Справа № 520/761/22
Суддя: Мельнікова Л.В.
Дата ухвалення: 2023-10-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Головуючий І інстанції: Кухар М.Д.

09 жовтня 2023 р. Справа № 520/761/22
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Мельнікової Л.В.,

Суддів: Рєзнікової С.С. , Бегунца А.О. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду у місті Харкові адміністративну справу за апеляційною скаргою Міністерства оборони України на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 06 червня 2022 у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання протиправною відмови, визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -

В с т а н о в и в:

12.01.2022 позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Міністерства оборони України, в якому просить суд :

- визнати протиправною відмову Міністерства оборони України, якою йому відмовлено в отриманні безоплатної первинної правової допомоги з правових питань;

- визнати протиправною бездіяльність Міністерства оборони України, яка полягає у ненаданні йому безоплатної первинної правової допомоги з правових питань порушених у заяві про надання безоплатної первинної правової допомоги датованої 16.11.2021;

- зобов`язати Міністерство оборони України надати йому безоплатну первинну правову допомогу з правових питань, порушених у заяві про надання безоплатної первинної правової допомоги датованої 16.11.2021 відповідно до вимог ЗУ «Про безоплатну правову допомогу».

Позивач також просить встановити судовий контроль за виконанням судового рішення в адміністративній справі.

Вимоги мотивував тим, що Міністерство оборони України протиправно відмовило в наданні безоплатної первинної допомоги з розгляду питань, пов`язаних із призначенням та виплатою одноразової грошової допомоги, передбаченою ст. 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», чим порушило його конституційні права та свободи.

Заперечуючи вимоги адміністративного позову, відповідач зазначив, що аналіз приписів чинного законодавства, якими визначені повноваження Міністерства оборони України, та аналіз характеру інформації, яку позивач просив Міністерство оборони України надати у порядку пункту 1 частини 2 статті 7 Закону України Про безоплатну правову допомогу, свідчать про відсутність у Міністерства оборони України (яке не є розпорядником запитуваної інформації) повноважень, зобов`язання та об`єктивної можливості для визначення та повідомлення позивачу запитуваної правової інформації. З огляду на викладене, позовні вимоги є необґрунтованими, та в їх задоволенні належить відмовити в повному обсязі.

Представник позивача надав до суду відповідь на відзив, в якій зазначив, що запитувана позивачем правова інформація стосується подій та обставин під час проходження позивачем військової служби у Збройних Силах та необхідна для оформлення документу про обставини поранення, який в свою чергу необхідний для призначення одноразової грошової допомоги передбаченої ст.16 ЗУ Про соціально правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей та саме відповідач є тим органом, який повинен надавати первинну правову допомогу з питань порушених у заяві про надання безоплатної первинної правової допомоги, та зазначив, що на офіційному сайті Міністерства оборони України розміщено повідомлення та порядок отримання безоплатної первинної правової допомоги.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 06.06.2022 (розгляд справи відбувся за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) вимоги адміністративного позову ОСОБА_1 задоволено частково.

Судовим рішенням визнано протиправною бездіяльність Міністерства оборони України щодо ненадання ОСОБА_1 правової допомоги з правових питань порушених у заяві про надання безоплатної первинної правової допомоги датованої 16.11.2021.

Міністерство оборони України зобов`язано повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про надання безоплатної первинної правової допомоги датованої 08.11.2021.

В іншій частині позовних вимог - відмовлено.

Судове рішення вмотивовано тим, що відсутність чіткої відповіді на поставлене у зверненні про надання безоплатної первинної правової допомоги відповідно до Закону України "Про безоплатну правову допомогу" питання, що належить до компетенції відповідача, не зважаючи на надсилання Міністерством оборони України листа №298/2/3553 від 07.12.2021, свідчить про те, що відповідач не надав правової допомоги з правових питань поставлених у зверненні. За таких обставин має місце протиправна бездіяльність відповідача, як суб`єкта владних повноважень, стосовно розгляду поданого позивачем звернення.

Не погоджуючись із судовим рішенням, в апеляційній скарзі Міністерство оборони України, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач посилається на відсутність у Міністерства оборони України повноважень, обов`язку, та об`єктивної можливості щодо надання позивачеві правової допомоги з питань, порушених ним у заяві від 16.11.2021. Крім того, на переконання скаржника, запитувана позивачем інформація не відноситься до безоплатної первинної правової допомоги у розумінні Закону України "Про безоплатну правову допомогу", тому вважає, що позивачу надана належна та обґрунтована відповідь в межах компетенції Міністерства оборони України та у відповідності до Закону України "Про звернення громадян".

Аргументи, наведені контролюючим органом в обґрунтування вимог апеляційної скарги, фактично аналогічні наведеному у відзиві на позов.

Відзив на апеляційну скаргу від позивача не надходив, що не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

За приписами ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги (ч. 1 ст. 308). Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язкової підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 2 ст. 308).

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а судове рішення відповідно до положень ст. 316 КАС України слід залишити без змін, з наступних підстав.

Установлено, що 16.11.2021 позивач звернувся до Міністерства оборони України з заявою про надання безоплатної первинної правової допомоги, а саме повідомити: який орган державної влади України уповноважений на даний час видати (оформити) позивачу довідку про обставини його поранення та контузії отриманих ним у 1984 в період проходження ним дійсної військової служби в Демократичній Республіці Афганістан; просив зазначити відповідно до яких норм права орган державної влади України уповноважений оформляти документ про обставини поранення позивача отриманого ним в період проходження військової служби в районі ведення бойових дій в Демократичній Республіці Афганістану 1984; який перелік документів необхідно подати позивачу до уповноваженого органу з видачі (оформлення) довідки про обставини поранення позивача отриманого ним в період проходження військової служби в районі ведення бойових дій в Демократичній Республіці Афганістан у 1984, для отримання вищевказаної довідки; чи була передбачена відповідальність у 1984 (кримінальна, адміністративна або дисциплінарна) у випадку отримання позивачем поранення (контузії), внаслідок дій противника в районі ведення бойових дій при виконанні ним військового обов`язку; просив також зазначити конкретну кваліфікацію правопорушення (злочину) у випадку наявності відповідальності при вказаних позивачем обставинах; до якої відповідальності притягувався би позивач у випадку отримання ним поранення, контузії або травми у 1984, якщо поранення, контузія або травма були б наслідком: вчинення позивачем злочину або адміністративного правопорушення; вчинення позивачем (військовослужбовцем) дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння; навмисного заподіяння собі тілесного ушкодження чи іншого шкоди своєму здоров`ю або самогубства; які дії повинен був вчинити командир відповідно до дисциплінарного статут стосовно позивача, у випадку отримання ним поранення, контузії або травми у 1984, внаслідок: вчинення позивачем злочину або адміністративного правопорушення; вчинення позивачем (військовослужбовцем) дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння; навмисного заподіяння собі тілесного ушкодження чи іншого шкоди своєму здоров`ю або самогубства; по кожному випадку просив конкретно зазначити кваліфікацію (або можливі кваліфікації злочинів та правопорушень) при вказаних позивачем вище обставинах.

Листом №298/2/3553 від 07.12.2021 відповідач роз`яснив позивачеві, що порушені у зверненні питання були та/або можуть бути предметом судового розгляду адміністративної справи у порядку позовного провадження, де представництво інтересів позивача здійснюється адвокатом. Відповідно до відомостей офіційної веб-сторінки Національної асоціації адвокатів України зазначена у зверненні адреса для листування належить адвокату, відомостей, які б свідчили про повноваження вказаного адвоката здійснювати представництво інтересів позивача, у тому числі отримувати правову допомогу в Міноборони та його органах, відсутні. З огляду на викладене, відсутні підстави для надання безоплатної первинної правової допомоги.

Вважаючи протиправною відмову відповідача, позивач звернувся до суду.

Погоджуючись з висновком суду першої інстанції, колегія суддів зазначає, відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Зміст права на безоплатну правову допомогу, порядок реалізації цього права, підстави та порядок надання безоплатної правової допомоги, державні гарантії щодо надання безоплатної правової допомоги визначені Законом України "Про безоплатну правову допомогу" від 02.06.2011 №3460-VI.

Статтею 3 Закону України "Про безоплатну правову допомогу" встановлено, що право на безоплатну правову допомогу - гарантована Конституцією України можливість громадянина України, іноземця, особи без громадянства, у тому числі біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту, отримати в повному обсязі безоплатну первинну правову допомогу, а також можливість певної категорії осіб отримати безоплатну вторинну правову допомогу у випадках, передбачених цим Законом.

Положеннями статті 7 Закону України "Про безоплатну правову допомогу" передбачено, що безоплатна первинна правова допомога - вид державної гарантії, що полягає в інформуванні особи про її права і свободи, порядок їх реалізації, відновлення у випадку їх порушення та порядок оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Безоплатна первинна правова допомога включає такі види правових послуг: 1) надання правової інформації; 2) надання консультацій і роз`яснень з правових питань; 3) складення заяв, скарг та інших документів правового характеру (крім документів процесуального характеру); 4) надання допомоги в забезпеченні доступу особи до вторинної правової допомоги та медіації.

Частиною 1 статті 8 Закону України "Про безоплатну правову допомогу" встановлено, що право на безоплатну первинну правову допомогу згідно з Конституцією України та цим Законом мають усі особи, які перебувають під юрисдикцією України.

Згідно з частиною 1 статті 9 Закону України "Про безоплатну правову допомогу" суб`єктами надання безоплатної первинної правової допомоги в Україні є: 1) органи виконавчої влади; 2) органи місцевого самоврядування; 3) фізичні та юридичні особи приватного права; 4) спеціалізовані установи; 5) центри з надання безоплатної вторинної правової допомоги.

Порядок розгляду звернень про надання безоплатної первинної правової допомоги визначений статтею 10 Закону України "Про безоплатну правову допомогу", згідно з частиною першою якої звернення про надання одного з видів правових послуг, передбачених частиною другою статті 7 цього Закону, надсилаються або подаються особами, які досягли повноліття, безпосередньо до центральних та місцевих органів виконавчої влади, територіальних органів центральних органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх компетенції.

Органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування у разі письмового звернення осіб про надання будь-якого з видів правових послуг, передбачених частиною другою статті 7 цього Закону, з питань, що віднесені до їх повноважень, зобов`язані надати такі послуги протягом 30 календарних днів з дня надходження звернення (частина 4 статті 10 Закону України "Про безоплатну правову допомогу").

Відповідно до частини 5 статті 10 Закону України "Про безоплатну правову допомогу" якщо у зверненні особи міститься лише прохання про надання відповідної правової інформації, така правова допомога надається не пізніше п`ятнадцятиденного терміну з дня отримання звернення.

Згідно з частиною 1 статті 10 Закону України "Про безоплатну правову допомогу" якщо питання, порушені у зверненні, не належать до компетенції органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування, до якого надійшло звернення особи, такий орган протягом п`яти календарних днів повинен надіслати це звернення до відповідного органу та повідомити про це особу, яка подала звернення.

За наведених норм Закону України "Про безоплатну правову допомогу", мета безоплатної первинної правової допомоги полягає в інформуванні особи про її індивідуальні права і свободи, порядок їх реалізації, відновлення у випадку їх порушення та порядок оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Звернення про надання одного з видів правових послуг, передбачених частиною 2 статті 7 вказаного Закону, має бути пов`язано із забезпеченням реалізації індивідуально виражених прав і свобод людини і громадянина, захисту цих прав і свобод, їх відновлення у разі порушення.

Системно аналізуючи вказані норми права, колегія суддів дійшла висновку, що для розгляду звернення позивача про надання первинної правової допомоги необхідно встановити, чи належить відповідач до суб`єктів надання правової допомоги, а саме органів виконавчої влади.

Положенням про Міністерство оборони України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 26.11.2014 №671, визначено, що Міністерство оборони України (Міноборони) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України. Міноборони є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну політику з питань національної безпеки у воєнній сфері, сферах оборони і військового будівництва у мирний час та особливий період. Міноборони є центральним органом виконавчої влади та військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили та Держспецтрансслужба. Міноборони є уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі державної авіації.

Судом першої інстанції також встановлено та скаржником не заперечується, що на офіційному веб-сайті Міністерства оборони України розміщена інформація, про те, що Міністерство оборони України як суб`єкт надання безоплатної первинної правової допомоги, в межах своєї компетенції, надає такі види правових послуг: надання правової інформації; надання консультацій і роз`яснень з правових питань; складення заяв, скарг та інших документів правового характеру (крім документів процесуального характеру); надання допомоги в забезпеченні доступу особи до вторинної правової допомоги та медіації.

З огляду на що, колегія суддів дійшла висновку про те, що належним суб`єктом розгляду заяви позивача про надання безоплатної первинної правової допомоги є саме Міністерство оборони України.

Матеріалами справи встановлено, що позивач, звертаючись до Міністерства оборони України, просив суб`єкта владних повноважень надати правову інформацію.

Листом 298/2/3553 від 07.12.2021 не надано чіткої відповіді на поставлені позивачем у зверненні від 16.11.2021 питання, не зазначено, що питання, порушені у зверненні, не належать до його компетенції. Звернення не передавалося до іншого органу.

Відсутність чіткої відповіді на поставлене у зверненні про надання безоплатної первинної правової допомоги відповідно до Закону України "Про безоплатну правову допомогу" питання, не зважаючи на надсилання позивачу листа, свідчить про те, що відповідач не надав правової допомоги з правових питань поставлених у зверненні.

Вказаний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка викладена у постанові від 23.06.2021 по справі № 420/2752/20.

Доводи апеляційної скарги про те, що запитувана позивачем інформація не відноситься до безоплатної первинної правової допомоги у розумінні Закону України «Про безоплатну правову допомогу» колегія суддів вважає безпідставними, оскільки зі змісту звернення позивача встановлено, що воно стосується надання відповідачем правової інформації та роз`яснень з правових питань, що підпадає під дію вказаного Закону.

Також, колегія суддів зазначає, що підстави відмови у наданні безоплатної первинної правової допомоги, викладені відповідачем у листі, ґрунтуються на підставах, зокрема, можливості вирішення їх в судовому порядку за зверненням позивача до суду, де Міністерство оборони України та його органи є стороною по справі, а також з посиланням на статті 16 КАС України, у відповідно до якої представництво в суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), тоді як право учасника справи отримувати безоплатну правову допомогу іншого учасника справи не передбачено.

Між тим, колегія суддів зауважує, що викладені відповідачем в апеляційній скарзі обставини ненадання позивачем певних документів до свого звернення та не зазначення певних даних, не були окреслені в листі як підстави для відмови в наданні позивачу безоплатної правової допомоги.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що відповідач не надав правової допомоги з правових питань поставлених у зверненні, та не аргументував причини не надання такої правової допомоги. За таких обставин має місце протиправна бездіяльність відповідача як суб`єкта владних повноважень стосовно розгляду поданого позивачем звернення.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Як протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень слід розуміти зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.

З огляду на наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності протиправної бездіяльності відповідача щодо ненадання позивачу правової допомоги з правових питань, порушених у заяві про надання безоплатної первинної правової допомоги від 16.11.2021.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок (тягар) доказування в спорі покладається на відповідача - орган публічної влади, який повинен надати докази, що свідчать про правомірність його дій, законність прийнятих рішень.

Відповідачем жодних доказів на підтвердження правомірності власних дій (бездіяльності), які є предметом оскарження, надано не було.

Також колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що описка допущена судом першої інстанції в резолютивній частині рішення щодо дати заяви ОСОБА_1 про надання безоплатної первинної правової допомоги (08.11.2021 замість вірної 16.11.2021) підлягає виправленню судом першої інстанції.

Інші доводи апеляційної скарги на висновки колегії суддів не впливають.

При цьому, колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (№ 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (№ 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

У відповідності до ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 292, 293, 308, 310, 313, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Міністерства оборони України залишити без задоволення, а рішення Харківського окружного адміністративного суду від 06 червня 2022 року, - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Л.В. Мельнікова
Судді С.С. Рєзнікова А.О. Бегунц