Справа № 620/8857/22
Суддя: Парінов Андрій Борисович
Дата ухвалення: 2023-10-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 620/8857/22 Суддя (судді) першої інстанції: Житняк Л.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 жовтня 2023 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого - судді Парінова А.Б.,

суддів: Беспалова О.О.,

Грибан І.О.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 15 лютого 2023 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Чернігівській області, Ліквідаційної комісії Управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області про стягнення індексації середнього заробітку,

У С Т А Н О В И В:

До Чернігівського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (надалі - позивач) з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції в Чернігівській області (надалі - відповідач-1, ГУ НП в Чернігівській області), Ліквідаційної комісії Управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області (надалі - відповідач-2, Ліквідаційна комісія УМВС України в Чернігівській області), в якому просив суд стягнути з Головного управління Національної поліції в Чернігівській області індексацію середнього заробітку, що підлягає виплаті за 1899 днів вимушеного прогулу, в розмірі 2 145 945,90 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що Окружним адміністративним судом міста Києва розглядалася справа 826/17843/14 за позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України та Управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. У серпні 2021 року позивачем було надіслано до Окружного адміністративного суду міста Києва заяву про доповнення підстав позову та збільшення позовних вимог, в якій ОСОБА_1 просив стягнути з Управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області відшкодування втраченої заробітної плати та пов`язаних з цим сум у розмірі 4 373 151,48 грн з урахуванням індексу інфляції. Однак ухвалою суду від 01.06.2022 указану заяву повернуто без розгляду. При цьому, хоча рішенням суду у справі №826/17843/14 позов ОСОБА_1 було задоволено та стягнуто з Управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 28.10.2014 по 01.06.2022 у розмірі 1 034 689,14 грн, питання про стягнення сум індексації середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд у межах справи №826/17843/14 не розглядав.

Викладене, з урахуванням того, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.02.2022 по справі №755/12623/19 прийшла до висновку, що середній заробіток за час вимушеного прогулу за своїм змістом є заробітною платою, а Верховний Суд у постанові від 15.09.2022 по справі №440/5503/20 вказав, що сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу є об`єктом індексації, на переконання позивача, свідчить, що стягнутий на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу підлягає індексації, розмір якої складає 2 145 945,90 грн та підлягає стягненню з відповідача-1.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 15.02.2023 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його з ухваленням нового, яким позов задовольнити у повному обсязі. В обґрунтування своїх доводів зазначає, що суд безпідставно не нерелевантними до цього спору позиції Великої Палати Верховного Суду по справі №755/12623/19 та Верховного Суду по справі №440/5503/20, адже з них випливає чіткий висновок про те, що сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягає індексації. Крім того, зауважує, що з урахуванням практики Європейського суду з прав людини рішення чи захід на користь заявника не є в принципі достатніми, щоб позбавляти його статусу «жертви», доки органи державної влади чітко, ясно та по суті не визнали порушення Конвенції та не забезпечили компенсацію за її порушення.

Так, положеннями ч. 1 ст. 309 КАС України передбачено, що апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження, а апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції - протягом тридцяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.

Згідно з ч. 2 ст. 309 КАС України у виняткових випадках апеляційний суд за клопотанням сторони та з урахуванням особливостей розгляду справи може продовжити строк розгляду справи, але не більш як на п`ятнадцять днів, про що постановляє ухвалу.

У зв`язку з перебування члена колегії суддів у відпустці продовжено строк розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції на розумний термін.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 01.06.2022 по справі №826/17843/14, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 25.08.2022, повністю задоволені позовні вимоги ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України та Управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області:

- визнано протиправним та скасовано наказ Міністра внутрішніх справ України Авакова А.Б. від 27.10.2014 №2239 о/с «По особовому складу» в частині звільнення ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ на підставі п.п.1 п.2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про очищення влади» від 16.09.2014 №1682-VI та п. 62 «а» Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ;

- поновлено ОСОБА_1 з 27.10.2014 на посаді першого заступника начальника Управління міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області - начальника слідчого управління, з дня, наступного після дня його звільнення, тобто з 28.10.2014;

- стягнуто з Управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 28.10.2014 по 01.06.2022 у розмірі 1 034 689,14 грн (один мільйон тридцять чотири тисячі шістсот вісімдесят дев`ять гривень, 14 копійок).

У листопаді 2022 позивачем отримано суму, присуджену рішенням суду по справі №826/17843/14 до стягнення за час вимушеного прогулу, що підтверджується копіями платіжних доручень від 08.11.2022 №22 та №24 (а.с. 72).

Вважаючи, що стягнута сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягає індексації, позивач звернувся до суду із позовом про стягнення такої суми у розмірі 2 145 945,90 грн.

Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції зробив висновок, що середній заробіток, що виплачується за рішенням суду, є разовою виплатою, яка обчислюється із середньої заробітної плати, а тому в силу положень ч. 1 ст. 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» та п. 3 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078, не є об`єктом, до якого може бути застосований індекс інфляції, попри те, що згідно висновку Великої Палати Верховного Суду такий заробіток є заробітною платою. Суд також зауважив на неможливості застосування до спірних правовідносин правової позиції Великої Палати Верховного Суду по справі №755/12623/19 та висновку Верховного Суду по справі №440/5503/20, адже обставини справи №755/12623/19 є відмінними від справи №620/8857/22, а висновок Верховного Суду по справі №440/5503/20 зроблений виключно на основі позиції Великої Палати Верховного Суду по справі №755/12623/19.

Надаючи правову оцінку правомірності прийнятого судом першої інстанції рішення з урахуванням доводів апеляційної скарги та встановлених обставин справи, колегія суддів зазначає про таке.

Відповідно до ч. 6 ст. 95 Кодексу законів про працю України заробітна плата підлягає індексації у встановленому законодавством порядку.

За змістом ст. 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

Приписи ст. 2 указаного Закону визначають, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення).

Отже, за загальним правилом заробітна плата є об`єктом індексації.

Належність середнього заробітку за час вимушеного прогулу до заробітної плати була предметом розгляду Великої Палати Верховного Суду, яка у постанові від 08.02.2022 по справі №755/12623/19 зазначила, що правова природа середнього заробітку за час вимушеного прогулу відрізняється від правової природи середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Середній заробіток за час вимушеного прогулу - це заробітна плата, а середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні таким не є. Заробітна плата не може сплачуватися особі, яка не перебуває в трудових відносинах з роботодавцем, який проводить виплату. При виплаті середнього заробітку за час вимушеного прогулу особа поновлюється на роботі з дня звільнення, тобто вважається такою, що весь цей час перебувала в трудових відносинах.

Таким чином, середній заробіток за час вимушеного прогулу входить до структури заробітної плати бо є заробітною платою.

Спираючись на цю позицію Великої Палати Верховного Суду, Верховний Суд у постанові від 15.09.2022 по справі №440/5503/20 з огляду на положення ст. ст. 1, 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» за подібних обставин прийшов до висновку, що сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу є об`єктом індексації.

Заперечуючи належність середнього заробітку за час вимушеного прогулу до об`єкту індексації, суд першої інстанції обґрунтовував такий висновок тим, що за пунктом 3 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078 (надалі - Порядок №1078), до об`єктів індексації не належать виплати, які обчислюються із середньої заробітної плати. Відтак, згідно позиції суду, оскільки обчислення середнього заробітку за час вимушеного прогулу здійснюється за правилами Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100, виходячи із середньоденної заробітної плати, то він в силу Порядку №1078 не може належати до об`єкта індексації.

Разом з тим, у розрізі наведених вище правових позицій Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду судова колегія вважає такий висновок Чернігівського окружного адміністративного суду помилковим, адже належність середнього заробітку за час вимушеного прогулу до структури заробітної плати свідчить, що він є об`єктом індексації, оскільки попри разовий характер такої виплати вона за своєю правовою природою є заробітною платою, адже при поновленні на роботі незаконно звільненого працівника вважається, що трудові відносини з ним не припинялися.

З урахування наведеного колегія суддів приходить до висновку про необґрунтованість твердження суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог у повному обсязі.

У свою чергу, суд апеляційної інстанції зауважує, що, як було встановлено раніше, на виконання рішення суду по справі №826/17843/14 позивачу було виплачено середній заробіток за час вимушеного прогулу 08.11.2022. При цьому така виплата проведена у розмірі, визначеному у судовому рішенні (з відрахуванням необхідних податків і зборів). Доказів, що при виплаті середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивачу була нарахована та виплачена індексація заробітної плати, матеріали справи не містять. Крім того, невчинення таких дій не заперечується й відповідачем-2, що з урахуванням наведених вище мотивів та позицій суду касаційної інстанції свідчить про бездіяльність останнього щодо нарахування та виплати позивачу індексації середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Колегія суддів звертає увагу на те, що за правилами Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» та Порядку №1078 обов`язок визначення розміру підвищення грошового доходу працівника та суми індексації, що склалася у місяці підвищення цього грошового доходу, а також встановлення факту перевищення розміру підвищення грошового доходу працівника над сумою індексації, що склалася у місяці його підвищення з метою вирішення питання про наявність підстав для виплати індексації у місяці підвищення доходу (базовому місяці), покладається безпосередньо на роботодавця.

При цьому, у межах спірних правовідносин судом не визначається конкретний розмір індексації, на виплату якого мав право позивач. Указаний висновок випливає із згаданих вище положень законодавства, за якими розрахунок розміру індексації є компетенцією відповідача-2 як органу, в якому позивач проходив службу і який виплачував йому заробітну плату (грошове забезпечення).

Згідно Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Здійснюючи судочинство, Європейський суд неодноразово аналізував наявність, межі, спосіб та законність застосування дискреційних повноважень національними органами, їх посадовими особами. Зокрема, в рішенні Європейського суду з прав людини від 17.12.2004 у справі «Педерсен і Бодсгор проти Данії» зазначено, що здійснюючи наглядову юрисдикцію, суд, не ставлячи своїм завданням підміняти компетентні національні органи, перевіряє, чи відповідають рішення національних держаних органів, які їх винесли з використанням свого дискреційного права, положенням Конвенції та Протоколів до неї. Суд є правозастосовчим органом та не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 02.06.2006 у справі «Волохи проти України» (заява № 23543/02) при наданні оцінки повноваженням державних органів суд виходив з декількох ознак, зокрема щодо наявності дискреції. Так, суд вказав, що норма права є «передбачуваною», якщо вона сформульована з достатньою чіткістю, що дає змогу кожній особі - у разі потреби за допомогою відповідної консультації - регулювати свою поведінку. …надання правової дискреції органам виконавчої влади у вигляді необмежених повноважень було б несумісним з принципом верховенства права. Отже, закон має з достатньою чіткістю визначати межі такої дискреції, наданої компетентним органам, і порядок її здійснення, з урахуванням законної мети даного заходу, щоб забезпечити особі належний захист від свавільного втручання».

Тобто, під дискреційним повноваженням слід розуміти компетенцію суб`єкта владних повноважень на прийняття самостійного рішення в межах, визначених законодавством, та з урахуванням принципу верховенства права.

Зміст компетенції органу виконавчої влади складають його повноваження певні права та обов`язки органу діяти, вирішуючи коло справ, визначених цією компетенцією. В одних випадках це зміст прав та обов`язків (право діяти чи утримуватися від певних дій). В інших випадках органу виконавчої влади надається свобода діяти на свій розсуд, тобто оцінюючи ситуацію, вибирати один із кількох варіантів дій (або утримуватися від дій) чи один з варіантів можливих рішень.

У спірному випадку індексація не нараховувалася та не виплачувалася позивачу, а тому суб`єкт владних повноважень у межах наданих йому повноважень має виконати свій обов`язок по нарахуванню та виплаті індексації середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Указаний висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, що викладена в постанові від 15.10.2020 (справа № 240/11882/19), а також постанові від 23.09.2020 (справа № 620/3282/18).

Відтак позовні вимоги у заявлений позивачем спосіб шляхом стягнення обчисленої ним самостійно суми індексації середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 2 145 945,90 грн задоволенню не підлягають.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

З урахуванням наведеного колегія суддів приходить до висновку, що у межах цього спору та за чинного правового регулювання ефективним, належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача є, поряд з визнанням протиправною бездіяльності відповідача-2, зобов`язати останнього нарахувати та виплатити позивачу індексацію середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 28.10.2014 по 01.06.2022.

Враховуючи вищевикладене колегія суддів приходить до висновку про необхідність часткового задоволення позову в цій справі.

Отже, судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права в рішенні суду, яким відмовлено у задоволенні вимог позивача, що призвело до неправильного вирішення спору та є підставою для скасування та прийняття нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

При цьому, згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Приписи п. п. 1, 4 ч. 1, ч. 2 ст. 317 КАС України визначають, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

У зв`язку з цим колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу - задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги частково.

Згідно з ч. 6 ст. 139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Разом з тим, оскільки в силу п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору, а доказів понесення ним інших судових витрат відсутні, то судом апеляційної інстанції не здійснює зміну розподілу судових витрат.

Керуючись ст. ст. 240, 242-244, 250, 308, 311, 312, 315, 317, 320, 321, 322, 325 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 15 лютого 2023 року - скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Ліквідаційної комісії Управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Зобов`язати Ліквідаційну комісію Управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 28 жовтня 2014 року по 01 червня 2022 року.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя А.Б. Парінов

Судді: О.О. Беспалов

І.О. Грибан