Справа № 420/12473/22
Суддя: Вербицька Н.В.
Дата ухвалення: 2023-10-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
------------------------
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 жовтня 2023 р.м. ОдесаСправа № 420/12473/22

Перша інстанція: суддя Харченко Ю.В.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Вербицької Н.В.,

суддів - Джабурії О.В.,

- Кравченка К.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління ДПС в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 21 червня 2023 року по справі за адміністративним позовом Головного управління ДПС в Одеській області до товариства з обмеженою відповідальністю «ГУД ВІЛЛ АГРО», акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» про визнання недійсними правочинів,

В С Т А Н О В И Л А :

07 вересня 2022 року Головне управління ДПС в Одеській області звернулось до Одеського окружного адміністративного суду з позовною заявою, в якій просило визнати недійсним правочини, укладені між акціонерним товариством "Державна продовольчо-зернова корпорація України" та товариством з обмеженою відповідальністю "ГУД ВІЛЛ АГРО" від 05.08.2019 за № 444, 445, 447, 448 за результатами якого складено податкові накладні на загальну суму 111 106 367,8 грн.

В обґрунтування позовних вимог ГУ ДПС в Одеській області зазначило, що вироком Голосіївського районного суду міста Києва від 17 грудня 2020 року у справі № 752/18763/20 затверджено угоду про визнання винуватості, укладену 28.09.2020 прокурором відділу процесуального керівництва та підтримання публічного обвинувачення управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням органів ДФС України Департаменту нагляду за органами безпеки, Фіскальною та прикордонною службами Офісу Генерального прокурора Дмитренком С.О. та обвинуваченою керівником ТОВ «ГУД ВІЛЛ АГРО» ОСОБА_1 . ОСОБА_1 визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 205-1 КК України, і призначено їй покарання у вигляді штрафу у розмірі 1000 (тисячі) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000 (сімнадцять тисяч) гривень. Позивач наголошує, що під розгляду кримінальної справи судом встановлено, що ОСОБА_1 не мала жодного наміру здійснювати господарську діяльність, та справляти податки за ТОВ «ГУД ВІЛЛ АГРО». На переконання позивача, правочини, що мали місце між відповідачами, за наслідком вчинення котрих були складені податкові накладні на загальну суму 111 106 367,8 грн, мають бути визнані недійсними в судовому порядку на підставі вимог ч. 2 статті 228 Цивільного кодексу України.

Відповідачі відзивів на позовну заяву не надали.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 21 червня 2023 року Головному управлінню ДПС в Одеській області відмовлено в задоволенні позовних вимог.

Не погодившись з прийнятим рішенням, ГУ ДПС в Одеській області подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невірне застосування судом норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким задовольнити його позовні вимоги. Зокрема, апелянт зазначає, що судом першої інстанції не враховано, що правочин, який порушує публічний порядок та не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним - є нікчемним та повинен бути скасований. Апелянт наголошує, що відповідно до вироку Голосіївського районного суду м.Києва від 17.12.2020 року по кримінальній справі № 752/18763/20 ОСОБА_1 , як керівник ТОВ «Гуд Вілл Агро», визнала фіктивний характер здійснення товариством підприємницької діяльності. Тобто ОСОБА_1 , достовірно усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, переєструвала на себе ТОВ «Гуд Вілл Агро» з метою прикриття незаконної діяльності, а саме з метою сприяння суб`єктам господарювання реального сектору економіки в мінімізації податкових зобов`язань, шляхом формування незаконного податкового кредиту та валових витрат, у тому числі для АТ «ДПЗКУ».

АТ «ДПЗКУ» надало відзив на апеляційну скаргу, в якому просило залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, у зв`язку із необґрунтованістю доводів апелянта.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України справа розглядається в порядку письмового провадження.

Заслухавши доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги, матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлені та з матеріалів справи вбачаються наступні обставини.

ТОВ «ГУД ВІЛЛ АГРО», , реєстраційний номер: 0055980, зареєстроване за адресою: 65014, м. Одеса, вул. Базарна, буд. 5, корп. 5, офіс 107. Керівником Підприємства є Батир Ірина Євгеніївна, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Акціонерне товариство "Державна продовольчо-зернова корпорація України", , реєстраційний номер: 0045105, зареєстроване за адресою: 01033, м. Київ, вул. Саксаганського, буд. 1. Керівником є ОСОБА_2 , що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

05 серпня 2019 року між акціонерним товариством "Державна продовольчо-зернова корпорація України" як покупцем з однієї сторони, та ТОВ «ГУД ВІЛЛ АГРО» як продавцем з іншої сторони, укладено 4 договори поставки та 30 додаткових угод до договорів поставки а саме:

- договори поставки №444, №445, №447, №448;

- додаткова угода №0001ПЗ від 27.08.2019 року до договору поставки №444 від 05.08.2019року на суму 8272007,04 грн., додаткова угода №002ПФ від 13.08.2019 року до договору поставки №445 від 05.08.2019 року на суму 1188000,00 грн.; додаткова угода №001ЯЗ від 13.08.20198 року до договору поставки №445 від 05.08.2019 року на суму 1174798,98 грн.; додаткова угода №016П2 від 20.08.2019 року до договору поставки №445 від 05.08.2019року на суму 9300192,41 грн., додаткова угода №015ЯЗ від 13.08.2019 року до договору поставки №445 від 05.08.2019 року на суму 2634397,63 грн.; додаткова угода №014ПФ від 014ПФ від 13.08.2019 року до договору поставки №445 від 05.08.2019 року на суму 6885000,00 грн.; додаткова угода №013ПФ від 13.08.2019 року до договору поставки №445 від 05.08.2019 року на суму 659750,58 грн.; додаткова угода №012ЯЗ від 13.08.2019 року до договору поставки №445 від 05.08.2019 року на суму 3835896,55 грн.; додаткова угода №011ПЗ від 13.08.2019 року до договору поставки №445 від 05.08.2019 року на суму 2000998,26 грн.; додаткова угода №009П2 від 13.08.2019 року до договору поставки №445 від 05.08.2019 року на суму 2256001,92 грн.; додаткова угода №008ПФ від 13.08.2019 року до договору поставки №445 від 05.08.2019 року на суму 611799,47 грн.; додаткова угода №007ПЗ від 13.08.2019 року до договору поставки №445 від 05.08.2019 року на суму 3371250,00 грн.; додаткова угода №006ПФ від 13.08.2019 року до договору поставки №445 від 05.08.2019 року на суму 5386500 грн.; додаткова угода №005ПФ від 13.08.2019 року до договору поставки №445 від 05.08.2019 року на суму 5400000,00 грн.; додаткова угода №010ПЗ від 13.08.2019 року до договору поставки №445 від 05.08.2019 року на суму 1780950,00 грн.; додаткова угода №004ПФ від 13.08.2019 року до договору поставки №445 від 05.08.2019 року на суму 985500,00 грн.; додаткова угода №003ЯЗ від 13.08.2019 року до договору поставки №445 від 05.08.2019 року на суму 591849,47 грн.; додаткова угода №001ПФ від 13.08.2019 року до договору поставки №447 від 05.08.2019 року на суму 1350000,00 грн.; додаткова угода №002ПЗ від 20.08.2019 року до договору поставки №447 від 05.08.2019 року на суму 5618250,00 грн.; додаткова угода №003ПЗ від 20.08.2019 року до договору поставки №447 від 05.08.2019 року на суму 6720000,00 грн.; додаткова угода №004ПЗ від 20.08.2019 року до договору поставки №447 від 05.08.2019 року на суму 2899200,00 грн.; додаткова угода №005П2 від 20.08.2019 року до договору поставки №447 від 05.08.2019 року на суму 6250005,00 грн.; додаткова угода №006ПЗ від 13.08.2019 року до договору поставки №447 від 05.08.2019 року на суму 5760000,00 грн.; додаткова угода №007ПЗ від 13.08.2019 року до договору поставки №447 від 05.08.2019 року на суму 5760000,00 грн.; додаткова угода №008ЯЗ від 13.08.2019 року до договору поставки №447 від 05.08.2019 року на суму 2142000,00 грн.; додаткова угода №009ПЗ від 20.08.2019 року до договору поставки №447 від 05.08.2019 року на суму 5618250,00 грн.; додаткова угода №010П2 від 20.08.2019 року до договору поставки №447 від 05.08.2019 року на суму 6250005,00 грн.; додаткова угода №001ЯЗ від 13.08.2019 року до договору поставки №448 від 05.08.2019 року на суму 6300000,00 грн.; додаткова угода №002ПЗ від 13.08.2019 року до договору поставки №448 від 05.08.2019 року на суму 9629992,80 грн.; додаткова угода №003ПФ від 13.08.2019 року до договору поставки №448 від 05.08.2019 року на суму 9450000,00 грн.

За умовами наведених договорів поставок, постачальник - ТОВ «ГУД ВІЛЛ АГРО» зобов`язується поставити та передати у власність покупця - ПАТ «ДПЗКУ», а покупець прийняти і оплатити зерно українського походження врожаю 2019 року. Культура, клас та кількість зазначається в додаткових угодах до Договору, які є його невід`ємними частинами

Ціна товару за одиницю виміру та загальна вартість товару зазначається в додаткових угодах до Договору поставки, які є його невід`ємними частинами. Сума Договору поставки становить вартість поставленого товару протягом строку дії договору, відповідно до додаткових угод до цього договору.

Місце поставки товару, строк, умови та дата поставки товару зазначаються додаткових угодах до Договору поставки, які є його невід`ємними частинами.

Оплата товар здійснюється покупцем за шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок Постачальника підставі виставленого рахунки-фактури на Постачальника, шляхом (п. 5.1 Договору поставки):

Перший платіж в розмірі вартості товару без ПДВ, вказаного у відповідному рахунку-фактурі, здійснюється на протязі 5 банківських днів з дати виставлення відповідного рахунку-фактури.

Другий платіж в розмірі суми ПДВ вартості фактично отриманого товару, здійснюється на протязі 5 банківських днів з дати отримання Покупцем документів, зазначених у п. 10.04 Договору поставки.

Постачальник, який є платником ПДВ, зобов`язується зареєструвати податкову накладну на товар в Єдиному реєстрі податкових накладних відповідно до ст. 201.1 Податкового кодексу України.

ТОВ «ГУД ВІЛЛ АГРО» (постачальник) виписано на користь ПАТ «ДПЗКУ» (покупець) податкові накладні №5 від 29.08.2019, №2 від 15.08.2019, №1 від 15.08.2019, №20 від 20.08.2019, №19 від 23.08.2019, №№17,18 від 22.08.2019, №15 від 22.08.2019, №16 від 23.08.2019, № 14 від 20.08.2019, №13 від 19.08.2019, №11 від 22.08.2019, №9 від 21.08.2019, №10від 22.08.2019, №8 від 21.08.2019, №7 від 22.08.2019, №6 від 21.08.2019, №12 від 22.08.2019, №4 від 15.08.2019, №3 від 15.08.2019, №21 від 22.08.2019, №22 від 21.08.2019, №23 від 22.08.2019, №24 від 23.08.2019, №25 від 27.08.2019, № 26 від 29.08.2019, №29 від 30.08.2019, №27 від 30.08.2019, №28, від 29.08.2019, №30 від 29.08.2019, №31 від 30.08.2019, №32 від 28.08.2019, №33 від 33 від 29.08.2019, №4 від 03.09.2019, №8, №5, №3, №6, №7 від 03.09.2019, №1 від 01.09.2019, №2 від 02.09.2019, №54-58 від 26.08.2019, №59-62 від 27.08.2019, №63-70 від 28.08.2019, №71 від 29.08.2019, №34 від 18.08.2019, №35-38 від 19.08.2019, №39-41 від 20.08.2019, №42-44 від 21.08.2019, №45-46 від 22.08.2019, № 47-49 від 23.08.2019, №50-52 від 24.08.2019, №53 вд 25.08.2019, №72 від 22.08.2019, №73 від 23.08.2019, №74 від 25.08.2019, №75 від 26.08.2019, №76 від 27.08.2019, №77 від 28.08.2019, №78-79 від 29.08.2019, - на загальну суму 111 106 367,8 грн.

Вироком Голосіївського районного суду м.Києва від17.12.2020 року по кримінальній справі № 752/18763/20 ОСОБА_1 визнано винною за ч.2 ст. 205-1 КК України (Підроблення документів, які подаються для проведення державної реєстрації юридичної особи та фізичних осіб - підприємців), та призначено покарання у виді штрафу в розмірі 17 000 грн.

Вважаючи правочини, укладені між ТОВ "ГУД ВІЛЛ АГРО" під час керівництва ОСОБА_1 та АТ "Державна продовольчо-зернова корпорація України", за наслідками яких були складені вищенаведені податкові накладні, недійсними, Головне управління ДПС в Одеській області звернулося до суду з даною позовною заявою. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано суду належних, достатніх, допустимих доказів на підтвердження протиправності спірних правочинів.

Судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Підпунктом 20.1.30 п. 20.1 ст. 20 ПК України передбачено, що контролюючі органи мають право звертатися до суду, у тому числі подавати позови до підприємств, установ, організацій та фізичних осіб, щодо визнання оспорюваних правочинів недійсними та застосування визначених законодавством заходів, пов`язаних із визнанням правочинів недійсними, а також щодо стягнення в дохід держави коштів, отриманих за нікчемними договорами.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України, передбачено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам;2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним;6) правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Частиною 3 ст. 215 ЦК України визначено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Правові наслідки вчинення правочину, який порушує публічний порядок, вчинений з метою, що суперечить інтересам держави і суспільства передбачені частиною 3 статті 228 ЦК України, а саме: у разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави.

З викладеного слідує, що контролюючі органи законодавчо уповноважені звертатись до суду з позовами щодо визнання оспорюваних правочинів недійсними. Водночас, обов`язковою умовою визнання правочину недійним є встановлення обставин вчинення такого правочину.

Колегія суддів враховує правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 23 травня 2019 року у справі № 826/9653/17, яка полягає у тому, що при розгляді позову про застосування юридичних наслідків вчинення недійсного правочину, який суперечить інтересам держави та суспільства, є встановлення умислу в діях осіб, що уклали такий правочин. При цьому, носіями протиправного умислу юридичних осіб-сторін такого правочину є посадові особи цих юридичних осіб. Відповідні обставини повинні бути відображені в мотивувальній частині судового рішення про визнання недійсним правочину як такого, що вчинений юридичними особами із завідомо суперечною інтересам держави та суспільства метою. Зокрема, слід установити персоналії посадових осіб, у яких виник умисел на вчинення протиправного правочину, зміст їх умислу, обставини, за яких такий умисел виник, тощо.

Отже, заявляючи позов про визнання недійсним договору, позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків.

До кола правочинів, які вчинено без додержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, належать, зокрема правочини, які вчинені з метою ухилення від оподаткування, отримання незаконної податкової вигоди (наприклад, у вигляді податкового кредиту).

Обов`язок довести перед судом, що правочин вчинено з такою метою, в силу норми частини першої статті 77 КАС України покладено на контролюючий орган, який виступає позивачем у даній справі.

Правовою підставою для визнання договору поставки податковим органом вказано ч.2 ст. 228 Цивільного кодексу України.

Разом з тим, в обґрунтування наявності підстав для визнання правочинів, укладених між ТОВ «ГУД ВІЛЛ АГРО» та АТ «ДПЗКУ», недійсними, податковий орган посилається лише на вирок Голосіївського районного суду м.Києва від 17.12.2020 року по кримінальній справі № 752/18763/20, яким ОСОБА_1 визнано винною за ч.2 ст. 205-1 КК України (підроблення документів, які подаються для проведення державної реєстрації юридичної особи та фізичних осіб - підприємців).

Зі змісту вироку вбачається, що ОСОБА_1 , діючи з прямим умислом та корисливим мотивом, бажаючи отримати грошову винагороду, у липні 2019 року, діючи за попередньою змовою з невстановленими слідством особами, підписала та передала останнім реєстраційні документи юридичної особи товариства з обмеженою відповідальністю «ГУД ВІЛЛ АГРО» ().

Крім того, зазначеним вироком затверджено угоду про визнання винуватості, укладену 28 вересня 2020 року між прокурором відділу процесуального керівництва та підтримання публічного обвинувачення управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням органів ДФС України Департаменту нагляду за органами безпеки фіскальною та прикордонною службами Офісу Генерального прокурора Дмитренком С.О. та обвинуваченою ОСОБА_1 у кримінальному провадженні №0000051.

Однак зазначеним вироком не встановлені обставини вчинення відповідачами спірного правочину, як і не встановлені обставини вчинення оспорюваного правочину з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, та обставини його укладення і подальшого виконання.

Отже, вирок Голосіївського районного суду м.Києва від 17.12.2020 року по кримінальній справі № 752/18763/20 не є достатнім доказом на підтвердження обґрунтованості позовних вимог.

В свою чергу, позивачем жодних доказів наявності у діях відповідачів умислу на укладення договору без мети реального настання правових наслідків, з метою заниження об`єкту оподаткування або несплати податків, суду надано не було, на чому обґрунтовано зауважив суд першої інстанції.

Конституційний Суд України в рішенні від 14.12.2011 № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Податковий орган мав можливість зібрати необхідні докази з метою підтвердження обставин, на яких ґрунтуються його позовні вимоги, в тому числі, які б встановлювали факт вчинення спірних правочинів та умов їх виконання відповідачами.

Як вбачається з аналізу повноважень контролюючого органу, наданих йому чинним законодавством, податковий орган має достатні адміністративні можливості для здійснення визначених йому законом завдань та функцій податкового контролю, зокрема, шляхом проведення податкових перевірок з питань реальності здійснення господарських операцій та щодо виявлення фактів вчинення платниками податків податкових правопорушень та отримання від платників податків засвідчених належним чином копій документів, що стосуються фактів виявлених порушень вимог податкового чи іншого законодавства України, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи.

Однак, як вбачається з матеріалів справи, своїми повноваженнями з метою, якою вони надані законом, перед зверненням до суду з даним позовом, позивач не скористався.

Враховуючи викладене, колегія суддів наголошує, що в разі отримання інформації про порушення платником податків валютного, податкового та іншого не врегульованого цим Кодексом законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, яка в даному випадку могла бути отримана, в тому числі, з вироку на який в своєму позові посилається позивач, такі органи зобов`язані здійснити заходи податкового контролю за таким платником податків шляхом, по-перше, направлення на його адресу обов`язкового письмового запиту на отримання пояснень та їх документальних підтверджень, а по-друге, здійснення перевірки такого платника податків в разі ненадання ним таких пояснень та документів.

Водночас, позивачем не було надано суду доказів здійснення такого податкового контролю за діяльність відповідачів, що, відповідно, зумовлює відсутність у нього доказів на підтвердження наявності законних підстав, для визнання правочинів недійсними.

Без належного доведення позивачем підстав та фактів, що зумовлюють визнання договору недійсним, та застосування відповідних наслідків, наведені обставини залишаються припущенням суб`єкта владних повноважень.

Як зазначалось вище, загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у ст. 203 ЦК України. Підстави недійсності правочину визначені у ст.215 ЦК України.

Разом з тим позивачем не зазначено в позовній заяві, недодержання відповідачами яких саме вимог, встановлених ч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України стало підставою для звернення до суду із позовом про визнання правочину недійсним, із якими позивач пов`язує його недійсність.

Посилання апелянта на те, що висновки щодо обставин доведеності факту вчинення правочину, який суперечить інтересам держави та суспільства за наявності вироку за ст.205 КК України (фіктивне підприємництво), викладені в постановах Верховного Суду по справам № 826/17813/18 від 12.11.2019 року, № 826/14465/13-а від 20.0.2018, № 826/22539/15 від 28.05.2019, № 0540/7873/18-а від 28.05.2021 року, оскільки вони прийняті за інших фактичних обставин справ.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30.01.2019 у справі №755/10947/17 зазначила, що незалежно від того чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду.

В свою чергу, в постанові по справі № 160/3364/19 від 07.07.2022 року Велика Палата Верховного Суду відступила від попередніх правових позицій та визнала необґрунтованим висновок Верховного Суду України про те, що статус фіктивного, нелегального підприємства несумісний з легальною підприємницькою діяльністю, у зв`язку із чим господарські операції таких підприємств не можуть бути легалізовані навіть за формального підтвердження документами бухгалтерського обліку.

З урахуванням підходів ЄСПЛ, викладених у рішеннях у справах «Бізнес Супорт Центр проти Болгарії», «Булвес АД проти Болгарії», «Інтерсплав проти України», платник податків не може нести відповідальність за можливі протиправні дії інших юридичних осіб.

За практикою ЄСПЛ, яка сформувалась з питань імперативності правил про прийняття рішення на користь платників податків, у разі існування неоднозначності у тлумаченні прав та/чи обов`язків платника податків слід віддавати перевагу найбільш сприятливому тлумаченню національного законодавства та приймати рішення на користь платника податків (справа «Серков проти України», заява № 39766/05, пункт 43).

В свою чергу АТ «ДПЗКУ» заперечує щодо нереальності договорів з ТОВ «ГУД ВІЛЛ АГРО» та наголошує, що судом першої інстанції вірно взято до уваги, що до матеріалів справи відповідачем долучені копії первинних документів, а саме, договори; додаткові угоди; рахунки на оплату; видаткові накладні; товарно-транспортні накладні; складські квитанції на зерно; платіжні доручення АТ «ДПЗКУ» з відомостями про перерахування сум коштів в оплату товарів, та з відмітками банку про проведення платежів; а також зовнішньоекономічні контракти, електронні митні декларації, договори на поставку продукції власного виробництва з контрагентами- резидентами, разом з первинними і розрахунковими документами, банківськими виписками. На думку судової колегії, зазначені документи підтверджують рух товару, придбаного у ТОВ "ГУД ВІЛЛ АГРО", по ланцюгу постачання.

Викладене свідчить про те, що у АТ «ДПЗКУ» наявні всі необхідні документи, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського та податкового обліку.

Податковий орган, в порушення норм як ПК України так і КАС України, не зазначає, та не надає допустимих доказів на підтвердження протиправності спірних правочинів, що вірно встановлено судом першої інстанції.

Разом з тим, судова колегія вважає обґрунтованими посилання суду першої інстанції на те, що у разі здобуття позивачем належних, та допустимих доказів на обґрунтування своєї правової позиції, в тому числі, шляхом проведення у встановленому Податковим кодексом України порядку перевірок відповідачів, він не позбавлений права звернення до суду з аналогічними позовними вимогами, проте з інших підстав.

Оцінюючи викладене в сукупності, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно та у достатньому обсязі встановив обставини справи, і ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до ст.316 КАС України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Враховуючи, що дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, що підтверджується ухвалою суду про відкриття провадження від 12 вересня 2022 року, постанова суду апеляційної інстанції може бути оскаржена до Верховного Суду лише з підстав, передбачених пп. "а"- "г" п.2 ч.5 ст.328 КАС України

Керуючись ст.ст.308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, судова колегія

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС в Одеській області - залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 21 червня 2023 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення з підстав, передбачених пп. "а"-"г" п.2 ч.5 ст.328 КАС України.

Головуючий: Н.В.Вербицька

Суддя: О.В.Джабурія

Суддя: К.В.Кравченко