Справа № 240/33166/22
Суддя: Полотнянко Ю.П.
Дата ухвалення: 2023-10-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 240/33166/22

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Капинос О.В.

Суддя-доповідач - Полотнянко Ю.П.

09 жовтня 2023 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Полотнянка Ю.П.

суддів: Смілянця Е. С. Драчук Т. О. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 30 березня 2023 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Бердичівської районної державної адміністрації Житомирської області про визнання незаконним і скасуваня наказу, визнання протиправною бездіяльності, стягнення коштів,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив суд:

- визнати незаконним і скасувати наказ керівника апарату Бердичівської районної державної адміністрації Житомирської області від 26.07.2022 №37-к "Про внесення змін до наказу по апарату райдержадміністрації від 10.03.2033 "12-К "Про увільнення від роботи ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на час проходження військової служби" в частині, що стосується ОСОБА_1 ;

- визнати протиправною бездіяльність Бердичівської районної державної адміністрації Житомирської області та її апарату, яка полягає у нездійсненні нарахування та виплаті йому середнього заробітку за період з 19.07.2022 по 27.11.2022 (період перебування на військовій службі);

- стягнути з Бердичівської районної державної адміністрації Житомирської області середній заробіток (з урахуванням індексу інфляції) за період з 19.07.2022 по 27.11.2022 в розмірі нарахованому на момент припинення виплати (19.07.2022) зі сплатою відповідних обов`язкових платежів із цієї суми та його розподілу у відповідних бухгалтерських документах, що визначає розмір пенсійного забезпечення на відповідні періоди, в яких вони мали бути здійснені;

- визнати протиправною бездіяльність Бердичівської районної державної адміністрації Житомирської області та її апарату, яка полягає у обмеженні його права на щорічну основну відпустку за період з 19.07.2022 по 27.11.2022 та зобов`язати включити цей період в стаж роботи, який дає право на щорічну основну відпустку.

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 30.03.2023 у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позов.

Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, у відповідності до вимог п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України.

Розглянувши матеріали справи, колегія суддів апеляційної інстанції, дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції та під час апеляційного провадження встановлено, що ОСОБА_1 з жовтня 2020 року працює в Бердичівській РДА на посадах завідуючого юридичним сектором, апарату РДА, начальника юридичного відділу апарату РДА.

Наказом командира НОМЕР_1 окремого батальйону територіальної оборони від 27.02.2022 №3 позивача з 26.02.2022 прийнято на військову службу відповідно до мобілізаційного призначення за мобілізаційним планом, Указу Президента України №64/2022 від 24.02.2022 "Про введення воєнного стану в Україні", зараховано до списків особового складу НОМЕР_1 окремого батальйону територіальної оборони НОМЕР_2 окремої бригади територіальної оборони Регіонального управління Сил територіальної оборони " ІНФОРМАЦІЯ_1 " Командування Сил територіальної оборони Збройних Сил України на посаду старшого солдата.

Згідно наказу командира військової частини НОМЕР_3 від 26.11.2022 №279 позивача звільнено з військової служби у відставку за станом здоров`я з 26.11.2022.

Відповідно до наказу керівника апарату Бердичівської районної державної адміністрації Житомирської області від 10.03.2022 №12-К у зв`язку з прийняттям позивача на військову службу останнього увільнено від роботи та згідно з ст. 119 КЗпП України збережено за ним місце роботи, займану посаду та середній заробіток з 26.02.2022 до дня фактичного звільнення з військової служби.

У зв`язку із змінами, внесеними до частини третьої статті 119 Кодексу законів про працю України Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" від 01.07.2022 №2352-ІХ, наказом керівника апарату Бердичівської районної державної адміністрації Житомирської області від 26.07.2022 №37-к "Про внесення змін до наказу по апарату райдержадміністрації від 10.03.2033 "12-К "Про увільнення від роботи ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на час проходження військової служби" позивачу з 19.07.2022 припинено нарахування і виплату середнього заробітку.

Не погоджуючись з вказаним наказом позивач, звернувся до суду з даним позовом.

Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" внесено зміни у частині третій статті 119: слова "зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток" замінено словами "зберігаються місце роботи і посада".

Щодо позовної вимоги про визнання протиправною бездіяльності Бердичівської районної державної адміністрації Житомирської області та її апарату, яка полягає у обмеженні права на щорічну основну відпустку за період з 19.07.2022 по 27.11.2022 та зобов`язання включити цей період в стаж роботи, який дає право на щорічну основну відпустку, суд зазначив, що до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку не зараховується час, коли працівник проходив військову службу за призовом під час мобілізації.

Разом з тим, позивачем всупереч вимог зазначеної процесуальної норми не надано будь-яких доказів, що він звертався до відповідача з питання зарахування стажу військової служби до стажу, що дає право на щорічну основну відпустку за місцем роботи.

Однак, з матеріалів справи вбачається, що наказом керівника апарату Бердичівської РДА від 06.12.2022 № 64-В позивачу була надана щорічна основна оплачувана відпустка за період роботи 11.10.2021 - 10.10.2022 з виплатою грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати.

В той же час суд зазначив, що ст.40 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" передбачено, що гарантії правового і соціального захисту громадян України, які виконують конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, забезпечуються відповідно до законів України "Про Збройні Сили України", "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", "Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей" та іншими законами.

Таким чином, позивач на період проходження військової служби мав право на щорічну основну відпустку в порядку, визначеному ст.10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно частин 1 3 статті 1 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 № 2232-XII з наступними змінами та доповненнями у редакції на час виникнення спірних правовідносин (далі Закон № 2232-XII) захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту, посади в яких комплектуються військовослужбовцями. Військовий обов`язок включає у тому числі проходження військової служби.

Статтею 2 цього Закону встановлено, що проходження військової служби здійснюється громадянами України у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.

Глава VII Закону України № 2232-XII врегульовує особливості призову під час мобілізації.

Згідно частини 2 статті 39 Закону України № 2232-XII громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частиною 3 статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною 1 статті 53 і частиною 2 статті 57 Закону України «Про освіту», частиною 2 статті 44, частиною 1 статті 54 і частиною 3 статті 63 Закону України «Про фахову передвищу освіту», частиною 2 статті 46 Закону України «Про вищу освіту».

Частиною 3 статті 119 Кодексу законів про працю України в редакції, чинній до 18.07.2022 включно, було передбачено, що за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

У подальшому, Законом України № 2352-IX, який набрав чинності 19.07.2022, внесено зміни у частину 3 статті 119 Кодексу законів про працю України, а саме слова «зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток» замінено словами «зберігаються місце роботи і посада».

Таким чином, компенсація з бюджету середнього заробітку на підприємстві (в установі/організації), де працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності здійснюється по 18.07.2022 включно, тобто до набрання чинності Закону України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин від 01.07.2022. Водночас, з 19.07.2022 правові підстави для збереження середнього заробітку за працівником призваним на військову службу відсутні.

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Як слідує з Рішення Конституційного Суду України від 09.02.1999 № 1/99-рп, частину першу статті 58 Конституції України щодо дії нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Відповідно зміст суб`єктивного права особи, у тому числі права особи на звернення до суду, слід визначати із застосуванням законодавства, яке діяло на момент виникнення відповідного права.

Водночас, неприпустимість зворотної дії нормативно-правового акта полягає в тому, що запроваджені ним нові норми не можуть застосовуватися до правовідносин, які існували до набрання ним чинності. Отже, приписи нового нормативно-правового акта не можуть змінити обсяг прав, який було встановлено попередніми нормативно-правовими актами.

У абзацах четвертому, п`ятому пункту 5 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України (Перший сенат) від 12.07.2019 №5-р(І)/2019 зазначено, що за змістом частини першої статті 58 Конституції України новий акт законодавства застосовується до тих правовідносин, які виникли після набрання ним чинності. Якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення акта законодавства та продовжують існувати після його ухвалення, то нове нормативне регулювання застосовується з дня набрання ним чинності або з дня, встановленого цим нормативно-правовим актом, але не раніше дня його офіційного опублікування. Закон не має зворотної дії в часі, оскільки не поширюється на безстрокові трудові договори, укладені до його прийняття, а передбачає припинення цих договорів з моменту набрання ним чинності та можливість продовження трудових правовідносин на умовах контракту між професійними творчими працівниками (художнім та артистичним персоналом) і державними та комунальними закладами культури. Таким чином, Закон спрямований на регулювання тих правовідносин, які виникнуть після набрання ним чинності, а трудові правовідносини, що виникли раніше, повинні бути приведені у відповідність із новим юридичним регулюванням.

Враховуючи вищенаведене, до спірних відносин підлягає застосуванню ч. 3 ст. 119 КЗпП України в редакції з 19.07.2022, адже останні мають місце в період часу після набрання чинності вказаною нормою права.

Таким чином, лише у період до 18.07.2022 включно за позивачем зберігалось право на отримання середнього заробітку за посадою.

За вказаних обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідач, приймаючи оспорюваний наказ діяв в межах повноважень та у спосіб, передбачений законом, а тому відсутні підстави для його скасування.

Щодо позовної вимоги про визнання протиправною бездіяльності Бердичівської районної державної адміністрації Житомирської області та її апарату, яка полягає у обмеженні права на щорічну основну відпустку за період з 19.07.2022 по 27.11.2022 та зобов`язання включити цей період в стаж роботи, який дає право на щорічну основну відпустку, суд зазначає наступне.

Спірні правовідносини в цій частині врегульовані Кодексом законів про працю України, Законами України "Про державну службу" від 10.12.2015 № 889-VIII (далі -Закон № 889-VIII) та "Про відпустки" від 15.11.1996 № 504/96-ВР (далі - Закон № 504/96-ВР).

Статтею 57 Закону № 889-VIII визначено, що державним службовцям надається щорічна основна оплачувана відпустка тривалістю 30 календарних днів, якщо законом не передбачено більш тривалої відпустки, з виплатою грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати.

Відповідно до ст.59 цього Закону щорічні відпустки надаються державним службовцям у порядку та на умовах, визначених законодавством про працю.

Пунктом 2 ч.1 ст.82 КЗпПУ (в редакції зі змінами, внесеними згідно Закону від 01.07.2022 №2352-IX, яка діє з 19.07.2022) передбачено, що до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку (стаття 75 цього Кодексу), зараховуються час, коли працівник фактично не працював, але за ним згідно із законодавством зберігалися місце роботи (посада) та заробітна плата повністю або частково (у тому числі час оплаченого вимушеного прогулу, спричиненого незаконним звільненням або переведенням на іншу роботу), крім випадків, коли за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігалися місце роботи і посада на підприємстві на час призову.

Аналогічне правове регулювання міститься в ст.9 Закону України "Про відпустки".

Системний аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку, що до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку не зараховується час, коли працівник проходив військову службу за призовом під час мобілізації.

Частиною 1 ст.77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Разом з тим, позивачем всупереч вимог зазначеної процесуальної норми не надано будь-яких доказів, що він звертався до відповідача з питання зарахування стажу військової служби до стажу, що дає право на щорічну основну відпустку за місцем роботи.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що наказом керівника апарату Бердичівської РДА від 06.12.2022 № 64-В позивачу була надана щорічна основна оплачувана відпустка за період роботи 11.10.2021 - 10.10.2022 з виплатою грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати.

В той же час суд зазначає, що ст.40 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" передбачено, що гарантії правового і соціального захисту громадян України, які виконують конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, забезпечуються відповідно до законів України "Про Збройні Сили України", "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", "Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей" та іншими законами.

Таким чином, позивач на період проходження військової служби мав право на щорічну основну відпустку в порядку, визначеному ст.10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

З огляду на викладене, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеному рішенні, у зв`язку з чим підстав для його скасування не вбачається.

Інші доводи апеляційної скарги встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

За змістом частини першої статті 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 30 березня 2023 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили відповідно до ст. 325 КАС України та оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий Полотнянко Ю.П.

Судді Смілянець Е. С. Драчук Т. О.