Справа № 940/969/23
Суддя: Мандзюк С. В.
Дата ухвалення: 2023-10-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

12.10.2023 Провадження по справі № 2-а/940/14/23
Справа № 940/969/23

РІШЕННЯ

Іменем України

12 жовтня 2023 року Тетіївський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Мандзюка С.В.

за участю секретаря судового засідання Мудрик Н.А.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження в приміщенні суду в м. Тетієві адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Київській області про визнання протиправною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до Тетіївського районного суду Київської області з позовом, в якому просить визнати протиправною та скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії БАВ № 193762 від 18.08.2023 року, винесену поліцейським СРПП відділення поліції № 4 Білоцерківського РУП ГУ НП в Київській області Дорчуком Ю.В., якою до нього застосовано адміністративне стягнення у виді штрафу, та стягнути судові витрати.

Позовна заява мотивована тим, що 18.08.2023 року поліцейським СРПП відділення поліції № 4 Білоцерківського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Київській області Дорчуком Ю.В. винесена постанова про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії БАВ № 193762 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 126, ч. 5 ст. 121, ч. 3 ст. 121 КУпАП із застосуванням штрафу у розмірі 3400 гривень, у якій зазначено, що 18 серпня 2023 року о 19 год. 30 хв. в смт. Володарка по вул. Зарічній водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом RENAULT, д.н.з. НОМЕР_1 , який обладнаний засобами пасивної безпеки, а також не пройшов обов`язкового технічного контролю, при цьому не мав права на керування таким транспортним засобом, чим порушив пункти 2.3в, 31.3б, 2.1а ПДР України, чим скоїв адміністративні правопорушення, передбачені ч. 2 ст. 126, ч. 5 ст. 121, ч. 3 ст. 121 КУпАП.

Оскаржуваною постановою на підставі ч. 2 ст. 36 КУпАП застосовано до ОСОБА_1 адміністративне стягнення в межах санкції, встановленої за більш серйозне правопорушення, а саме за ч. 2 ст. 126 КУпАП у виді штрафу в розмірі 3400,00 грн.

Позивач стверджує, що адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 126 КУпАП не вчиняв, оскільки, маючи посвідчення водія на право керування транспортними засобами категорії «В», мав право керувати транспортним засобом RENAULT MASTER, д.н.з. НОМЕР_1 , який має повну масу 3500 кг. За таких обставин, у відповідача не було жодних правових підстав, підтверджених доказами, щодо притягнення його до адміністративної відповідальності.

Ухвалою Тетіївського районного суду Київської області від 25.08.2023 року відкрито провадження в справі, яку призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

12.09.2023 року від представника Головного управління Національної поліції в Київській області надійшов відзив на позовну заяву, в якому просить у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі, вказуючи, що відповідач при винесенні постанови стосовно позивача діяв в межах чинного законодавства та у спосіб визначений законом. Крім того, позивач жодним чином не заперечує та не спростовує факт порушення ним пунктів 2.3 в, 31.3 б ПДР, та як наслідок вчинення адміністративних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 121, ч. 5 ст. 121 КУпАП (а. с. 26-35).

Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити їх захист шляхом, зокрема, визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

Судом встановлено, що 18 серпня 2023 року поліцейським СРПП відділення поліції № 4 Білоцерківського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Київській області Дорчуком Ю.В. винесена постанова про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії БАВ № 193762 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 126, ч. 5 ст. 121, ч. 3 ст. 121 КУпАП із застосуванням штрафу у розмірі 3400 гривень, у якій зазначено, що 18 серпня 2023 року о 19 год. 30 хв. в смт. Володарка по вул. Зарічній водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом RENAULT, д.н.з. НОМЕР_1 , який обладнаний засобами пасивної безпеки, а також не пройшов обов`язкового технічного контролю, при цьому не мав права на керування таким транспортним засобом, чим порушив пункти 2.3в, 31.3б, 2.1а ПДР України.

Отже, цією постановою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення:

- адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 126 КУпАП (керування транспортним засобом особою, яка не має права керування таким транспортним засобом, або передача керування транспортним засобом особі, яка не має права керування таким транспортним засобом);

- адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 121 КУпАП (порушення правил користування ременями безпеки або мотошоломами);

- адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 121 КУпАП (керування водієм транспортним засобом, що підлягає обов`язковому технічному контролю, але своєчасно його не пройшов).

За вчинення вказаних адміністративних правопорушень до ОСОБА_1 застосовано адміністративне стягнення в межах санкції, встановленої за більш серйозне правопорушення з числа вчинених, а саме адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 3400,00 грн.

Разом з тим, суд бере до уваги, що позивачем оскаржується вказана постанова лише в частині вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 126 КУпАП.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Відповідно до ст. 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом. Додержання вимог закону при застосуванні заходів впливу за адміністративні правопорушення забезпечується систематичним контролем з боку вищестоящих органів і посадових осіб, правом оскарження, іншими встановленими законом способами.

Відповідно до ст. 245 КУпАП завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Відповідно до ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Доказами у справі про адміністративне правопорушення, як це визначено у ст. 251 КУпАП, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Відповідно до ч. 5 ст.і 14 Закону України «Про дорожній рух» учасники дорожнього руху зобов`язані, зокрема, знати і неухильно дотримуватись вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.

Згідно з пунктом 2.1а Правил дорожнього руху, які затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306, водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії.

Відповідно до пункту 2 Положення про порядок видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування транспортними засобами, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 травня 1993 р. № 340 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 20 травня 2009 р. № 511) особи допускаються до керування транспортними засобами за наявності у них національного посвідчення водія України на право керування транспортними засобами відповідної категорії (далі - посвідчення водія), крім випадків встановлення особам тимчасового обмеження у праві керування транспортними засобами.

Відповідно до пункту 2.13 Правил дорожнього руху право на керування транспортними засобами особам може бути надано:

мототранспортними засобами і мотоколясками (категорії А1, А) - з 16-річного віку;

автомобілями, колісними тракторами, самохідними машинами, сільськогосподарською технікою, іншими механізмами, які експлуатуються на вулично-дорожній мережі, всіх типів (категорії В1, В, С1, С), за винятком автобусів, трамваїв і тролейбусів, - з 18-річного віку;

автомобілями з причепами або напівпричепами (категорії ВЕ, С1Е, СЕ), а також тими, що призначені для перевезення великогабаритних, великовагових і небезпечних вантажів, - з 19-річного віку;

автобусами, трамваями і тролейбусами (категорії D1, D, D1Е, DЕ, Т) - з 21-річного віку.

Транспортні засоби належать до таких категорій:

А1 - мопеди, моторолери та інші двоколісні транспортні засоби, які мають двигун з робочим об`ємом до 50 куб.см або електродвигун потужністю до 4 кВт;

А - мотоцикли, у тому числі з боковим причепом, та інші двоколісні транспортні засоби, які мають двигун з робочим об`ємом 50 куб.см і більше або електродвигун потужністю 4 кВт і більше;

В1 - квадро- і трицикли, мотоколяски та інші триколісні (чотириколісні) мототранспортні засоби, дозволена максимальна маса яких не перевищує 400 кілограмів;

В - автомобілі, дозволена максимальна маса яких не перевищує 3500 кілограмів (7700 фунтів), а кількість сидячих місць, крім сидіння водія, - восьми, состав транспортних засобів з тягачем категорії В та причепом, повна маса якого не перевищує 750 кілограмів;

С1 - призначені для перевезення вантажів автомобілі, дозволена максимальна маса яких становить від 3500 до 7500 кілограмів (від 7700 до 16500 фунтів), состав транспортних засобів з тягачем категорії С1 та причепом, повна маса якого не перевищує 750 кілограмів;

С - призначені для перевезення вантажів автомобілі, дозволена максимальна маса яких перевищує 7500 кілограмів (16500 фунтів), состав транспортних засобів з тягачем категорії С та причепом, повна маса якого не перевищує 750 кілограмів;

D1 - призначені для перевезення пасажирів автобуси, у яких кількість місць для сидіння, крім сидіння водія, не перевищує 16, состав транспортних засобів з тягачем категорії D1 та причепом, повна маса якого не перевищує 750 кілограмів;

D - призначені для перевезення пасажирів автобуси, у яких кількість місць для сидіння, крім сидіння водія, більше 16, состав транспортних засобів з тягачем категорії D та причепом, повна маса якого не перевищує 750 кілограмів;

ВЕ, С1Е, СЕ, D1E, DE - состави транспортних засобів з тягачем категорії В, С1, С, D1 або D та причепом, повна маса якого перевищує 750 кілограмів;

Т - трамваї та тролейбуси.

Так, зі змісту оскаржуваної постанови вбачається, що ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності, зокрема за ч. 2 ст. 126 КУпАП, оскільки він не мав права керувати транспортним засобом RENAULT, д.н.з. НОМЕР_1 , чим порушив п. 2.1а ПДР.

Судом досліджені надані позивачем копії документів та встановлено, що ОСОБА_1 має право керувати транспортними засобами таких категорій: А1, А, В1, В терміном до 03.08.2033 року та категорій С1, С терміном дії до 03.08.2023 року, що підтверджується посвідчення водія серії НОМЕР_2 (а. с. 11).

Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 , автомобіль RENAULT MASTER, д.н.з. НОМЕР_1 , має повну масу 3500 кг (а. с. 12).

Отже, для можливості керування цим транспортним засобом водію необхідно мати посвідчення водія з категорією «В», яка наявна у ОСОБА_1 .

Крім того, суд вважає слушними доводи позивача про те, що відповідно до пункту 1-1 постанови КМУ від 03.03.2022 року № 184 «Деякі питання допуску водіїв до керування транспортними засобами» у період воєнного стану до керування транспортними засобами категорії С, С1 на території України допускаються особи, які мають посвідчення водія категорії В.

Отже, з врахуванням цього положення, позивач, маючи посвідчення водія на право керування транспортними засобами категорії «В», також має право керувати транспортними засобами категорії С1.

Водночас, судом встановлено, що єдиним доказом вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення є сама оскаржувана постанова.

Разом з тим, Верховний Суд у постанові від 26 квітня 2018 року у справі № 338/1/17 зазначив, що постанова про притягнення особи до адміністративної відповідальності не може бути беззаперечним доказом вчинення цією особою адміністративного проступку, оскільки саме по собі описання адміністративного правопорушення не може бути належним доказом вчинення особою такого порушення. Така постанова по своїй правовій природі є рішенням суб`єкта владних повноважень щодо наслідків розгляду зафіксованого правопорушення, якому передує фіксування цього правопорушення.

Зрештою, представником відповідача до відзиву на позовну заяву не було долучено відеозапис, який зазначений у пункті 7 оскаржуваної постанови.

Відповідно до ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відтак, як встановлено судом, відповідачем на підтвердження факту вчинення позивачем правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 126 КУпАП, не надано суду належних, достатніх та допустимих доказів.

Верховний Суд у постанові від 08.07.2020 року в справі № 463/1352/16-а зазначив, що в силу принципу презумпції невинуватості, що підлягає застосуванню у справах про адміністративні правопорушення, всі сумніви щодо події порушення та винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведені подія та вина особи мають бути прирівняні до доведеної невинуватості цієї особи.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З огляду на вищевикладені обставини, оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що відповідачем, на якого покладено обов`язок доказування правомірності свого рішення, не доведено законність постанови про накладання адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії БАВ № 193762, винесеної стосовно позивача щодо вчинення ним адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 126 КУпАП, оскільки факт порушення позивачем вимог пункту п. 2.1а Правил дорожнього руху не підтверджується належними та допустимими доказами.

Відповідно до ч. 3 ст. 285 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право:

1) залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення;

2) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи);

3) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення;

4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.

З огляду на зазначене, оскаржувана постанова в частині застосування до ОСОБА_1 адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 3400,00 грн. за ч. 2 ст. 126 КУпАП підлягає скасуванню, а провадження по справі закриттю.

Разом з тим, суд враховує, що поліцейським за вчинення адміністративних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 126, ч. 5 ст. 121, ч. 3 ст. 121 КУпАП, до ОСОБА_1 застосовано адміністративне стягнення в межах санкції, встановленої за більш серйозне правопорушення з числа вчинених (ч. 2 ст. 126 КУпАП), а саме - стягнення у вигляді штрафу у розмірі 3400,00 грн.

При цьому, позивачем у позовній заяві не оскаржується постанова в частині вчинення адміністративних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 121 та ч. 3 ст. 121 КУпАП, а відтак постанова в цій частині не є предметом дослідження у справі.

Таким чином, скасовуючи постанову в частині адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 126 КУпАП, суд позбавлений можливості зі стягнення застосованого за сукупністю правопорушень виокремити накладене стягнення за адміністративні правопорушення, передбачені ч. 5 ст. 121 та ч. 3 ст. 121 КУпАП, а також позбавлений можливості застосувати до позивача адміністративне стягнення за вчинення адміністративних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 121 та ч. 3 ст. 121 КУпАП, оскільки вирішення цього питання віднесено до повноважень органів Національної поліції України.

З огляду на зазначене, оскаржувана постанова підлягає скасуванню у повному обсязі.

Разом з тим, відповідно до ч. 5 ст. 246 КАС України у резолютивній частині рішення зазначається розподіл судових витрат.

Відповідно до ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 поніс судові витрати у виді витрат щодо сплати судового збору в сумі 536,80 грн., що підтверджується відповідною квитанцією, які підлягають відшкодуванню у відповідності ст. 139 КАС України за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень Головного Управління Національної поліції в Київській області.

Щодо стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5000,00 грн., суд зазначає наступне.

Так, на підтвердження витрат позивача на професійну правничу допомогу до матеріалів справи надано: договір про надання правової допомоги, укладеного 21 серпня 2023 року між ОСОБА_1 та адвокатом Неживком І.В.; додаток до договору про надання правової допомоги від 21 серпня 2023 року; акт наданих послуг до договору про надання правової допомоги від 23 серпня 2023 року; ордер на надання правничої (правої) допомоги (а. с. 13-17).

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

За змістом ст. 134 КАС України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частиною 7 ст. 139 КАС України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26.02.2015 року у справі Баришевський проти України, від 10.12.2009 у справі Гімайдуліна і інших проти України, від 12.10.2006 року у справі Двойних проти України, від 30.03.2004 року у справі Меріт проти України, заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим, суд, з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Також, при визначенні суми відшкодування суд має враховувати критерії реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерій розумності, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Аналогічні критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі East/West Alliance Limited проти України, заява № 19336/04). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі Лавентс проти Латвії зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципом справедливості як одного з основних елементів принципу верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, якість підготовлених документів, витрачений адвокатом час, тощо - є неспівмірним.

Такий висновок викладений Верховним Судом у постанові від 19.02.2021 у справі №820/3072/18.

Крім того, витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (правова позиція висловлена Об`єднаною палатою Верховного Суду від 03.10.2019 року у справі № 922/445/19).

Отже, беручи до уваги положення ЄСПЛ та практику Верховного Суду, виходячи із критерію розумності розміру адвокатських витрат, враховуючи обставини, складність та категорію справи, суд дійшов висновку про те, що справедливим буде зменшення розміру витрат, понесених на надання професійної правничої допомоги до 1500,00 гривень, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Європейський суд з прав людини зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23).

У контексті вищенаведеного, суд вважає наведене обґрунтування цього рішення достатнім.

На підставі вищевикладеного та керуючись статтями 7, 9, 121, 126, 245, 251, 255, 280, 283 КУпАП, статтями73, 74, 77, 134, 139, 241-246, 250, 286 КАС України, суд

вирішив:

Позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Київській області про визнання протиправною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, задовольнити.

Скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії БАВ № 193762, винесену 18 серпня 2023 року поліцейським СРПП відділення поліції № 4 Білоцерківського РУП ГУ НП в Київській області Дорчуком Юрієм Володимировичем, про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 126, ч. 5 ст. 121, ч. 3 ст. 121 КУпАП, із застосуванням штрафу у розмірі 3400 гривень,та закрити справу про адміністративне правопорушення.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції в Київській області, адреса: 01601, м. Київ, вул. Володимирська, 15, , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , понесені судові витрати у виді судового збору в сумі 536 (п`ятсот тридцять шість) гривень 80 копійок та у виді витрат на професійну правничу допомогу в сумі 1500 (одна тисяча п`ятсот) гривень 00 копійок.

Рішення може бути оскаржене до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя С.В.МАНДЗЮК