проектуванню металургічних заводів» від 10.04.2014 №1471, предметом якого є виконання проектних робіт; ТОВ «Рустель» за договором підряду від 24.12.2012 №12-342П, ТОВ «Тернопіль-нафта ЛТД» за договором підряду від 02.08.2013 №12-176П, ТОВ «ГІЛТОН» за договором підряду від 28.05.2013 №13-111П, ТОВ «Черкаси-нафта 2008» за договором підряду від 21.07.2014 №14-059П, предметом яких є виконання робіт з встановлення стаціонарного заправника газом на відповідних АЗС.

Також, позивач (покупець) мав господарські взаємовідносини з постачальниками: ТОВ «Січеслав-Будсервіс» за договорами поставки від 22.03.2013 №13-053П, від 11.07.2013 №13-1413П, від 21.10.2014 №14-097, предметом яких є постачання товарно-матеріальних цінностей, зокрема, будівельних матеріалів,

На підтвердження виконання зазначених господарських взаємовідносин позивачем надано до суду податкові накладні, видаткові накладні, товарно-транспортні накладні, платіжні доручення, тощо.

Судом першої інстанції також установлено, що надані первинні документи відповідають вимогам Закону №996-ХІV та у повному обсязі відображають і підтверджують зміст господарських операцій між позивачем та його контрагентами.

Однак, суд апеляційної інстанції, приймаючи рішення, дійшов до висновку, що надані первинні документи не відповідають вимогам Закону №996-ХІV, не відображають і не підтверджують зміст господарських операцій між позивачем та вказаними контрагентами. До таких висновків суд апеляційної інстанції дійшов з огляду на наявність окремих недоліків у первинних документах і наявної інформації щодо формування податкового кредиту саме контрагентами позивача за рахунок інших контрагентів по ланцюгу постачання, в перевіряємому періоді, в тому числі відповідно до отриманої податкової інформації, без будь-якого посилання на відсутність первинних документів або їх недоліки, та обґрунтовані наявною інформацією відносно контрагентів-постачальниківПП «Технолюксбудсервіс», ТОВ «БК Капіталінвест», ПП Капбон-С», ТОВ «УРС-Груп», ТОВ «Січеславбудсервіс».

Водночас, колегія суддів зазначає, що порушення вимог податкового законодавства контрагентами позивача та іншими суб`єктами господарювання, з якими контрагенти позивача мали взаємовідносини, тягне відповідальність та негативні наслідки саме для таких контрагентів і суб`єктів господарювання.

Колегія суддів не може погодитися з твердженням відповідача про нереальність господарських операцій позивача із зазначеними контрагентами з підстав неналежного відображення таких операцій у податковому обліку контрагентами позивача та суб`єктами господарювання, з якими мали взаємовідносини контрагенти позивача, оскільки, як зазначалось раніше, платник податків несе самостійну відповідальність за порушення правил ведення податкового обліку. Зазначена відповідальність стосується кожного окремого платника податку і не може автоматично поширюватися на третіх осіб, у тому числі на його контрагентів. Якщо контрагенти позивача або суб`єкти господарювання, з якими мали взаємовідносини контрагенти позивача, в подальшому не дотримувалися у своїй діяльності законодавчих норм, це тягне відповідальність та негативні наслідки саме щодо них.

Зазначені обставини не є підставою для позбавлення платника податку права на формування витрат та податкового кредиту у випадку, коли останній виконав усі передбачені законом умови та має необхідні документальні на підтвердження розміру понесених витрат та свого податкового кредиту.

Суд не приймає до уваги посилання податкового органу на окремі недоліки в оформленні первинних документів платника податків, оскільки формальні недоліки в первинних документах повинні оцінюватися в сукупності з іншими обставинами справи. Перевагу необхідно надавати реальності здійснення господарської операції та її економічному змісту. Первинні документи повинні оцінюватися з урахуванням специфіки кожної господарської операції - умов перевезення, зберігання товарів, змісту послуг, що надаються, тощо. При цьому, сама собою наявність, або відсутність окремих документів, зокрема, сертифікатів якості, товарно-транспортних накладних, а також помилки у їх оформленні, не є підставою для висновків про відсутність господарської операції, якщо з інших даних вбачається, що фактичний рух активів або зміни у власному капіталі чи зобов`язаннях платника податків, у зв`язку з його господарською діяльністю, мали місце.

Верховний Суд не може погодитися з твердженням контролюючого органу про відсутність у контрагента позивача основних засобів, складських приміщень, виробничих активів, матеріальних ресурсів, управлінського або технічного персоналу, оскільки наведені доводи були досліджені судом першої інстанції та надано їм відповідну оцінку.

Приймаючи до уваги встановлення судами використання позивачем у власній господарській діяльності придбаних робіт (послуг), товарно-матеріальних цінностей, руху активів, колегія суддів не приймає посилання відповідача на відсутність доказів використання робіт (послуг), товару у господарській діяльності та неправомірність формування витрат і податкового кредиту з податку на додану вартість за наведеними вище господарськими операціями. Зазначені доводи і доводи про непідтвердження господарських операцій досліджено у повному обсязі судом першої інстанції та надано їм відповідну оцінку.

Приймаючи до уваги встановлення судами обставини у даній справі, наявності доказів в підтвердження використання позивачем у власній господарській діяльності придбаних товарно-матеріальних цінностей (робіт, послуг), руху активів, колегія суддів погоджується з доводами скаржника про правомірність формування податкового кредиту з податку на додану вартість за наведеними вище господарськими операціями.

Суд апеляційної інстанції, встановивши зазначені обставини, дійшов помилкового висновку про непідтвердження реальності здійснення господарських операцій.

За таких обставин, Верховний Суд погоджується з висновками суду першої інстанції, який надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог і заперечень проти них, вказав про обґрунтованість позовних вимог. Рішення суду першої інстанції відповідає закону і скасовано судом апеляційної інстанції помилково.

Відповідно до частин першої, другої та третьої статті 242 КАС України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону (частина перша статті 352 КАС України).

Переглянувши судове рішення суду, перевіривши повноту встановлення судами фактичних обставин справи та правильність застосування ними норм матеріального та процесуального права, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду дійшов висновку, що при ухваленні рішення, суд апеляційної інстанції допустив неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які є підставою для скасування судового рішення, а тому касаційну скаргу необхідно задовольнити, рішення суду апеляційної інстанції - скасувати із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 352, 355, 356, 359 КАС України, Суд,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Спецбудконструкція» задовольнити.

Постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 05.04.2017 скасувати, а постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17.08.2016 залишити в силі.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

СуддіЛ.І. Бившева Р.Ф. Ханова В.В. Хохуляк