Справа № 344/3906/23
Суддя: Судова-Хомюк Наталія Михайлівна
Дата ухвалення: 2023-10-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2023 рокуЛьвівСправа № 344/3906/23 пров. № А/857/14096/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Судової-Хомюк Н.М.,

суддів: Онишкевича Т.В.,

Сеника Р.П.,

секретаря судового засідання Демчик Л.Р.,

позивача не з`явився

представника відповідача не з`явився

розглянувши в судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу Івано-Франківського міського Територіального центру комплектування та соціальної підтримки на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 11 травня 2023 року у справі № 344/3906/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Івано-Франківського міського Територіального центру комплектування та соціальної підтримки про скасування постанови,

суддя в 1-й інстанції Татарінова О.А.

час ухвалення рішення не зазначено,

місце ухвалення рішення м. Івано-Франківськ

дата складання повного тексту рішення не зазначено,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі також ОСОБА_1 , позивач) звернувся з адміністративним позовом до Івано-Франківського міського Територіального центру комплектування та соціальної підтримки (далі також Івано-Франківський МТЦК та СП, відповідач) про скасування постанови в справі про адміністративне правопорушення, вказуючи, що 24.02.2023 року начальником ВО і Б СС запасу Івано-Франківського МТЦК та СП майором ОСОБА_2 винесено постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері порушення призовниками, військовозобов`язаними, резервістами правил військового обліку №5/220, якою ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачено ч.2 ст. 210 Кодексу України про адміністративні правопорушення. З вказаною постановою не погоджується, вважає її незаконною, протиправною та такою, що підлягає скасуванню, оскільки згідно з постановою суть правопорушення полягає у тому, що позивач «змінив адресу місця проживання чи перебування та не повідомив про такі зміни особисто в семиденний строк відповідний орган, де він перебуває на військовому обліку». Однак згідно Довідки № 2849 про реєстрацію місця проживання особи від 10 квітня 2020 р., виданою Начальником відділу реєстрації УРІ ІФМР, де зазначається, що ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Відтак, позивач звертає увагу суду на те, що він не змінював свого місця проживання чи перебування. Вважає, що дані доводи начальника ВО і Б СС запасу Івано-Франківського МТЦК та СП майора ОСОБА_2 є надуманими та безпідставними. Також вказує про те, що в оскаржуваній постанові, а саме в пункті 7 «Місце проживання» та пункті 8 «Місце реєстрації» вказана одна і та сама адреса, а саме: « АДРЕСА_1 .», що в свою чергу суперечить викладеним обставинам у оскаржуваній постанові.

Враховуючи наведене просив суд визнати протиправною та скасувати постанову №5/220 від 24.02.2023 Начальником ВО і Б СС запасу Івано-Франківського МТЦК та СП майором ОСОБА_2 про притягнення ОСОБА_1 до відповідальності за порушення ч. 2 ст. 210 КУпАП та накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 1700 грн.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 11 травня 2023 року позовні вимоги задоволено повністю. Скасовано постанову №5/220 за справою про адміністративне правопорушення від 24.02.2023 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ст. 210 ч. 2 КУпАП, а провадження по справі закрито.

Не погодившись із вказаним рішенням, його оскаржив відповідач, який покликаючись на те, що рішення є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просить його скасувати.

В обґрунтування апеляційних вимог, покликається на те, що наказом начальника Івано-Франківського МТЦК та СП «Про результати проведення службового розслідування» від 04.04.2023 року №137 оскаржувану позивачем постанову у справі про адміністративне правопорушення за ч. 2 ст. 210 КУпАП від 24.02.2023 року №5/220 визнано недійсною та такою, що виконанню не підлягає. Особу, винну у неналежному виконанні посадових обов`язків, притягнуто до дисциплінарної відповідальності.

Пунктом 8 частини 1 статті 238 КАС України визначено, що суд закриває провадження у справі щодо оскарження рішень, дій або бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо оскаржувані порушення були виправлені суб`єктом владних повноважень і при цьому відсутні підстави вважати, що повне відновлення законних прав та інтересів позивача неможливе без визнання рішень, дій або бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправними після такого виправлення.

Вказує, що судом першої інстанції зазначено, що для застосування такої підстави для закриття провадження у справі необхідна сукупність певних фактів. Оскаржувані порушення мають бути виправлені самостійно суб`єктом владних повноважень, а також мають бути відсутні підстави вважати, що повне відновлення законних прав та інтересів позивача неможливе без визнання таких дій чи бездіяльності протиправними. Суд першої інстанції зауважив, що орган (посадова особа) перевіряє законність і обґрунтованість винесеної постанови відповідно до ст. 292-293 КУпАП, тому права позивача є не відновленими та відсутні підстави для закриття провадження у справі з підстав, передбачених п. 8 ч. 1 ст. 238 КАС України.

Однак, апелянт з зазначеною думкою суду не погоджується у зв`язку з тим, що при прийнятті оскаржуваного рішення судом не було досліджено обставин складення та винесення постанови у справі про адміністративне правопорушення, не з`ясовано чи справді в діяннях ОСОБА_1 відсутній склад адміністративного правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 210 КУпАП. Судом не досліджено чи на час винесення оскаржуваного рішення існували права та інтереси Позивача, які потребували відновлення. В частині дослідження наявності прав та інтересів позивача, які б потребували відновлення, не враховано, що після винесення постанови у справі про адміністративне правопорушення 24.02.2023 року до дати прийняття судом рішення про скасування зазначеної постанови Івано-Франківським МТЦК та СП не вживалось жодних заходів щодо стягнення суми штрафу (виконавче провадження не відкривалось).

Також апелянт вважає, що судом не з`ясовано, що громадянин ОСОБА_1 , будучи військовозобов`язаним, який підлягає призову на військову службу під час мобілізації, прибув до Івано-Франківського МТЦК та СП 24.02.2023 року в результаті здійснюваних заходів з оповіщення на вулицях міста Івано-Франківська командами оповіщення Івано- Франківського МТЦК та СП, від проходження військово-лікарської комісії та отримання повідомлення (повістки) про виклик відмовився. Станом на сьогодні до територіального центру комплектування та соціальної підтримки не прибував, правом на відстрочку (звільнення) від призову на військову службу під час мобілізації не користується. За результатами проходження попередньої військово-лікарської комісії визнаний придатним до військової служби. У зв`язку з відмовою та неприбуттям для проходження військово-лікарської комісії громадянина ОСОБА_1 24.02.2023 року посадовими особами відділення військового обліку та бронювання сержантів і солдатів запасу повинно було бути складено протокол про адміністративне правопорушення з зазначенням події адміністративного правопорушення у вигляді - неприбуття для проходження військово-лікарської комісії. Однак, у зв`язку з неналежним виконанням обов`язків посадовою особою, яка здійснювала складання протоколу про адміністративне правопорушення, невірно зазначено подію правопорушення, а саме замість неприбуття для проходження військово-лікарської комісії - неповідомлення про зміну місця проживання.

Відтак, апелянт просить суд апеляційної інстанції врахувати, що зазначену похибку допущено в результаті значного навантаження на військовослужбовців територіального центру комплектування та соціальної підтримки що за введеного казарменого положення обумовлено понаднормовим робочим днем, практично цілодобовим виконанням завдань з мобілізації та мобілізаційної підготовки, військового обліку, введенням постійної бойової готовності, що обумовлює втомлюваність особового складу та спричинило неуважність при заповненні змістів протоколу та постанови про адміністративне правопорушення в частині відображення події адміністративного правопорушення.

Вважає, що за зазначених обставин, визнання постанови про адміністративне правопорушення від 24.02.2023 року № 5/220, згідно з наказом начальника Івано- Франківського МТЦК та СП «Про результати проведення службового розслідування» від 04.04.2023 року № 137, недійсною, та такою, що не підлягає виконанню достатньою підставою, що свідчить про відновлення прав та інтересів ОСОБА_1 . Постанова у справі про адміністративне правопорушення вважається відкликаною, а тому не створює жодних правових наслідків для Позивача.

Позивач правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися.

Сторони в судове засідання не з`явилися, належним чином повідомленні про дату, час і місце розгляду справи в порядку, визначеному статтею 268 КАС України.

10.10.2023 від представника позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи з тих підстав, що позивач бажає, щоб його представництво в суді здійснював адвокат.

Щодо поданого клопотання, колегія суддів враховує наступне.

Відповідно до приписів статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Також одним із принципів адміністративного судочинства є розумність строків розгляду справи судом. Спір повинен бути вирішений судом, зокрема, своєчасно, з метою забезпечення ефективного захисту прав, свобод та інтересів особи, яка звернулася за судовим захистом, та в розумні строки.

Відповідно до положень ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною 4 вказаної статті закріплений обов`язок суду щодо вжиття визначених законом заходів, необхідних для з`ясування всіх обставин у справі.

Згідно зі ч.1 ст. 205 КАС України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Апеляційний суд звертає увагу, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність в судовому засіданні учасників справи (їх представників), а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Частиною другою статті 313 КАС України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. При цьому, частиною третьою цієї статті передбачено, що якщо суд апеляційної інстанції визнав обов`язковою участь у судовому засіданні учасників справи, а вони не прибули, суд апеляційної інстанції може відкласти апеляційний розгляд справи.

Відтак, розглядаючи заявлене клопотання, суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкладення розгляду справи.

Згідно з частини 3 статті 268 КАС України неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій.

Відповідно до частини 4 статті 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд при розгляді цієї справи виходить з наступних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 24.02.2023 року начальником Івано-Франківського міського територіального центру комплектування та соціальної підтримки Плитус Р. винесено постанову №5/220 за справою про адміністративне правопорушення, з якої вбачається, що начальником ВО і Б СС запасу Івано-Франківського МТЦК та СП майором Труш О.Т. складено протокол про те, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 (п.7 постанови) та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (п.8 постанови) вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч.2 ст.210 КУпАП. ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.210 КУпАП та накладено штраф у сумі 1 700 грн. (а.с. 5).

Позивач, вважаючи оскаржувану постанову протиправною, звернувся із цим позовом до суду.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що у постанові №5/220 за справою про адміністративне правопорушення від 24.02.2023 року зазначено, що військовозобов`язаний ОСОБА_1 в разі зміни адреси їх місця проживання або інших персональних даних вчасно не з`явився у військомат та не став на облік, однак суд дійшов висновку, що представником відповідача не надано належних та допустимих доказів на підтвердження вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.210 КУпАП. Натомість позивач надав суду докази того, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , з 20.05.2005 року по теперішній час (тобто станом на дату видачі довідки) та місця реєстрації не змінював.

Також суд врахував, що наказом начальника Івано-Франківського МТЦК та СП «Про результати проведення службового розслідування» від 04.04.2023 року № 137 визначено, що постанову про адміністративне правопорушення від 24.02.2023 року № 5/220, вважати недійсною та такою, що виконанню не підлягає.

Однак, суд дійшов висновку, що права позивача є не відновленими та відсутні підстави для закриття провадження у справі з підстав, передбачених п. 8 ч.1 ст. 238 КАС України.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Частиною 2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст.65 Конституції України, захист Вітчизни, незалежності і територіальної цілісності України, шанування її державних символів - є обов`язком громадян України.

Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначення загальних засад проходження в Україні військової служби здійснює Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992р. №2232-XII.

Відповідно до ч.3 ст.1 Закону №2232-XII, військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.

Громадяни України, які приписані до призовних дільниць або перебувають у запасі Збройних Сил України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України чи проходять службу у військовому резерві, за ч.10 ст.1 Закону №2232-XII, зобов`язані:

- прибувати за викликом районного (об`єднаного районного), міського (районного у місті, об`єднаного міського) ТЦК та СП, Центрального управління або регіонального органу СБУ, відповідного підрозділу СЗР України для оформлення військово-облікових документів (посвідчень про приписку до призовних дільниць, військових квитків, тимчасових посвідчень військовозобов`язаних), приписки, проходження медичного огляду, направлення на підготовку з метою здобуття або ж вдосконалення військово-облікової спеціальності, призову на військову службу або на збори військовозобов`язаних та резервістів;

- проходити медичний огляд та лікування в лікувально-профілактичних закладах відповідно до рішень комісії з питань приписки, призовної комісії або військово-лікарської комісії відповідного районного (міського) ТЦК та СП, закладів охорони здоров`я СБУ, а у СЗР України - за рішенням керівників відповідних підрозділів або військово-лікарської комісії Служби зовнішньої розвідки України;

- проходити підготовку до військової служби, військову службу та виконувати військовий обов`язок у запасі;

- виконувати правила військового обліку, встановлені законодавством.

Згідно з ч.5 ст.33 Закону №2232-XII, військовий облік призовників, військовозобов`язаних та резервістів ведеться в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Так, правила військового обліку визначені у Додатку №1 до «Порядку організації та ведення військового обліку призовників і військовозобов`язаних» (затв. постановою Кабінету Міністрів України від 07.12.2016р. №921).

Зокрема, п.1 вказаних вище Правил закріплено, що призовники і військовозобов`язані повинні:

- перебувати на військовому обліку за місцем проживання у районних (міських) ТЦК та СП (військовозобов`язані СБУ - у Центральному управлінні або ж регіональних органах СБУ), за місцем роботи (навчання) на підприємствах, в установах, організаціях, виконавчих органах сільських, селищних та міських рад, а також у разі тимчасового вибуття за межі України за місцем консульського обліку в дипломатичних установах України;

- прибувати за викликом районних (міських) ТЦК та СП (органів СБУ) на збірні пункти, призовні дільниці у строки, зазначені в отриманих ними документах (мобілізаційних розпорядженнях, повістках або розпорядженнях районних (міських) ТЦК та СП (органів СБУ)), для взяття на військовий облік та визначення призначення у воєнний час, оформлення військово-облікових документів, приписки, проходження медичного огляду, направлення на підготовку з метою здобуття або вдосконалення військово-облікової спеціальності, призову на військову службу або на збори військовозобов`язаних;

- не змінювати місце фактичного проживання (перебування) з моменту оголошення мобілізації, а у воєнний час не виїжджати з місця проживання без дозволу керівника ТЦК та СП районного (міського) ТЦК та СП, відповідних керівників СБУ або СЗР;

- проходити медичний огляд та лікування в лікувально-профілактичних закладах відповідно до рішень комісії з питань приписки, призовної комісії або військово-лікарської комісії районних (міських) ТЦК та СП;

- проходити підготовку до військової служби, військову службу та виконувати військовий обов`язок у запасі;

- особисто у семиденний строк прибувати до районних (міських) ТЦК та СП (органів СБУ) з паспортом громадянина України та військово-обліковими документами для зняття з військового обліку в разі вибуття в іншу місцевість до нового місця проживання, у службові відрядження, на навчання, у відпустку чи на лікування (строком понад три місяці за межі України), у разі зміни місця проживання в межах міста з переїздом на територію іншого адміністративного району;

- особисто повідомляти у семиденний строк органам, в яких вони перебувають на військовому обліку, про зміну їх сімейного стану, стану здоров`я, адреси місця проживання (перебування), освіти, місця роботи і посади.

Як встановлено з матеріалів справи, підставою для прийняття спірної постанови від 24.02.2023 №5/220 стало те, що військовозобов`язаний ОСОБА_1 вчасно не з`явився у військомат та не став на облік.

За визначенням ст.9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) є протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права та свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Нормами ч.2 ст.210-1 КУпАП передбачено відповідальність за порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію в особливий період.

Порушення вказаної норми, тягне за собою накладення штрафу на громадян від 200 до 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

У той же час, ст.7 КУпАП передбачено те, що ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.

Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами та посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.

Статтею 245 КУпАП встановлено, що завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності із законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів та зміцнення законності.

Положеннями ст.280 КУпАП закріплено обов`язок посадової особи при розгляді справи про адміністративне правопорушення з`ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення та чи винна дана особа в його вчиненні.

Доказами ж в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм та стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами (ст.251 КУпАП).

Як вбачається зі змісту ст.252 КУпАП, орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Таким чином, притягнення особи до адміністративної відповідальності, можливе за наявності події адміністративного правопорушення та вини цієї особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами, на підставі своєчасного, всебічного, повного та об`єктивного з`ясування обставин справи.

При цьому, виходячи із закріпленого в ч.4 ст.129 Конституції України принципу змагальності та рівності сторін у судочинстві, обов`язок доказування законності застосування адміністративного стягнення при розгляді скарги громадянина в суді покладається саме на орган (посадову особу), яким винесено оскаржувану постанову.

Згідно з ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.78 цього Кодексу, а в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Тобто, в адміністративному процесі, як виняток із загального правила, у справах стосовно оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень встановлена презумпція його винуватості. Презумпція винуватості покладає на суб`єкта владних повноважень обов`язок аргументовано, посилаючись на докази, довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності та спростувати твердження позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів. Особливістю адміністративного судочинства є те, що тягар доказування в спорі покладається на орган публічної влади, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії.

Належними є докази, які містять інформацію відносно предмета доказування. Предметом же доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду певної справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

У відповідності до ст.283 КУпАП, розглянувши справу про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить постанову по справі. Постанова повинна містити: найменування органу (посадової особи), який виніс постанову, дату розгляду справи; відомості про особу, щодо якої розглядається справа; опис обставин, установлених при розгляді справи; зазначення нормативного акта, який передбачає відповідальність за адміністративне правопорушення; прийняте по справі рішення.

Із змісту вказаної норми слідує, що обставини вчинення адміністративного правопорушення, які викладені у постанові, мають встановлюватись на підставі оцінених органом (посадовою особою) доказів, що є допустимими, тобто зібраними у встановленому КУпАП порядку.

Позивач же, у свою чергу, як встановлюється з матеріалів справи, зазначає, що не змінював свого місця проживання чи перебування, на підтвердження чого надає довідку №2849 про реєстрацію місця проживання, з якої встановлюється, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , з 20.05.2005 року по теперішній час (тобто станом на дату видачі довідки).

Відповідачем до матеріалів справи долучено Наказ начальника Івано-Франківського МТЦК та СП «Про результати проведення службового розслідування» від 04.04.2023 року № 137, згідно якого визначено, що постанову про адміністративне правопорушення від 24.02.2023 року № 5/220, вважати недійсною та такою, що виконанню не підлягає.

При цьому, у своїй апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що у зв`язку з неналежним виконанням обов`язків посадовою особою, яка здійснювала складання протоколу про адміністративне правопорушення, невірно зазначено подію правопорушення, а саме замість неприбуття для проходження військово-лікарської комісії - неповідомлення про зміну місця проживання.

Однак, колегія суддів зазначає, що згідно з ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Суд враховує, що одним із принципів, яким повинно відповідати рішення суб`єкта владних повноважень у публічно-правових відносинах щодо розгляду справи про адміністративне правопорушення, є принцип обґрунтованості.

Принцип обґрунтованості прийнятого рішення, тобто прийняття рішення з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення або вчинення дії, вимагає від суб`єкта владних повноважень (в тому числі, при притягненні особи до адміністративної відповідальності) враховувати як обставини, на обов`язковість урахування яких прямо вказує закон, так і інші обставини, що мають значення у конкретній ситуації. Суб`єкт владних повноважень повинен уникати прийняття невмотивованих рішень, обґрунтованих припущеннями, а не конкретними обставинами. Несприятливе для особи рішення суб`єкта владних повноважень, в тому числі рішення про притягнення особи до адміністративної відповідальності, повинно бути вмотивованим.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного суду від 15.11.2018 року по справі № 524/5536/17, адміністративне провадження № К/9901/1403/17.

Відтак, посилання апелянта на неналежне виконанням обов`язків посадовою особою та невідповідність встановлених судом обставин, та неповне з`ясування обставин справи, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки саме відповідач як суб`єкт владних повноважень повинен був довести правомірність прийнятого ним рішення та надати суду всі наявні у нього докази в підтвердження обґрунтованості прийняття такого рішення.

Враховуючи, що відповідачем не надано суду доказів, які б підтверджували факт вчинення позивачем правопорушення, передбаченого ст. 210 КУпАП, колегія суддів дійшла висновку, що відповідачем не виконано обов`язку щодо доказування правомірності свого рішення.

Також апелянт вказує на те, що пунктом 8 ч.1 ст. 238 КАС України визначено, що суд закриває провадження у справі якщо щодо оскарження рішень, дій або бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо оскаржувані порушення були виправлені суб`єктом владних повноважень і при цьому відсутні підстави вважати, що повне відновлення законних прав та інтересів позивача неможливе без визнання рішень, дій або бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправними після такого виправлення.

Однак, слід врахувати, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2018 у справі № 800/369/17, зазначено, що у розумінні п. 8 ч. 1 ст. 238 КАС України у разі встановлення під час розгляду справи виправлення відповідачем оскаржуваних позивачем порушень, суд має вирішити питання можливості закриття провадження у справі. При цьому, вирішуючи зазначене питання, суд має з`ясувати, чи не призведе закриття провадження у справі до того, що законні права та інтереси позивача не будуть відновлені навіть після виправлення відповідачем оскаржуваних порушень.

Відтак, судом першої інстанції вірно зазначено, що для застосування такої підстави для закриття провадження у справі необхідна сукупність певних фактів. Зокрема, оскаржувані порушення мають бути виправлені самостійно суб`єктом владних повноважень, а також мають бути відсутні підстави вважати, що повне відновлення законних прав та інтересів позивача неможливе без визнання таких дій чи бездіяльності протиправними. Орган (посадова особа) перевіряє законність і обґрунтованість винесеної постанови відповідно до ст.292-293 КУпАП, тому вірним є висновок суду першої інстанції про те, що права позивача є не відновленими та відсутні підстави для закриття провадження у справі з підстав, передбачених п. 8 ч.1 ст. 238 КАС України.

Відтак, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи. При прийнятті оскаржуваного рішення, суд першої інстанції вірно застосував норми КУпАП, КАС України та практику Верховного Суду.

Також, колегія суддів зазначає, що інші зазначені позивачем в апеляційній скарзі обставини, крім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини та Висновком №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (п.58 рішення у справі «Серявін та інші проти України»).

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у даній справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші зазначені в апеляційній скарзі аргументи позивача, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

Згідно частини першої статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права.

Відповідно до частин першої п`ятої статті 242 КАС України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.315 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 241, 242, 308, 310, 315, 316, 321, 325, 370 КАС України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Івано-Франківського міського Територіального центру комплектування та соціальної підтримки без задоволення, а рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 11 травня 2023 року у справі № 344/3906/23 - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя Н. М. Судова-Хомюк
судді Т. В. Онишкевич
Р. П. Сеник
Повне судове рішення складено 10 жовтня 2023 року