Справа № 570/1627/23
Суддя: Коваль Роман Йосипович
Дата ухвалення: 2023-10-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 жовтня 2023 рокуЛьвівСправа № 570/1627/23 пров. № А/857/14369/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Коваля Р. Й.,

суддів Гуляка В. В.,

Кухтея Р. В.,

з участю секретаря судового засідання Ханащак С. І.,

представника відповідача Василюк В. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Департаменту Муніципальної варти Рівненської міської ради на рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 19 липня 2023 року (прийняте в м. Рівне суддею Таргонієм М. В.; дата складення рішення в повному обсязі не вказана) в справі № 570/1627/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Інспектора з паркування Концемала Юрія Валентиновича, Департаменту Муніципальної варти Рівненської міської ради про скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності,

В С Т А Н О В И В :

У березні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Рівненського районного суду Рівненської області із вказаним позовом та просив визнати неправомірною і скасувати постанову Інспектора з паркування Концемала Ю. В. серії RVN № 007381 від 21.03.2023 про притягнення його до адміністративної відповідальності за частиною першою статті 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП), а провадження в справі про адміністративне правопорушення - закрити.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що із відеозапису з відеореєстратора його автомобіля видно, що виїжджаючи з прилеглої території на вул. 16-го липня, він фізично не міг бачити дорожній знак, яким заборонено зупинку на вказаній вулиці. У зв`язку з цим вважає, що правопорушення він не вчиняв, достатні докази його вини у порушенні вимог ПДР відсутні. Також покликається на порушення порядку розгляду справи про адміністративне правопорушення.

Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 19 липня 2023 року позов задоволено.

Не погодившись із зазначеним рішенням, його оскаржив Департамент Муніципальної варти Рівненської міської ради, який вважає, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, порушив норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Тому просив скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти постанову, якою в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити; у разі задоволення апеляційної скарги вирішити питання про судові витрати.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що суд першої інстанції обґрунтовував своє рішення тим, що позивач, виїжджаючи із бічної вулиці (прилеглої території) не міг бачити дорожнього знака. Проте, в ході судового розгляду справи було встановлено, що позивач приїхав разом зі своїм внуком як пасажир на згадану прилеглу територію, з якої надалі здійснив виїзд, тобто він міг бачити та знати про наявність дорожнього знака 3.34 «Зупинка заборонена» на ділянці, якою він рухався і однозначно про відсутність умислу стверджувати не можна. Також спростовує доводи позивача, що знак був встановлений з порушенням стандартів і правил. Крім того, зазначає про дотримання процедури розгляду справи про адміністративне правопорушення.

Позивач та його представник, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, в судове засідання не прибули, що відповідно до приписів частини другої статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) не перешкоджає розгляду справи.

У судовому засіданні представник апелянта підтримала вимоги апеляційної скарги з аналогічних підстав; просить апеляційну скаргу задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла переконання, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як видно з постанови Інспектора з паркування Концемала Ю. В. від 21.03.2023 серії RVN № 007381, 20 березня 2023 року о 15 год. 43 хв. на вул. 16 липня в м. Рівне ОСОБА_1 , керуючи автомобілем «Skoda Octavia» д.н.з. НОМЕР_1 , порушив вимоги дорожнього знака 3.34 «Зупинка заборонена», чим порушив п. 3.34 додатку 1 розділу 33 ПДР України та статтю 16 Закону України «Про дорожній рух», у зв`язку з чим на ОСОБА_1 накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 340 грн.

Із долученої до відзиву фототаблиці видно, що водій вказаного автомобіля здійснив зупинку на ділянці дороги, на яку поширюється дія дорожнього знаку 3.34 «Зупинка заборонена», тобто у спосіб, що не відповідає вимогам пункту 3.34 додатку 1 розділу 33 ПДР України.

Водночас, із відеоматеріалів з відеореєстратора вказаного автомобіля видно, що позивач, виїжджаючи з бічної вулиці (прилеглої території) та повертаючи ліворуч на вулицю 16 Липня, не міг бачити вказаний дорожній знак, який сфотографований інспектором та долучений до постанови, як доказ.

За таких обставин ОСОБА_1 не знав та не міг знати про дію знаку 3.34 на частину вулиці, де він зупинив автомобіль.

Також із відеоматеріалів видно, що надалі до автомобіля підійшов інспектор з паркування та здійснював фотофіксацію.

Крім того, в позові зазначено й про інші обставини, які на думку представника позивача підтверджують протиправність дій інспектора та незаконність вказаної постанови. Зокрема, те, що встановлений на вул. 16-го Липня, 6 дорожній знак 3.34 не відповідає вимогам ДСТУ 4100:2021.

Також, в позові зазначено, що розгляд справи не відбувався в порядку статті 279 КУпАП, права передбачені статтею 268 КУпАП особі не роз`яснювались в порушення статей 251, 252 КУпАП докази не надавались та не оцінювались. Своїми діями, що виразились у складанні оскаржуваної постанови без належних підстав та без участі позивача, відповідач грубо порушив вимоги глави 18, 21 - 23 КУпАП.

20.03.2023 позивач звертався до Департаменту муніципальної варти Рівненської міської ради з клопотанням про ознайомлення з матеріалами справи за повідомленням RVN № 007381, проте така можливість йому не була надана відповідачем.

21.03.20233 о 08 год. 45 хв. (до початку розгляду справи інспектором) позивач звертався до Департаменту муніципальної варти Рівненської міської ради з клопотанням про відкладення розгляду справи за повідомленням RVN № 007381, так як на час звернення матеріали справи для ознайомлення не надані, а також він вказував, що є інвалідом II групи та має право на укладення договору на надання правової допомоги та необхідність звернення за такою допомогою.

Вказане звернення відповідач не задовольнив, та фактично не надав можливості реалізувати конституційне право на захист. Також ОСОБА_1 був позбавлення права на ознайомлення з матеріалами справи, правову допомогу, участі у розгляді справи, подання доказів та заперечення.

Вважаючи постанову про притягнення його до адміністративної відповідальності неправомірною, ОСОБА_1 звернувся до суду з цим позовом.

Приймаючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції мотивував його тим, що при оформленні матеріалів справи, розгляді справи та прийнятті постанови інспектор з паркування не врахував усі відомостей про подію, особу ОСОБА_1 , які могли бути встановленні із пояснень особи та вказаних відеоматеріалів, як і щодо звернень ОСОБА_1 , спрямованих на реалізацію ним передбачених Законом прав, та які мають значення для об`єктивного з`ясування усіх обставин справи для прийняття обґрунтованого, справедливого та законного рішення щодо ОСОБА_1 , не спростував доводи позивача про те, що за вказаних обставин він не мав умислу порушувати приписи ПДР, у зв`язку з чим оскаржувана постанова інспектора з паркування Департаменту муніципальної варти Рівненської міської ради Концимала Ю. В. про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за частиною першою статті 122 КУпАП не може вважатися такою, що відповідає вимогам законодавства про адміністративну відповідальність.

Такі висновки суду першої інстанції, на переконання колегії суддів апеляційного суду, відповідають нормам матеріального права, фактичним обставинам справи і є правильними з огляду на таке.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Згідно зі статтею 291 КУпАП від імені виконавчих комітетів (а у населених пунктах, де не створено виконавчих комітетів, - виконавчих органів, що виконують їх повноваження) сільських, селищних, міських рад розглядати справи про адміністративні правопорушення, передбачені частинами першою і третьою статті 122, частинами першою і другою статті 152-1 цього кодексу, і накладати адміністративні стягнення мають право уповноважені виконавчим комітетом (виконавчим органом) сільської, селищної, міської ради посадові особи виконавчих органів сільської, селищної, міської ради - інспектори з паркування.

Департамент муніципальної варти Рівненської міської ради здійснює свою діяльність на підставі КУпАП, Положення про Департамент муніципальної варти Рівненської міської ради, затвердженого рішенням Рівненської міської ради від 29.04.2021 № 620.

Відповідно до рішення Рівненської міської ради «Про уповноваження працівників відділу контролю за паркуванням Департаменту муніципальної варти Рівненської міської ради на здійснення функцій інспекторів з паркування» від 18.10.2022 № 139 працівники Департаменту відділу контролю за паркуванням наділені повноваженнями на виконання функцій інспекторів з паркування.

Правові та соціальні основи дорожнього руху з метою захисту життя та здоров`я громадян, створення безпечних і комфортних умов для учасників руху та охорони навколишнього природного середовища визначає Закон України «Про дорожній рух».

Порядок дорожнього руху на території України, відповідно до цього Закону України «Про дорожній рух» встановлюють Правила дорожнього руху, затверджені постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10 жовтня 2001 р. (далі ПДР України).

Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством (статті 41, 53 цього Закону).

Також частиною п`ятою статті 14 Закону України «Про дорожній рух» учасників дорожнього руху зобов`язано знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.

Пунктом 15.1 ПДР України передбачено, що зупинка і стоянка транспортних засобів на дорозі повинні здійснюватися у спеціально відведених місцях чи на узбіччі.

Пунктом 8.1 ПДР України встановлено, що регулювання дорожнього руху здійснюється за допомогою дорожніх знаків, дорожньої розмітки, дорожнього обладнання, світлофорів, а також регулювальниками.

Згідно з пунктом 8.4 «в» ПДР України заборонні знаки запроваджують або скасовують певні обмеження в русі.

До заборонних знаків віднесено знак 3.34 «Зупинку заборонено», який забороняє зупинку та стоянку транспортних засобів, крім таксі, що здійснює посадку або висадку пасажирів (розвантаження чи завантаження вантажу).

Частиною першою статті 122 КУпАП передбачено, зокрема, що порушення вимог дорожніх знаків, а також порушення правил зупинки, стоянки тягне за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Із встановлених у справі обставин, зокрема, пояснень сторони позивача та відеозапису з відеореєстратора автомобіля позивача видно, що позивач ОСОБА_1 виїхав з прилеглої території та, повернувши ліворуч на вулицю 16-го Липня в м. Рівне, зупинив свій автомобіль.

Дорожній знак 3.34 розміщено на вулиці 16-го Липня, 6 та знаходиться він перед вказаним виїздом справа, тобто поза межами видимості для водія.

Відповідно ОСОБА_1 не мав можливості бачити цей дорожній знак та виконати його вимогу, що дає підстави вважати, що в діях ОСОБА_1 відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 122 КУпАП.

З огляду на зазначені норми законодавства та встановлені у справі обставини колегія суддів погоджується з доводами суду першої інстанції в тому, що при розгляді справи про адміністративне правопорушення та прийнятті оскаржуваної постанови про накладення адміністративного стягнення посадова особа відповідача не врахувала всіх відомостей, які могли бути встановлені із пояснення особи (позивача) та зазначених вище відеоматеріалів, які мають значення для об`єктивного з`ясування усіх обставин справи для прийняття обґрунтованого, справедливого та законного рішення щодо ОСОБА_1 .

З урахуванням викладеного, відповідачем не спростовані доводи позивача про те, що за вказаних вище обставин він не мав умислу порушувати вимоги ПДР.

Відтак, оскаржувана постанова інспектора з паркування Департаменту муніципальної варти Рівненської міської ради Концимала Ю. В. про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за частиною першою статті 122 КУпАП не може вважатися такою, що відповідає вимогам законодавства про адміністративну відповідальність.

З приводу покликань апелянта на те, що безпідставними є покликання позивача на те, що, виїжджаючи із бічної вулиці (прилеглої території) він не міг бачити дорожнього знака, позаяк в ході судового розгляду справи було встановлено, що позивач приїхав разом зі своїм внуком як пасажир на згадану прилеглу територію, з якої надалі здійснив виїзд, тобто він міг бачити та знати про наявність дорожнього знака 3.34 «Зупинка заборонена» на ділянці, якою він рухався і однозначно про відсутність умислу стверджувати не можна, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до статті 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

За приписами частини першої статті 9 КУпАП адміністративне правопорушення (проступок) - протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Отже, притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише за наявності складу адміністративного правопорушення, тобто передбаченої нормами законодавства сукупності об`єктивних і суб`єктивних ознак, за наявності яких те чи інше діяння можна кваліфікувати як адміністративне правопорушення, що має підтверджуватися належними та допустимими доказами.

Також, статтею 7 КУпАП визначено, що ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.

Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Для можливості притягнення конкретної особи до відповідальності необхідно з`ясувати чи вона є (може бути) суб`єктом адміністративного правопорушення, а саме з`ясувати можливість притягнення такої особи до відповідальності (вік, осудність, інші спеціальні ознаки, тощо) та наявність причинного зв`язку між діянням особи та наслідками. Тобто існування такої складової як суб`єкт правопорушення можливе лише за наявності причинного зв`язку між об`єктивною стороною правопорушення та конкретною особою (вчинення саме конкретною особою дій, що мають ознаки правопорушення).

Вказане відповідає правовим висновкам Верховного Суду, висловленим у постановах від 08 липня 2020 року в справі № 177/525/17 та від 18 червня 2020 року в справі №686/14075/16-а.

Приписами статті 280 КУпАП визначено обов`язок посадової особи при розгляді справи про адміністративне правопорушення з`ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

А відповідно до статті 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

За приписами статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються судом такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

А відповідно до положень статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 КАС України.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Всупереч зазначеним приписам апелянт не надав до суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували правомірність його дій та відповідно правомірність прийнятої ним постанови в справі про адміністративне правопорушення за частиною першою статті 122 КУпАП, згідно з якою на позивача накладено штраф в сумі 340 грн.

Також докази, які б підтверджували факт вчинення позивачем правопорушення, не були здобуті й судом в ході судового розгляду справи.

Верховний Суд у постанові від 26 квітня 2018 року в справі № 338/855/17 зазначив, що постанова у справі про адміністративне правопорушення має відповідати вимогам, передбаченим статтям 283 і 284 КУпАП. У ній, зокрема, потрібно навести докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення та зазначити мотиви відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи висловлених останнім доводів.

Всупереч зазначеному та приписам частини другої статті 77 КАС України, відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не надав до суду належних та достатніх доказів на підтвердження викладених в оскаржуваній постанові обставин, зокрема того, що позивач достовірно знав про встановлення відповідного знака та бачив його, та, відповідно, спростування доводів позивача.

Верховний Суд у постанові від 08 липня 2020 року в справі № 463/1352/16-а вказав, що в силу принципу презумпції невинуватості, що підлягає застосуванню у справах про адміністративні правопорушення, всі сумніви щодо події порушення та винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведені подія та вина особи мають бути прирівняні до доведеної невинуватості цієї особи.

Також у постанові від 26 квітня 2018 року в справі № 211/3520/16-а Верховний Суд зазначив, що саме по собі описання адміністративного правопорушення не може бути належним доказом вчинення особою такого правопорушення. Така постанова по своїй правовій природі є рішенням суб`єкта владних повноважень щодо наслідків розгляду зафіксованого правопорушення, якому передує фіксування цього правопорушення.

При цьому колегія суддів враховує практику Європейського суду з прав людини, який у справі «Карелін проти Росії» («Karelin v. Russia», заява № 926/08, рішення від 20.09.2016) дійшов висновку, що суд не вправі самостійно змінювати на шкоду особі фабулу, викладену у протоколі про адміністративне правопорушення, яка, по суті, становить виклад обвинувачення у вчиненні певного правопорушення, винуватість у скоєнні якого певною особою має доводитися в суді, а також не має права самостійно відшукувати докази винуватості особи у вчиненні правопорушення, оскільки діючи таким чином, суд неминуче перебиратиме на себе функції обвинувача, позбавляючись статусу незалежного органу правосуддя, що є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Решта доводів апеляційної скарги на законність рішення суду першої інстанції не впливають та висновків суду першої інстанції не спростовують, а відтак не потребують додаткового аналізу.

У справі «Трофимчук проти України» ЄСПЛ також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Тобто, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Відповідно до пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості в межах відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

За приписами пункту 3 частини третьої статті 286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення.

Провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за відсутності події і складу адміністративного правопорушення (пункт 1 частини першої статті 247 КУпАП).

Беручи до уваги те, що обставини винуватості особи в порушенні ПДР та вчиненні адміністративного правопорушення, вказані інспектором з паркування в оскаржуваній постанові, не знайшли свого підтвердження, суд першої інстанції правомірно скасував постанову про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за частиною першою статті 122 КУпАП та закрив провадження у справі про адміністративне правопорушення.

Статтею 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням викладеного, рішення суду першої інстанції є законним, доводи апеляційної скарги зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують, тому підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції відсутні.

Керуючись ст. ст. 229, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Департаменту Муніципальної варти Рівненської міської ради залишити без задоволення, а рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 19 липня 2023 року в адміністративній справі № 570/1627/23 без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя Р. Й. Коваль
судді В. В. Гуляк
Р. В. Кухтей
Постанова складена у повному обсязі 12 жовтня 2023 року.