Справа № 161/10002/23
Суддя: Судова-Хомюк Наталія Михайлівна
Дата ухвалення: 2023-10-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2023 рокуЛьвівСправа № 161/10002/23 пров. № А/857/13993/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Судової-Хомюк Н.М.,

суддів Шинкар Т.І., Сеника Р.П.,

за участі секретаря судового засідання Демчик Л.Р.,

представника позивача: не з`явився

представника відповідача: не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 липня 2023 року у справі № 161/10002/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції УПП у Волинській області про скасування постанови,

суддя в 1-й інстанції Гринь О.М.

час ухвалення рішення не зазначено,

місце ухвалення рішення м. Луцьк

дата складання повного тексту рішення 24.07.2023,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (далі також ОСОБА_1 позивач) звернулася до суду із позовом до Департаменту патрульної поліції УПП у Волинській області (далі також ДПП УПП у Волинській області, відповідач) та просила скасувати постанову інспектора 1 батальйону 4 роти 2 взводу Управління патрульної поліції у Волинській області лейтенанта поліції Дуди Дмитра Івановича, серія БАВ № 367985 від 03 червня 2023 року, якою ОСОБА_1 було притягнуто до адміністративної відповідальності та застосовано до неї адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 425 грн. за ч. 1 ст. 122, ч. 1 ст. 126 КУпАП.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує про те, що пункти ПДР 8.4.в., 15.10.в., та дію знаку 3.34.- «зупинка заборонена» не порушено, а відтак притягнення до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 122 КУпАП є незаконним та необгрунтованим.

Щодо не пред`явлення посвідчення водія відповідної категорії, свідоцтва про реєстрацію на транспортний засіб та предявлення полісу цивільного страхування, що стало наслідком притягнення до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 126 КУпАП, позивач звертає увагу суду на те, що власником транспортного засобу у свідоцтві про реєстрацію вказано ОСОБА_2 , а у постанові про притягнення до адміністративної відповідальності зазначається ОСОБА_1 , що дає підстави розуміти, що посвідчення водія та посвідчення про реєстрацію транспортного засобу було оглянуто працівником поліції. Однак в подальшому, коли позивач попросила поліцейського від`їхати, оскільки він заблокував виїзд, припаркувавшись уже на тротуарі для руху пішоходів, позаду її автомобіля, і коли вона вказала на те, що саме транспортний засіб поліцейського створює перешкоди для руху пішоходів та автомобілів, працівник поліції з невідомих для позивачки причин вирішив її оштрафувати і увімкнувши камеру, почав вимагати ще раз надати йому документи. Позивач також вказує про те, що усі необхідні для можливості користуватися транспортним засобом документи у неї наявні, а також були надані для огляду поліцейському.

Відтак зазначає, що в порушення чинного КУпАП, Законів України «Про Національну поліцію», «Про центральні органи виконавчої влади», «Про безоплатну правову допомогу», постанови Кабінету Міністрів України від 28 грудня 2011 року № 1363, інструкції «з оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення в органах поліції», Інструкції «з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі», патрульний поліцейський діяв поза межами своїх повноважень, зловживаючи своїм службовим становищем, а тому вважає його дії незаконними, необгрунтованими, такими що не піддаються критиці.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 липня 2023 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, вважаючи таке незаконним, ухваленим з неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, порушенням норм процесуального права, неправильним застосуванням норм матеріального права, позивач оскаржила його в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги.

На обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції у своєму рішенні надав невірну правову оцінку доказам у справі, а саме відеозапису із технічного пристрою поліцейського, і не взяв до уваги та відкинув доводи позивача про недопустимість такого доказу, а саме те, що відеозапис з місця події надано суду нарізкою тих матеріалів, які є зручними для поліцейського, а ті події, що спочатку були оглянуті документи водія відрізано, оскільки його упереджене ставлення, як до зауваження, яке я висловила про порушення ним ПДР так і упереджене ставлення до моєї професії було відвертим, що і стало причиною для складення постанови про накладення адміністративного стягнення та повторного витребування у мене документів для огляду, що в порядку Закону України «Про Національну поліцію» - є незаконними діями поліцейського, і що суд першої інстанції до уваги не взяв.

Також, звертає увагу суду що її транспортний засіб - «MITSUBISHI LANCER», номерний знак НОМЕР_1 , як вбачається із перших хвилин відеозапису - розташований зліва від поліцейського, під вікном магазину у якому розташована ветеринарна аптека «Зоомагазин», за адресою: м. Луцьк, вул. І. Франка, будинок, 46, поза пішохідною доріжкою, на якій перебуває поліцейський, а перед ним інший автомобіль «Toyota» - про водія якого він говорить. Апелянт стверджує, що із відеозапису видалено усі незручні для поліцейського моменти: період спілкування та огляду її документів, відмова пред`явити для огляду посвідчення поліцейського, а із наявного відеозапису на думку ОСОБА_1 чітко вбачаються незаконні дії та безпідставно упереджене ставлення поліцейського до неї.

ОСОБА_1 вважає, що при виконанні своїх службових обов`язків патрульний поліцейський ОСОБА_3 порушив ч. 5 розділу II, ч. 2 розділу III, розділ VII Інструкції «Із застосування органами та підрозділами поліції технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису» затвердженого Наказом Міністерства внутрішніх справ України 18 грудня 2018 року № 1026, а відтак відеозапис не можна вважати допустимим доказом у справі.

На думку апелянта суд першої інстанції надав невірну правову оцінку доказу, що призвело до невідповідності його висновків фактичним обставинам справи. Також судом не взято до уваги порушення при оформлені процесуальних документів поліцейським, зміст постанови не відповідає дійсності і така постанова базується на недостовірній інформації, зазначення невірної адреси місця вчинення правопорушення та не надано права на правову допомогу. Судом не взято до уваги пояснення позивача про причини своєї поведінки та тих обставин, які стали підставою для звернення до суду.

Відтак, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Сторони в судове засідання не з`явилися, належним чином повідомленні про дату, час і місце розгляду справи в порядку, визначеному статтею 268 КАС України.

Згідно з частини 3 статті 268 КАС України неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій.

Відповідно до частини 4 статті 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши письмові докази, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, що 03 червня 2023 року командиром взводу № 2 роти № 4 батальйону УПП у Волинській області Департаменту ПП лейтенантом поліції Дудою Д.І. було винесено постанову серії БАВ 367985, якою ОСОБА_1 було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 122 та ч. 1 ст. 126 КУпАП та з врахуванням положень ч. 2 ст. 36 КУпАП застосовано адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 425 грн..

Так, згідно вказаної постанови водій тз «MITSUBISHI LANCER», днз НОМЕР_1 , не виконав вимогу дорожнього знаку 3.34 «Зупинка заборонена» та припинив рух ТЗ у зоні дії знаку, здійснив стоянку на тротуарі таким способом, що для руху пішоходів залишилося менше 2-х метрів тротуару, на вимогу працівника поліції ОСОБА_1 не пред`явила посвідчення водія відповідної категорії, свідоцтво про реєстрацію на транспортний засіб та поліс (договір) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників ТЗ.

Не погодившись із даною постановою про адміністративне правопорушення позивач звернулася до суду щодо її скасування.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції відхилив усі доводи позивачки щодо вказаних нею у позовній заяві порушень та вважав, що оскаржувана постанова прийнята у відповідності до вимог чинного законодавства.

Так, суд першої інстанції надав оцінку кожному доводу та зокрема вказав про те, що не підтверджено те, що відеозапис з місця подій УПП у Волинській області надано змонтованим. Щодо упередженої поведінки працівників поліції по відношенню до неї, суд вказав про те, що з оглянутого відеозапису дані обставини не встановлюються, а спілкування відбувалось суто в межах ситуації, яка передувала складенню спірної постанови. З усього наявного в матеріалах справи відеозапису чітко видно, що працівниками поліції неодноразово вказувалось ОСОБА_1 на необхідність надання документів, а саме посвідчення водія та страхового полусу, однак із цього ж відео чітко видно, що кожного разу ОСОБА_1 відмовлялась це зробити в категоричній формі, натомість встановлено неодноразова відмова позивачки надати на вимогу працівника поліції посвідчення водія відповідної категорії, свідоцтво про реєстрацію на транспортний засіб та поліс (договір) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників ТЗ.

Суд дійшов висновку, що з оглянутого відеозапису встановлено неодноразову відмова позивачки надати на вимогу працівника поліції посвідчення водія відповідної категорії, свідоцтво про реєстрацію на транспортний засіб та поліс (договір) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників ТЗ.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 14 Закону України «Про дорожній рух» від 30.06.1993 №3353-XII (далі Закон №3353-XII), учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримуватись вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху, створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам, виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух.

Відповідно до статті 16 Закону №3353-XII, водій зобов`язаний мати при собі та на вимогу поліцейського пред`являти для перевірки посвідчення водія, реєстраційний документ на транспортний засіб, а у випадках, передбачених законодавством, - страховий поліс (сертифікат) про укладення договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Згідно зі статтею 53 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01.07.2004 № 1961-IV посадові особи відповідних підрозділів Національної поліції, що мають право здійснювати контроль за дотриманням правил дорожнього руху, перевіряють документи водія транспортного засобу, які підтверджують наявність чинного договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Порядок дорожнього руху на території України, відповідно до Закону України «Про дорожній рух», встановлюють Правила дорожнього руху, затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306.

Згідно пункту 1.9. Правил дорожнього руху, особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Судом встановлено, що підставою винесення оскаржуваної постанови стало те, що під час несе служби 03.06.2023 о 11 год. 40 хв. в м. Луцьку по вул. Івана Франка, 54, командиром взводу № 2 роти № 4 батальйону управління патрульної поліції у Волинській області Департаменту патрульної поліції (далі - УПП у Волинській області ДПП) лейтенантом поліції ОСОБА_3 було зафіксовано порушення Правил дорожнього руху, а саме водій транспортного засобу «MITSUBISHI LANCER»д.н.з. НОМЕР_1 не виконав вимогу дорожнього знаку 3.34 «Зупинка заборонена» та припинив рух транспортного засобу зоні дії знаку, здійснив стоянку на тротуарі, таким способом, що для руху пішоходів залишилося менше 2-ох метрів тротуару, на вимогу працівника поліції не пред`явив посвідчення водія відповідної категорії, свідоцтво про реєстрацію на транспортний засіб та поліс (договір) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Згідно п. 8.4.в) ПДР України поділяються на групи: заборонні знаки. Запроваджують або скасовують певні обмеження в русі.

Знак 3.34 «Зупинку заборонено». Забороняється зупинка і стоянка транспортних засобів, крім таксі, що здійснює посадку або висадку пасажирів (розвантаження чи завантаження вантажу).

Не поширюється дія знаку:

на транспортні засоби, що рухаються за встановленими маршрутами;

за наявності під ним таблички на водіїв з інвалідністю, що керують мотоколяскою або автомобілем, позначеними розпізнавальним знаком «Водій з інвалідністю», на водіїв, які перевозять пасажирів з інвалідністю, за умови наявності документів, що підтверджують інвалідність пасажира (крім пасажирів з явними ознаками інвалідності).

Згідно ПДР України знак 3.34 «Зупинку заборонено» діє від місця його встановлення до найближчого перехрестя за ним.

Відповідно до п. 15.10 (в) ПДР України стоянка забороняється на тротуарах, за винятком легкових автомобілів та мотоциклів, які можуть бути поставлені на краю тротуарів, де для руху пішоходів залишається щонайменше 2 м.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 122 КУпАП, перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину, порушення вимог дорожніх знаків та розмітки проїзної частини доріг, правил перевезення вантажів, буксирування транспортних засобів, зупинки, стоянки, проїзду пішохідних переходів, ненадання переваги у русі пішоходам на нерегульованих пішохідних переходах, а так само порушення встановленої для транспортних засобів заборони рухатися тротуарами чи пішохідними доріжками, - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Пунктами 2.1.а), 2.1.6) та 2.1 г) ПДР України передбачено, що водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі: посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, реєстраційний документ на транспортний засіб (для транспортних засобів Збройних Сил, Національної гвардії, Держприкордонслужби, Держспецтрансслужби, Держспецзв`язку, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - технічний талон) та чинний страховий поліс (страховийий сертифікат «Зелена картка») про укладення договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів або чинний внутрішній електронний договір зазначеного виду обов`язкового страхування у візуальній формі страхового поліса (на електронному або паперовому носії), відомості про який підтверджуються інформацією, що міститься в єдиній централізованій базі даних, оператором якої є Моторне (транспортне) страхове бюро України. Водії, які відповідно до законодавства звільняються від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів на території України, повинні мати при собі відповідні підтвердні документи (посвідчення).

Відповідно до ч. 1 ст. 126 КУпАП, керування транспортним засобом особою, яка не має при собі або не пред`явила у спосіб, який дає можливість поліцейському прочитати та зафіксувати дані, що містяться в посвідченні водія відповідної категорії, реєстраційному документі на транспортний засіб, а також полісі (договорі) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (страхового сертифіката «Зелена картка»), або не пред`явила електронне посвідчення водія та електронне свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, чинний внутрішній електронний договір зазначеного виду обов`язкового страхування у візуальній формі страхового поліса, а також інших документів, передбачених законодавством, тягне за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти п`яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Частиною 2 статті 36 КУпАП визначено, що якщо особа вчинила кілька адміністративних правопорушень, справи про які одночасно розглядаються одним і тим же органом (посадовою особою), стягнення накладається в межах санкції, встановленої за більш серйозне правопорушення з числа вчинених. До основного стягнення в цьому разі може бути приєднано одне з додаткових стягнень, передбачених статтями про відповідальність за будь-яке з вчинених правопорушень.

Відповідно до вимог статті 7 КУпАП, ніхто не може бути підданим заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставі і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюються на основі суворого додержання законності.

Згідно із статтею 9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність. Адміністративна відповідальність за правопорушення, передбачені цим Кодексом, настає, якщо ці порушення за своїм характером не тягнуть за собою відповідно до закону кримінальної відповідальності.

Статтею 10 КУпАП передбачено, що адміністративне правопорушення визнається вчиненим умисно, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків.

Відповідно до пункту 11 частини 1 статті 23 Закону України «Про Національну поліцію» від 02 липня 2015 року №580-VIII (далі - Закон №580-VIII) поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі.

Згідно із статтею 31 Закону № 580-VIII, поліція може застосовувати превентивні заходи, серед яких: перевірка документів особи; опитування особи; зупинення транспортного засобу; застосування технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото і кінозйомки, відеозапису, засобів фото і кінозйомки, відеозапису.

Статтею 40 Закону № 580-VIII встановлено, що поліція для забезпечення публічної безпеки і порядку може закріплювати на форменому одязі, службових транспортних засобах, монтувати/розміщувати по зовнішньому периметру доріг і будівель автоматичну фото- і відеотехніку, а також використовувати інформацію, отриману із автоматичної фото- і відеотехніки, що знаходиться в чужому володінні, з метою: 1) попередження, виявлення або фіксування правопорушення, охорони громадської безпеки та власності, забезпечення безпеки осіб; 2) забезпечення дотримання правил дорожнього руху.

Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 213 КУпАП справи про адміністративні правопорушення розглядаються органами Національної поліції, органами державних інспекцій та іншими органами (посадовими особами), уповноваженими на те цим Кодексом.

Відповідно до статті 247 КУпАП обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення. Наявність події правопорушення доводиться шляхом надання доказів.

Відповідно до статті 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю (стаття 252 КУпАП).

Відповідно до статті 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Системний аналіз вказаних норм дозволяє зробити висновок про те, що притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише за наявності факту адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами (постанова Верховного суду від 20.05.2020 справа №524/5741/16-а).

Згідно статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до частини 1 статті 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина 2 статті 74 КАС України).

Згідно частин 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення; в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Як встановлено у судовому засіданні факт вчинення адміністративного правопорушення ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 122, ч. 1 сг. 126 КУпАП підтверджується:

Постановою про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії БАВ № 367985 від 03 червня 2023 року;

Відеозаписом «export-mhfqp» з технічного приладу із портативного відеореєстратора поліцейського, який сумнівів у суду не викликає та розцінюється належним доказом, на якому зафіксовано, факт вчинення адміністративного правопорушення позивачем, а саме що транспортний засіб т/з «MITSUBISHI LANCER»д.н.з. НОМЕР_1 був розташований в межах дії знаку 3.34 «Зупинку заборонено»;

Фотознімком на якому відображено встановлення знаку 3.34 на вул. І. Франка, де відбулося порушення правил дорожнього руху позивачем;

Відеозаписом IMG 1737 з якого слідує, що що на вул. І. Франка, де було вчинено правопорушення встановлений знак 3.34, який діє до найближчого перехрестя. На даній вулиці встановлений односторонній рух.

Окрім того, колегія суддів з оглянутого відеозапису встановила, що командир взводу № 2 роти № 4 батальйону УПП у Волинській області ДПП лейтенант поліції Дуда Дмитро Іванович вживав всі дії для належного проведення розгляду справи стосовно ОСОБА_1 , зокрема представився, повідомив, що позивач здійснила зупинку автомобіля з порушенням прави дорожнього руху. На неодноразові вимоги працівника поліції позивач відмовлялась надати посвідчення водія та свідоцтво про реєстрацію, страховий поліс, натомість позивач представилась адвокатом, намагалась залишити місце вчинення адміністративного правопорушення, всіляко уникала розмови з поліцейським, заперечувала будь які правопорушення, неодноразово відходила від авто або закривалася в ньому та вперто не виконувала вимогу працівника поліції.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанії вірно вважав необґрунтованими та безпідставними твердження ОСОБА_1 про розгляд справи про притягнення до адміністративної відповідальності в порушення вимог закону, оскільки такі твердження спростовуються вищезазначеним відеозаписом «export-mhfqp» командира взводу № 2 роти № 4 батальйону УПП у Волинській області ДПП лейтенанта поліції Дуди Д..І. № 477875 від 03.06.2023 на якому зафіксовано розгляд справи про адміністративне правопорушення поліцейським та відповідно до якого суд не встановив порушень при складанні матеріалів в адміністративній справі.

Колегія суддів погоджується зі висновком суду першої інстанції про те, що зазначаючи про обов`язок суб`єкта владних повноважень щодо доказування правомірності своїх рішень, дій або бездіяльності, позивач ОСОБА_1 не врахувала, що Кодекс адміністративного судочинства України передбачає не лише обов`язок суб`єкта владних повноважень щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності (ч. 2 ст. 77 КАС України), але й обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення (ч. 1 ст. 77 КАС України).

КАС України встановлює, що на підтвердження обставин, якими обґрунтовуються позовні вимоги, позивач надає докази. Вірним є висновок суду першої інстанції про те, що позивач не надала жодних доказів, які б підтверджували обґрунтованість позовних вимог та спростовували б правомірність оскаржуваної постанови.

Апеляційним судом також враховується, що під час розгляду справи про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності, остання не отримавши копії постанови залишила місце вчинення адміністративного правопорушення.

Відтак, колегія суддів дійшла висновку, що всі викладені доводи ОСОБА_1 не спростовують вчинення нею адміністративного правопорушення, що оспорюється, а зводяться до намагання нею уникнути адміністративної відповідальності.

Суд апеляційної інстанції вважає, що судом першої інстанції при розгляді адміністративної справи всебічно і об`єктивно встановлено обставини справи, оскаржене рішення суду винесене з дотриманням норм матеріального права та процесуального права, наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, а тому немає підстав для його скасування.

У відповідності до частини 2 статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» (Рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006). Зокрема, у пункті 23 рішення Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника.

Відповідно до статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно частини 3 статті 272 КАС України судові рішення суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду справ, визначених статтями 273-277, 282-286 цього Кодексу, набирають законної сили з моменту проголошення і не можуть бути оскаржені.

Керуючись ст.ст. 268, 271, 272, 286, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 липня 2023 року у справі № 161/10002/23 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя Н. М. Судова-Хомюк
судді Т. І. Шинкар
Р. П. Сеник
Повне судове рішення складено 10 жовтня 2023 року