Справа № 480/378/23
Суддя: Бартош Н.С.
Дата ухвалення: 2023-10-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 жовтня 2023 р. Справа № 480/378/23
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Бартош Н.С.,

Суддів: Присяжнюк О.В. , Подобайло З.Г. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Сумської митниці на рішення Сумського окружного адміністративного суду (головуючий І інстанції Глазько С.М.) від 26.04.2023 року по справі № 480/378/23

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Гранд Мета

до Сумської митниці

про визнання протиправною та скасування картки відмови, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ТОВ Гранд Мета, звернувся до Сумського окружного адміністративного суду із позовною заявою, в якій просив:

визнати протиправною та скасувати картку відмови у прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення № UA805020/2022/000350 від 22.09.2022;

зобов`язати Сумську митницю відновити режим вільної торгівлі (преференційний режим) до товарів, що пройшли процедуру митного оформлення за митною декларацією типу ІМ 40 ДЕ від 22.09.2022 № UA805020/2022/010459

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що імпортований ТОВ ГРАНД МЕТА товар, оформлений за МД № 805020/2022/010459 від 23.09.2022, ввозився резидентом держави - учасниці цієї Угоди і ввозився з митної території Узбекистану - держави - учасниці цієї Угоди. Тобто, Україна в даному випадку являється країною імпорту (країною, в яку ввозиться товар), а Узбекистан - країною експорту (країною, з якої вивозиться товар). Вказує, що доводи відповідача, які викладені в оскаржуваній картці відмови про те, що товар ввезено в країну з території Узбекистану транзитом через територію Румунії, яка не є учасником Угоди про створення зони вільної торгівлі від 15 квітня 1994 року, не відають дійсності, оскільки на наданій до митного оформлення транспортній накладній від 31.08.2022 А № 332355 наявні відтиски митної печатки не Румунії, а Молдови. Також зазначив, що країною походження товару вважається країна, в якій товар був повністю вироблений або підданий достатній переробці відповідно до критеріїв, встановлених цим Кодексом. Повністю вироблені або піддані достатній переробці товари преференційного походження визначаються на основі законів України, а також міжнародних договорів України, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України. При існуванні встановлених правил прямого транспортування товарів із країни їхнього походження дозволяється відступати від них у випадках, коли таке транспортування неможливе в силу географічного положення та/або якщо товари знаходяться під митним контролем у третіх країнах (ч. ч. 1, 2, 7, 8 ст. 36 МК України).

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 26.04.2023 року по справі № 480/378/23 позовні вимоги задоволено.

Визнано протиправною та скасовано картку відмови у прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення № UA805020/2022/000350 від 22.09.2022.

Зобов`язано Сумську митницю (вул. Юрія Вєтрова, 24, м. Суми, Сумська область, 40020, ) відновити режим вільної торгівлі (преференційний режим) до товарів, що пройшли процедуру митного оформлення за митною декларацією типу ІМ 40 ДЕ від 23.09.2022 № UA805020/2022/010459.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Сумської митниці (вул. Юрія Вєтрова, 24, м. Суми, Сумська область, 40020, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Гранд Мета" (вул. Герасима Кондратьєва, 168, м. Суми, Сумська область, 40021, ) суму судового збору у розмірі 2684,00 грн та витрати на правничу допомогу у розмірі 6000,00 грн.

Відповідач не погодився з рішенням суду першої інстанції та подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому наполягає на законності рішення суду першої інстанції, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю.

Ухвалами Другого апеляційного адміністративного суду від 19.07.2023 р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Сумської митниці на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 26.04.2023 року по справі № 480/378/23 та призначено справу до розгляду в порядку письмового провадження.

Сторони про розгляд справи в порядку письмового провадження повідомлені належним чином.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги та відзив на неї, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачем було подано Сумській митниці до митного оформлення товару митну декларацію типу "ІМ 40 ДЕ", яка була прийнята та зареєстрована за № UA805020/2022/000350 (далі - МД).

Згідно наданих до митного оформлення документів, продавцем товару є ТОВ BARKES-TEKS (Республіка Узбекистан), покупцем - ТОВ Гранд Мета (Україна). Відомості про країну походження вищевказаного товару "UZ" (Республіка Узбекистан) зазначено в МД та підтверджено наданим сертифікатом про походження товарів форми СТ-1.

Позивачем було враховано застосування тарифної преференції зі сплати ввізного мита за кодом "400" (товари, що ввозяться в Україну згідно з міжурядовими угодами України з країнами СНД (крім Республіки Грузія).

Натомість, відповідачем встановлено, що відповідно до товаросупровідних документів, виявлено відтиски печаток митного органу Румунії, які підтверджують, що товар ввезений в Україну з території Узбекистану транзитом через територію країни, а саме Румунію, яка не є учасником Угоди про створення зони вільної торгівлі від 15.04.1994, а тому позивач не має право застосовувати тарифну преференцію зі сплати ввізного мита за кодом "400" (товари, що ввозяться в Україну згідно з міжурядовими угодами України з країнами СНД (крім Республіки Грузія), у зв`язку із чим відповідачем прийнято картку відмови у прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення № UA805020/2022/000350 від 22.09.2022.

Разом із тим, як зазначає позивач, виходячи із намірів уникнення додаткових фінансових втрат у вигляді внесення оплати за надмірне перебування завантаженого транспортного засобу в зоні митного контролю та потреби у забезпеченні належного товарообігу у господарській діяльності, задля митного оформлення вказаної партії товару, 23.09.2022 позивач був змушений подати нову митну декларацію № UA805020/2022/010459 із виконанням усіх вимог, наведених в оскаржуваній картці відмови. Зазначене призвело до необхідності внесення позивачем на депозитний рахунок відповідача додаткової суми митних платежів у загальному розмірі 341834,36 грн, яка складається з 284861,97 грн мита та 56972,39 грн ПДВ.

Позивач не погодився із прийнятою відповідачем карткою відмови у прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення, у зв`язку із чим звернувся до суду першої інстанції із вищевказаними позовними вимогами.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції дійшов до висновку, що позивач має право на застосування відповідної пільги, оскільки товар експортується резидентом однієї з держав - учасниць цієї Угоди (продавець - юридична особа Республіки Узбекистан) і ввозиться резидентом держави - учасниці цієї Угоди (покупець - юридична особа України - позивач) з митної території іншої держави - учасниці цієї Угоди (Республіка Молдови).

В доводах апеляційної скарги відповідач по справі посилається на те, що однією із підстав для надання пільг щодо товарів, які користуються режимом вільної торгівлі в спірних правовідносинах належить, зокрема, Угода про створення зони вільної торгівлі від 15.04.1994 на застосування якої вказується в пункті 9 Правил визначення країни походження товарів, затверджених Рішенням Ради Глав Урядів Співдружності Незалежних Держав від 24.09.1993 (зі змінами), та учасниками якої є Україна та Республіка Узбекистан. Застосування преференції за кодом 400, передбаченої наказ Міністерства фінансів України № 1011, можливе за наявності відповідних правових підстав, визначених в пункті 9 Рішення від 24.09.1993 державами - учасницями якого є Україна та Республіка Узбекистан. За результатами здійсненого відповідачем аналізу наданих товаросупровідних документів було виявлено факт порушення позивачем вимог статті 9 Правил визначення країни походження товарів від 24.09.1993, затверджених Рішенням Ради Глав Урядів Співдружності Незалежних Держав, якою визначено, що товар вважається як такий, що походить з митної території держави - учасниці Угоди про створення зони вільної торгівлі від 15 квітня 1994 року, якщо він відповідає встановленим цими Правилами критеріям походження, експортується резидентом однієї з держав - учасниць цієї Угоди і ввозиться резидентом держави - учасниці цієї Угоди з митної території іншої держави - учасниці цієї Угоди, в частині того, що товар ввезено в Україну з митної території Румунії, яка не є учасником Угоди про створення зони вільної торгівлі від 15 квітня 1994 року.

Відповідач зазначає, що ним було встановлено, що згідно товаросупровідних документів виявлено відтиски печаток митного органу Румунії, які підтверджують факт того, що товар ввезено в Україну із території Узбекистану транзитом через територію Румунії, яка не є учасником Угоди про створення зони вільної торгівлі від 15.04.1994.

Листом Державної митної служби України від 05.07.2022 № 08-1/15-03/7/3716 роз`яснено, що Рішенням про Правила визначення країни походження товарів від 24 вересня 1993 року не передбачено можливість транспортування в Україну товарів походженням з Узбекистану транзитом через територію країн, які не є учасниками Угоди про створення зони вільної торгівлі від 15 квітня 1994 року.

Враховуючи вищевикладене, сертифікат про походження товару СТ-1 від 31.08.2022 № UZUА01 Сумською митницею не визнано для застосуванням преференції "400" зі сплати ввізного мита.

Зазначає, що позивачем при оформленні товару ввезеного з митної території Румунії, яка не є державою учасницею Угоди про створення зони вільної торгівлі від 15 квітня 1994 року, безпідставно застосовано преференції зі сплати ввізного мита за кодом 400, які визначені наказом Міністерства фінансів України від 20.09.2012 № 1011.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та відхиляє доводи апелянта, з огляду на наступне.

Судовим розглядом встановлено, що 31.03.2017 р. між позивачем (покупцем) та ТОВ BARKES-TEKS (Республіка Узбекистан) (постачальником) було укладено контракт № 06/17 на поставку товару із обов`язковим наданням продавцем оригіналів сертифікатів походження товару по формі СТ-1 та акту експертизи до нього. Товар в межах вказаного контракту систематично поставлявся в Україну на умовах режиму вільної торгівлі із умовним повним звільненням від сплати мита.

Позивачем було подано Сумській митниці до митного оформлення товару митну декларацію типу "ІМ 40 ДЕ", яка була прийнята та зареєстрована за № 805020/2022/010459 від 23.09.2022 р.

При цьому, підприємством позивача було враховано застосування тарифної преференції зі сплати ввізного мита за кодом "400" (товари, що ввозяться в Україну згідно з міжурядовими угодами України з країнами СНД (крім Республіки Грузія).

В свою чергу, відповідачем встановлено, що згідно товаросупровідних документів виявлено відтиски печаток митного органу Румунії, які підтверджують, що товар ввезено в Україну з митної території Румунії, яка не є учасником Угоди про створення зони вільної торгівлі від 15.04.1994, а тому позивач не має право застосовувати тарифну преференцію зі сплати ввізного мита за кодом "400" (товари, що ввозяться в Україну згідно з міжурядовими угодами України з країнами СНД (крім Республіки Грузія), у зв`язку із чим відповідачем прийнято картку відмови у прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення № UA805020/2022/000350 від 22.09.2022 р.

Колегія суддів зазначає, що згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Положеннями ч. 1 ст. 1 Митного кодексу України (далі - МК України) визначено, що законодавство України з питань митної справи складається з Конституції України, цього Кодексу, інших законів України, що регулюють питання, зазначені у статті 7 цього Кодексу, з міжнародних договорів України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також з нормативно-правових актів, виданих на основі та на виконання цього Кодексу та інших законодавчих актів.

МК України регулює питання сплати митних платежів, зокрема стаття 289 цього Кодексу вказує на те, коли виникає обов`язок зі сплати митних платежів. Пунктом 1 частини першої цієї статті визначено, що обов`язок із сплати митних платежів виникає у разі ввезення товарів на митну територію України - з моменту фактичного ввезення цих товарів на митну територію України.

Відповідно до ч. 5 ст. 280 МК України, ввізне мито є диференційованим щодо товарів, що походять з держав, які спільно з Україною входять до митних союзів або утворюють з нею зони вільної торгівлі. У разі встановлення будь-якого спеціального преференційного митного режиму згідно з міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовуються преференційні ставки ввізного мита, встановлені Митним тарифом України. До товарів, що походять з України або з держав - членів Світової організації торгівлі, або з держав, з якими Україна уклала двосторонні або регіональні угоди щодо режиму найбільшого сприяння, застосовуються пільгові ставки ввізного мита, встановлені Митним тарифом України, якщо інше не встановлено законом. До решти товарів застосовуються повні ставки ввізного мита, встановлені Митним тарифом України.

Згідно з ч. 1 ст. 281 МК України допускається встановлення тарифних пільг (тарифних преференцій) щодо ставок Митного тарифу України у вигляді звільнення від оподаткування ввізним митом, зниження ставок ввізного мита або встановлення тарифних квот відповідно до законодавства України та для ввезення товарів, що походять з держав, з якими укладено відповідні міжнародні договори.

Положеннями п. 2 ч. 1 ст. 292 МК України передбачено, що митні платежі не сплачуються у разі, якщо відповідно до цього Кодексу, Податкового кодексу України, інших законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України щодо товарів надано звільнення або повне умовне звільнення від сплати митних платежів - у період дії такого звільнення і при дотриманні умов, у зв`язку з якими його надано.

Згідно з ч. 3 ст. 1 МК України якщо міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені цим Кодексом та іншими законами України, застосовуються правила міжнародного договору України.

Як вказувалося вище 31.03.2017 року між позивачем та ТОВ BARKES-TEKS (Республіка Узбекистан) було укладено контракт № 06/17 на поставку товару - махрові фарбовані бавовняні рушники та інші текстильні товари із обов`язковим наданням постачальником сертифікату походження товару по формі СТ-1 та Акту експертизи до нього.

22.09.2022 з метою митного оформлення товару за вказаним контрактом уповноваженою особою позивача було подано Сумській митниці до митного оформлення товару митну декларацію типу "ІМ 40 ДЕ", яка була прийнята та зареєстрована за № 805020/2022/010459 із застосуванням преференції "400" зі сплати ввізного мита.

Однак, відповідачем встановлено, що згідно наданої під час митного оформлення автотранспортної накладної від 31.08.2022 А № 332355 виявлено відтиски печаток митного органу Румунії, які підтверджують те, що товар було ввезено в Україну з митної території Румунії, яка не є учасником угоди про створення зони вільної торгівлі від 15.04.1994, а тому позивач не має право застосовувати тарифну преференцію зі сплати ввізного мита за кодом "400" (товари, що ввозяться в Україну згідно з міжурядовими угодами України з країнами СНД (крім Республіки Грузія), у зв`язку із чим відповідачем прийнято оскаржувану картку відмови у прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення № UA805020/2022/000350 від 22.09.2022.

Колегія суддів звертає увагу, що відповідачем по справі фактично не заперечується те, що товар, який був ввезено ТОВ Гранд Мета, вироблений або підданий достатній переробці в Республіці Узбекистан та відповідає вимогам походження, встановленим відносно таких, цей факт підтверджений сертифікатом про походження товару форми, актом експертиз походження товару.

Законом України від 04.11.1995 року № 425/95-ВР (який є чинним станом на дату прийняття цієї постанови суду апеляційної інстанції) було ратифіковано угоду Урядом України та Урядом Республіки Узбекистан про вільну торгівлю, підписану в м. Ташкенті 29.12.1994 року.

Відповідно до частини першої статті 1 Угоди між Урядом України та Урядом Республіки Узбекистан про вільну торгівлю від 29.12.1994 року Договірні Сторони не застосовують мита, податки і збори, що мають еквівалентну дію, а також кількісні обмеження на експорт і (або) імпорт товарів, що відправлятимуться з митної території однієї з Договірних Сторін і призначених для митної території іншої Договірної Сторони. Вилучення з цього торговельного режиму за погодженою номенклатурою товарів оформляється документами, що є невід`ємною частиною дійсної Угоди.

Частиною третьою статті 1 Угоди між Урядом України та Урядом Республіки Узбекистан про вільну торгівлю передбачено, що для цілей дійсної Угоди і на період її дії під товарами, що відправляються з територій Договірних Сторін, розуміються товари, визначені Правилами визначення країни походження товарів від 24 вересня 1993 року, затвердженими Рішенням Ради Глав Урядів Співдружності Незалежних Держав.

Ці Правила підписані, серед іншого, главами урядів України та Узбекистану, а тому набрали чинності і на підставі частини третьої статті 1 Угоди між Урядом України та Урядом Республіки Узбекистан про вільну торгівлю від 29.12.1994 року застосовуються для України та Республіки Узбекистан.

Пунктом 9 Правил визначення країни походження товарів від 24 вересня 1993 року, затвердженими Рішенням Ради глав Урядів Незалежних Держав (в редакції Рішення глав урядів Співдружності Незалежних Держав від 18 жовтня 1996 року), передбачено, що товар вважається як такий, що походить з митної території держави-учасниці Угоди про створення зони вільної торгівлі від 15 квітня 1994 року, якщо він відповідає встановленим цими Правилами критеріям походження, експортується резидентом однієї з держав-учасниць цієї Угоди і ввозиться резидентом держави-учасниці цієї Угоди з митної території іншої держави-учасниці цієї Угоди. При цьому під резидентом мається на увазі організація, створена на території цієї держави, або фізична особа, яка постійно проживає на території цієї держави.

При цьому, пункт 9 Правил визначення країни походження товарів від 24 вересня 1993 року, затвердженими Рішенням Ради глав Урядів Незалежних Держав (в редакції Рішення глав урядів Співдружності Незалежних Держав від 18 жовтня 1996 року), не містить вимог до маршруту транспортування товару та вимог про те, що товар не повинен залишати території держав-учасниць Угоди про зону вільної торгівлі.

Відповідно до ч. 8 ст. 36 МК України при існуванні встановлених правил прямого транспортування товарів із країни їхнього походження дозволяється відступати від них у випадках, коли таке транспортування неможливе в силу географічного положення та/або якщо товари знаходяться під митним контролем у третіх країнах.

З огляду на те, що Україна та Республіка Узбекистан не є країнами зі спільним кордоном (країнами-сусідками) транспортування товарів позивача не могло відбуватися шляхом прямого транспортування в силу географічного положення країн.

У статті 1 Закону України від 20 жовтня 1999 року № 1172-ХІV "Про транзит вантажів" визначено, що транзит вантажів - перевезення транспортними засобами транзиту транзитних вантажів під митним контролем через територію України між двома пунктами або в межах одного пункту пропуску через державний кордон України.

Положеннями ч. 1 ст. 90 МК України визначено, що транзит - це митний режим, відповідно до якого товари та/або транспортні засоби комерційного призначення переміщуються під митним контролем між митними органами однієї чи кількох країн або в межах зони діяльності одного митного органу без будь-якого використання цих товарів, без сплати митних платежів та без застосування заходів нетарифного регулювання зовнішньоекономічної діяльності.

В розділі І "Митний транзит" Спеціального додатку Е "Транзит" до Міжнародної конвенції про спрощення і гармонізацію митних процедур від 18 травня 1973 року (дата приєднання України 05 жовтня 2006 року, дата набрання чинності для України 15 вересня 2011 року) визначено, що митний транзит - митний режим, відповідно до якого товари транспортуються під митним контролем з одного митного органу в інший митний орган.

Відповідно до статті 1 Конвенції про процедуру міжнародного митного транзиту під час перевезення вантажів залізничним транспортом із застосуванням накладної УМВС (Угода про міжнародне залізничне вантажне сполучення) від 09 лютого 2006 року термін "міжнародний митний транзит" означає митну процедуру, відповідно до якої вантажі перевозяться через кордони однієї чи більше держав під митним контролем від митниці пункту відправлення до митниці пункту призначення.

Отже, у відповідності до положень національного законодавства України та міжнародних договорів товари знаходяться під митним контролем під час перевезення у режимі транзиту територіями країн.

Пунктом 12 розділу І "Правила визначення походження товарів" Спеціального додатку К до Міжнародної конвенції про спрощення і гармонізацію митних процедур передбачено: "12. Рекомендоване правило. У випадках, коли існують установлені правила прямого транспортування товарів із країни їхнього походження, дозволяється відступати від них, зокрема з географічних причин (наприклад, у випадку з країнами, оточеними з усіх боків сушею), а також у випадку з товарами, що знаходяться під митним контролем в третіх країнах (наприклад, у випадку з товарами, які демонструються на ярмарках або на виставках чи є поміщеними на митні склади)."

В межах спірних правовідносин суд зазначає, що товари, зазначені у митній декларації, переміщувались під митним контролем транзитом через території третіх країни (третьої країни), що дозволяє відступати від правил прямого транспортування товарів із країни їхнього походження.

Колегія суддів, в контексті наведеного вище, вважає, що Україна в цьому випадку являється країною імпорту (країною, в яку ввозиться товар), а Республіка Узбекистан - країною експорту (країною, з якої вивозиться товар), тому інші країни в цих правовідносинах не виступають і не можуть виступати "країною ввезення/вивезення товару", адже товаросупровідні документи свідчать, що ввезення товару в Україну відбувалося з митної території Республіки Узбекистану, а інші країни виступали країнами проміжного транзиту.

Таким чином товари, імпортовані ТОВ Гранд Мета в момент пред`явлення до митного оформлення на території України вважаються товарами, ввезеними з Республіки Узбекистан.

Згідно з ч.ч. 1, 2, 7 та 8 ст. 36 МК України визначено, що країна походження товару визначається з метою оподаткування товарів, що переміщуються через митний кордон України, застосування до них заходів нетарифного регулювання зовнішньоекономічної діяльності, заборон та/або обмежень щодо переміщення через митний кордон України, а також забезпечення обліку цих товарів у статистиці зовнішньої торгівлі. Країною походження товару вважається країна, в якій товар був повністю вироблений або підданий достатній переробці відповідно до критеріїв, встановлених цим Кодексом. Повністю вироблені або піддані достатній переробці товари преференційного походження визначаються на основі законів України, а також міжнародних договорів України, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України.

З огляду на вказане вище, колегія суддів вважає помилковими твердження митного органу про те, що ввезений позивачем товар не відповідає умовам, визначеним, зокрема, пунктом 9 Правил визначення країни походження товарів від 24 вересня 1993 року, оскільки був ввезений в Україну через територію Румунії, яка не є учасником Угоди про створення зони вільної торгівлі від 15 квітня 1994 року, а тому при його митному оформленні не передбачено права на застосування преференцій у вигляді звільнення від сплати мита.

Наведені вище висновки суду узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 27.07.2023 року у справі № 420/17345/22.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Крім того, судом першої інстанції встановлено та не заперечується сторонами по справі, що імпортованийтовар був придбаний позивачем в Республіці Узбекистан у ООО «Barkas-Teks» та відправлений в Україну через Румунію, у подальшому в Республіку Молдову та 19.09.2022 через пункт пропуску суміжний з Молдовою «Могилів-Подільський - Отач» був ввезений в Україну. Тобто, вищевказаний товар надійшов в Україну з території Республіки Молдови. При цьому, товар транзитом між Республікою Узбекистан та Республікою Молдова перебував у Румунії. В свою чергу, Республіка Молдова також є учасником вказаної вище Угоди.

Посилання відповідача на лист Державної митної служби України від 05.07.2022 № 08-1/15-03/7/3716 "Про застосування правил прямого транспортування" суд вважає безпідставним, оскільки даний лист не є нормативно-правовим актом та не зареєстрований в Міністерстві юстиції України. Окрім того, вказаний лист визначає порядок застосування «правил прямого транспортування», у той же час вищезазначені нормативно-правові акти та сама Угода не визначає відповідного поняття та порядку.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що картка відмови у прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення № UA805020/2022/000350 від 22.09.2022 р. є протиправною та підлягає скасуванню.

Що стосується рішення суду першої інстанції в частині стягнення витрат на правничу допомогу, суд зазначає наступне.

З матеріалів справи вбачається, що між позивачем та адвокатом Биковою Р.Ю. 03.09.2022 р. укладено договір про надання професійної правничої допомоги. Відповідно до умов договору розмір гонорару адвоката визначається за узгодженням сторін і вказується в додатковій угоді до цього договору.

Відповідно до додаткової угоди № 1 від 03.09.2022 до договору про надання професійної правничої допомоги б/н від 03.09.2022 розмір гонорару адвоката становить - 30000,00 грн, з них 15000,00 грн клієнт сплачує в 10-денний строк з дня укладення договору та 15000,00 грн клієнт сплачує у день винесення судом першої інстанції позитивного для клієнта результативного судового рішення у справі.

Також, 25.10.2022 була складена додаткова угода №2 до вищевказаного договору, відповідно до змісту якої абз. 2 п. 3.2 Договору викладений в наступній редакції:

«Розмір гонорару Адвоката за представництво інтересів Клієнт у суді та підготовку і подання процесуальних документів у справах адміністративної юрисдикції визначається за узгодженням Сторін і становить 42000 грн. (сорок дві тисячі гривень 00 коп.), з яких:

3000,00 грн - вартість підготовки та подання до Сумського окружного адміністративного суду однієї позовної заяви в інтересах Клієнта, яка сплачується Адвокатові в безготівковій формі безпосередньо в день надання Клієнтом доручення підготувати та подати позовну заяву до вказаного суду або у строк 5 робочих днів з дати подання до суду відповідної позовної заяви;

3000,00 грн - «гонорар успіху» за кожною з поданих Адвокатом позовних заяв в інтересах Клієнта, який сплачується Адвокатові в безготівковій формі в день винесення судом першої інстанції позитивного для Клієнта результативного судового рішення у справі за відповідною позовною заявою».

На підтвердження оплати послуг адвоката у розмірі 10000,00 грн надано квитанцію № 6227 від 25.10.2022.

Опис наданих адвокатом послуг викладено в акті наданих послуг до договору про надання професійної правничої допомоги від 27.01.2023 № 3 на суму 3000,00 грн.

При вирішення питання про розподіл судових витрат на правничу допомогу, судом першої інстанції враховано, що адвокатом дійсно складений адміністративний позов, відповідь на відзив, та додаткові пояснення, вчинено процесуальні дії, безпосередньо пов`язані з розглядом цієї справи. При цьому розмір витраченого часу та вартість погоджена сторонами у договорі.

На підставі цього, суд дійшов висновку, що позивач документально підтвердив, що він сплатив кошти на виконання договору про надання правової допомоги. Тобто цей гонорар був фактичним. У свою чергу, відповідач, всупереч вимогам ч. 7 ст. 134 КАС України, не довів неспівмірність витрат, які підлягають розподілу між сторонами.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення на користь за рахунок бюджетних асигнувань Сумської митниці 6000,00 грн. в рахунок відшкодування витрат на правничу допомогу.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (№ 65518/01; пункт 89), Проніна проти України (№ 63566/00; пункт 23) та Серявін та інші проти України (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Згідно ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.

Що стосується розподілу судових витрат у справі, суд зазначає наступне.

У наданому до суду відзиві на апеляційну скаргу, позивачем (його представником) заявлене клопотання про відшкодування понесених судових витрат.

17.08.2023 р. від представника позивача до суду надійшло клопотання про відшкодування витрат на правничу допомогу у розмірі 2500,00 грн.

Відповідачем до суду надано додаткові пояснення, в яких, зокрема, відповідач заперечує проти відшкодування витрат на правничу допомогу та вважає суму понесених витрат необґрунтованою та завищеною.

Колегія суддів зазначає, що положеннями статті 59 Конституції України передбачено, що кожен має право на правову допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Для забезпечення права на захист від обвинувачення та надання правової допомоги при вирішенні справ у судах та інших державних органах в Україні діє адвокатура.

Відповідно до частини першої статті 16 КАС України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

За частиною третьою статті 132 КАС України до складу витрат, пов`язаних з розглядом справи належать витрати, в тому числі і на професійну правничу допомогу.

Відповідно до приписів частин 1-4 статті 134 КАС України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Системний аналіз вищенаведених норм дає підстави для висновку, що на підтвердження надання правової допомоги необхідно долучати, у тому числі, розрахунок погодинної вартості правової допомоги, наданої у справі, який має бути передбачений договором про надання правової допомоги, та може міститися у акті приймання-передачі послуг за договором.

Розрахунок платної правової допомоги повинен відображати вартість години за певний вид послуги та час витрачений на: участь у судових засіданнях; вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням; ознайомлення з матеріалами справи в суді тощо.

Така правова позиція сформована Верховним Судом у постанові від 01.10.2018 у справі № 569/17904/17.

Водночас, склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правничої допомоги, документи, що свідчать про оплату обґрунтованого гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку.

Такий висновок сформовано Верховним Судом у постановах від 21.03.18 у справі №815/4300/17, від 11.04.18 у справі № 814/698/16, від 18.10.18 у справі № 813/4989/17.

Згідно з частиною шостою статті 135 КАС України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Частиною сьомою статті 139 КАС України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Виходячи з положень частини 9 статті 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує чи пов`язані такі витрати з розглядом справи.

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

При визначенні суми відшкодування суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі Схід/Захід Альянс Лімітед проти України (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

У пункті 269 Рішення у цій справі Суд указав, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (див. вищезазначене рішення щодо справедливої сатисфакції у справі Іатрідіс проти Греції (Iatridis v. Greece), п. 55 з подальшими посиланнями).

Тобто, питання розподілу судових витрат пов`язане із суддівським розсудом (дискреційні повноваження).

Зазначені висновки викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 та в постановах Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 17 вересня 2019 року у справі № 810/3806/18, від 31 березня 2020 року у справі № 726/549/19.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 02.09.2020 у справі № 826/4959/16, вирішенню питання про розподіл судових витрат передує врахування судом, зокрема, обґрунтованості та пропорційності розміру таких витрат до предмета спору, значення справи для сторін. При цьому, принципи обґрунтованості та пропорційності розміру таких витрат до предмета спору повинні розглядатися, у тому числі, через призму принципу співмірності, який, як вже було зазначено вище, включає у себе такі критерії: складність справи та виконаних робіт (наданих послуг); час, витрачений на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих послуг та виконаних робіт; ціна позову та (або) значення справи для сторони.

Окрім того, відповідно до правової позиції Верховного Суду, яка викладена в постанові від 01.09.2020 у справі № 640/6209/19, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також, судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

За висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 19 листопада 2020 року у справі № 520/7431/19 при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Водночас, при визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг з категорією складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Вказані критерії закріплені у ч. 5 ст. 134 КАС України.

Зі змісту норм частин 4, 5 та 6 ст. 134 КАС України вбачається, що від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою (саме така позиція викладена в постанові Верховного Суду від 13.12.2018 у справі № 816/2096/17).

З матеріалів справи судом встановлено, що для вирішення питання розподілу судових витрат суду першої інстанції надавалися копії Договору та додаткових угод № 1 та № 2 до ньому, тому вони міститься в матеріалах даної судової справи.

В подальшому, додатковою угодою № 3 від 07.03.2023 року до Договору було визначено доповнити пункт 3.2. Договору абзацом четвертим такого змісту:

«Розмір гонорару Адвоката за представництво інтересів Клієнта у суді апеляційної інстанції та підготовку і подання процесуальних документів у справах адміністративної юрисдикції визначається за узгодженням Сторін і становить 7500 грн. (сім тисяч п`ятсот гривень 00 коп.), за одну судову справу, з яких:

2500,00 грн. (дві тисячі п`ятсот гривень 00 коп.) - вартість підготовки та подання до Другого апеляційного адміністративного суду апеляційної скарги в інтересах Клієнта, які сплачується Адвокатові в безготівковій формі у строк 5 робочих днів з дати подання до суду відповідної апеляційної скарги;

5000,00 грн. (п`ять тисяч гривень 00 коп.) - «гонорар успіху» за кожною з поданих Адвокатом апеляційних скарг в інтересах Клієнта, які сплачується Адвокатові в безготівковій формі в день винесення судом апеляційної інстанції позитивного для Клієнта результативного судового рішення у відповідній справі».

В подальшому, Додатковою угодою № 5 від 22.07.2023 року до цього Договору абзац четвертий пункту 3.2. Договору доповнено реченням такого змісту: « - 2 500,00 грн. (дві тисячі п`ятсот гривень 00 коп.) - вартість підготовки та подання до Другого апеляційного адміністративного суду відзиву на апеляційну скаргу в інтересах Клієнта, які сплачується Адвокатові в безготівковій формі у строк 5 робочих днів з дати подання до суду відповідного процесуального документа».

Сплата гонорару адвоката за надані послуги правничої допомоги з підготовки та подання до Другого апеляційного адміністративного суду відзиву на апеляційну скаргу у цій справі на підставі Договору відбулася 26.07.2023 року на суму 2500,00 грн., що підтверджується копією платіжної інструкції № 6705 від 26.07.2023 р.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів до висновку, що витрати позивача на правову допомогу у розмірі 2500,00 грн. були фактичними та неминучими, їх розмір підтверджуються копіями вищевказаних документів, які є достатніми доказами на підтвердження наявності підстав для відшкодування суми судових витрат в заявленому розмірі, який являється документально обґрунтованим та відповідає критерію розумної необхідності здійснення таких витрат.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 326, 327 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Сумської митниці залишити без задоволення.

Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 26.04.2023 року по справі № 480/378/23 залишити без змін.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Сумської митниці (код ЄДРПОУ ВП 44017631) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Гранд Мета () судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2500,00 грн. (дві тисячі п`ятсот гривень) 00 коп.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, відповідно до вимог ст. 327, ч. 1 ст. 329 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)Н.С. Бартош
Судді(підпис) (підпис) О.В. Присяжнюк З.Г. Подобайло