Справа № 380/3284/22
Суддя: Матковська Зоряна Мирославівна
Дата ухвалення: 2023-09-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2023 рокуЛьвівСправа № 380/3284/22 пров. № А/857/12436/23
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді: Матковської З.М.,

суддів: Глушка І.В., Запотічного І.І.,

при секретарі судового засідання: Юник А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 21 березня 2023 року у справі №380/3284/22 за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробнича компанія «Енергопромгруп» до Головного управління ДПС у Львівській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення (головуючий суддя першої інстанції Желік О.М., час ухвалення - 13.35 год., місце ухвалення м. Львів, дата складання повного тексту 30.03.2023),-

В С Т А Н О В И В:

ТзОВ «Виробнича компанія «Енергопромгруп» звернулося суду із позовною заявою до Головного управління ДПС у Львівській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення.

В обґрунтування позову зазначено, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення підлягає скасуванню, оскільки висновки відповідача про неправомірне включення до складу витрат на збут маркетингових послуг, отриманих від ФОП ОСОБА_1 згідно з договором № 02/10/17 від 30.10.2017 у загальній сумі 4057440,00 грн не відповідають дійсності, з огляду на виконання ФОП ОСОБА_1 маркетингових послуг, які підтверджуються належними та допустимими доказами у справі. При цьому, вказаний контрагент позивача повідомляв останнього про знайдених покупців та характеристики цементу, який знайдені ФОП ОСОБА_1 контрагенти мали намір придбати у позивача. Факт здійснення таких поставок, як зазначив позивач, також підтверджується наданими ним доказами. Щодо висновків відповідача про неправомірність включення до складу адміністративних витрат за 2018 рік списаних матеріалів (палива та запчастин) всього у сумі 434275,00 грн, позивач зазначив, що у період, який був охоплений перевіркою, орендував транспортні засоби відповідно до вказаних ним договорів. При цьому, вартість використаного палива та запчастин до орендованих автомобілів включались позивачем до складу адміністративних витрат.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 21 березня 2023 року позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Львівській області №1269/13-01-07-05 (форма «Р») від 28.01.2022. Стягнуто на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробнича компанія «Енергопромгруп» за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Львівській області 15031 грн. 40 коп. судових витрат по сплаті судового збору.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, відповідачем подана апеляційна скарга, в якій зазнає, що судом неповно та неправильно встановлено обставини справи та порушено норми матеріального права (п. 44.2 ст. 44, п. 198.1, п. 198.2, п. 198.3, п. 198.6 ст. 198, п. 200.1, п. 200.4 ст. 200 Податкового кодексу України) та процесуального права ( ст. 9, ст. 72, ст. 76, ст. 90, ст. 211, ст. 242, ст. 246 Кодексу адміністративного судочинства України), що призвело до винесення незаконного судового рішення.

Щодо порушення норм процесуального права, апелянт зазначає, що позивач питання правомірності проведення планової документальної перевірки не оскаржував. При розгляді справи по суті, судом першої інстанції питання правомірності проведення планової документальної перевірки позивача не розглядалось, докази та пояснення від сторін з даного питання не витребовувались, що призвело до порушень норм процесуального права.

Щодо податкового повідомленням - рішенням за № 11269/13-01-07-05 від 28.01.2022, яким Позивачеві визначено грошове зобов`язання з податку на прибуток в розмірі 1002092,50 грн основного платежу та штрафної санкції апелянт вказує на наступне.

Податковий орган вважає, що позивачем неправомірно включено до складу витрат на збут маркетингових послуг, отриманих від ФОП ОСОБА_1 , згідно договору надання послуг № 02/10/17 від 30.10.2017, у загальній сумі 4057440,0грн.

Відповідно до наданих первинних документів маркетингових послуг, отриманих Позивачем від ФОП ОСОБА_1 , згідно договору надання послуг № 02/10/17 від 30.10.2017, неможливо встановити в чому полягає зміст цих маркетингових послуг, їх об`єм та відсутнє реальне підтвердження їх надання. В природі існують лише листи від ФОП ОСОБА_1 направлені на адресу Позивача з інформацією про те, що нібито знайдено потенційних покупців з приблизним об`ємом необхідного для споживання товару. Дані листи по своїй природі не можуть бути первинними документами,які підтверджують факт надання маркетингових послуг. Позивачем створюються звіти про продаж цементу для ФОП ОСОБА_1 згідно договору про надання послуг 02/10/2017 від 30.10.2017, в яких вказується період та кількість проданого цементу покупцям від даного підприємця. У більшості з них неможливо встановити фактичні дані про цих покупців та хто з них скільки купив товару від даного підприємця.

Апелянт зазначає. що аналіз судової практики свідчить, що при проведенні перевірки перевіряються усі документи, пов`язані з наданням маркетингових послуг. Зокрема, аналізується правильність складання акта з надання маркетингових послуг, який повинен містити всі обов`язкові реквізити первинного документа, передбачені ч. 2 ст. 9 Закону від 16.07.99 р. № 996-XIV. При цьому склад маркетингових послуг у первинних документах має бути деталізований.

В судових рішеннях наводиться такий пакет документів, потрібний для відображення витрат на маркетинг в обліку: наказ по підприємству з обґрунтуванням необхідності проведення маркетингових досліджень (наприклад, у зв`язку з виходом на ринок нового виду продукції), із зазначенням періоду їх проведення, території, назви виду продукції, категорії потенційних споживачів тощо; план заходів щодо поширення певного виду продукції; договір на проведення маркетингових досліджень, оформлений відповідно до вимог чинного законодавства. У розділі «Предмет договору» необхідно указати конкретний вид маркетингових досліджень, мету їх проведення, регіон тощо, а також напрями й об`єкти маркетингових досліджень, зокрема такі: дослідження попиту на певну продукцію й відомостей про можливих споживачів; вивчення потенційних можливостей здійснення операцій купівлі-продажу об`єкта маркетингових досліджень на певній території; дослідження необхідного обсягу продажу й пошук покупців; вивчення потреб та ефективності проведення рекламної кампанії щодо цієї продукції. У договорі також необхідно вказувати, що результат маркетингових досліджень оформлюється актом приймання-передачі послуг і письмовим звітом. Підтвердженням фактичного отримання маркетингових послуг, можуть бути, зокрема (але не виключно), такі документи: акт приймання-передачі послуг або інший документ, що підтверджує фактичне надання таких послуг; звіт про проведення маркетингових досліджень, у якому має бути наведено результати досліджень і надано рекомендації замовникові. Окрім цих треба мати й інші документи, а саме: рахунок, платіжне доручення, податкову накладну, зареєстровану в Єдиному реєстрі податкових накладних (далі - ПН, ЄРПН). Натомість під час проведення перевірки Позивача встановлено, відсутність належного документального оформлення, однак до уваги пояснення та докази надані відповідачем судом першої інстанції до уваги не були взяті.

Щодо неправомірності включення Позивачем до складу адміністративних витрат за 2018 рік списання матеріалів (палива та запчастин) всього на суму 434275,0 грн, зазначає, що в наданих до позовної заяви документах, а саме в договорах оренди автомобіля зазначено, що автомобіль передається в технічно справному стані, однак уже через незначний термін після передачі автомобіля в оренду, позивачем проводиться дороговартісний ремонт орендованого автомобіля за власний кошт, при цьому ніяких претензій на відшкодування такого ремонту, пов`язаного з незадовільним станом автомобіля, до орендодавця не висовується (автомобіль Ауді). Позивач за власний кошт також проводить купівлю та заміну коліс на даному автомобілі, що викликає сумнів передачі автомобіля від орендодавція до орендаря в технічно справному стані та правомірності включення даних витрат до складу адміністративних витрат за 2018 рік.

Списання палива позивачем проводиться на підставі шляхових листів. Відповідно до шляхових листів директор ТОВ «Енергопрогруп» за місяць здійснює виїзди на службовому автомобілі довжиною від 5тис км. до 10 тис.км. Тобто змушений фізично бути відсутнім на підприємстві у зв`язку із виконанням функцій по пошуку потенційних клієнтів та укладенню нових договорів. При цьому позивачем не надається доказів наявності документально оформлених документів (відряджень, наказів на вибуття, покладення виконання обов`язків та інше ), які б підтверджували реальність та виробничу необхідність таких тривалих поїздок на службовому автомобілі та правомірність списання такої кількості палива.

Окрім цього, на виконання ухвали суду від 10.01.2023 про витребування додаткових доказів, відповідачем було надано копію акту за № 169/13-01-07-05/41159948 від 28.01.2022 «Про ненадання посадовими особами ТОВ «Виробнича компанія «Енергопромгруп» посадовм особам органу Державної податкової служби, які проводять перевірку, документів, що підтверджують показники податкової звітності».

Відповідно до даного акту позивачем на вимогу посадових осіб органу Державної податкової служби до закінчення перевірки не було надано: звіти про надання маркетингових послуг ФОП ОСОБА_1 за період грудень 2017 - жовтень 2018 рр; шляхові листи про кількість використаного палива по орендованих легкових автомобілях за період січень - жовтень 2018 р.; акти списання матеріалів - запчастин по орендованих легкових автомобілях за період серпень 2018 р.

Шляхові листи та акти списання матеріалів - запчастин позивачем були надані лише при поданні позовної заяви, пояснень про причини не надання їх під час перевірки як і доказів що вони були надані перевірячим позивачем надано не було.

Вважає, що цей факт також не було взято судом першої інстанції до уваги, не надано правової оцінки відповідно до вимог КАС України. З урахуванням наведеного, апелянт просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ТОВ «Енергопромгруп» повністю.

Позивачем поданий відзив на апеляційну скаргу, суть якого зводиться до того, що рішення суду є законним та обґрунтованим, прийнятим з дотриманням норм процесуального права, при повному та всебічному з`ясуванні судом обставин, що мають значення для справи, доведеністю обставин, що мають значення для справи. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

У судовому засіданні апеляційного розгляду справи представник відповідача апеляційну скаргу підтримав з підстав наведених у ній та просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Представник позивача проти апеляційної скарги заперечив, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом установлено та з матеріалів справи слідує, що ТзОВ «Виробнича компанія «Енергопромгруп» () з 17.02.2017 зареєстроване в якості юридичної особи, про що до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесений відповідний запис. Основним видом діяльності є 46.71 оптова торгівля твердим, рідким, газоподібним паливом і подібними продуктами.

Фахівцями Головного управління ДПС у Львівській області на підставі пп.20.1.4 п.20.1 ст.20, п.п. 75.1.2 п.75.1 ст.75, ст.77, п. 82.1 ст. 82 Податкового Кодексу України від 02 грудня 2010 року №2755-VI (зі змінами та доповненнями), на підставі наказу ГУ ДПС у Львівській області «Про проведення документальної планової виїзної перевірки товариства з обмеженою відповідальністю «Виробнича компанія «Енергопромгруп» від 27.0.5.2021 №1882-ПП, наказу ГУ ДПС у Львівській області «Про перенесення терміну проведення документальної планової виїзної перевірки товариства з обмеженою відповідальністю «Виробнича компанія «Енергопромгруп» від 14.06.2021 № 2044-ПЗ, наказу «Про поновлення перевірки» від 09.12.2021 № 4236-ПН проведено перевірку з питань дотримання податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби за період діяльності з 01.07.2017 по 31.03.2021 та з питань правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період діяльності 01 липня 2017 року по 31 березня 2021 року, відповідно до затвердженого плану (переліку питань) документальної перевірки.

За результатами проведеної документальної планової виїзної перевірки ТОВ «Виробнича компанія «Енергопромгруп» складено акт від 06.01.2022 № 109/13-01-07-05/41159948, яким встановлені наступні порушення п. 7, п. 9 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 16 «Витрати», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 31.12.1999 № 318, зареєстрованим в Міністерства юстиції України від 19.01.2000 №27/4248, п.п. 134.1.1 п. 134.1 ст. 134 Податкового кодексу України від 02.12.2010 №2755-VI (із змінами і доповненнями), в результаті чого підприємством занижено податок на прибуток всього у сумі 801674 грн, в т.ч. за 2017 рік на суму 7633 грн, за 2018 794041 грн.

За результатами вказаної вище перевірки та акту, контролюючим органом прийнято податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Львівській області від 28.01.2022 № 1269/13-01-07-05 про збільшення суми грошового зобов`язання за платежем «податок на прибуток» на суму + 801674 грн, та 200418,50 грн штрафної санкції.

Не погоджуючись з прийнятим податковим повідомленням-рішенням, позивач звернувся до суду із цим позовом.

Суд першої інстанції позов задовольнив з тих підстав, що позивач правомірно, відповідно до вимог бухгалтерського обліку, включив витрати маркетингових послуг до складу витрат, що враховуються при обчисленні об`єкта оподаткування податком на прибуток. Щодо списаного пального та запчастин, то акти на списання паливно-мастильних матеріалів та подорожні листи містять необхідні відомості, які підтверджували реальність використання таких в господарській діяльності позивача.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що відповідають нормам матеріального права та обставинам справи з огляду на наступне.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулюють Податковим кодексом України (далі ПК України).

Щодо доводів апелянта про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, з тих підстав, що позивач питання правомірності проведення планової документальної перевірки не оскаржував, а при розгляді справи по суті, судом першої інстанції питання правомірності проведення планової документальної перевірки позивача не розглядалось, докази та пояснення від сторін з даного питання не витребовувались колегія суддів зазначає наступне.

Апеляційний суд не заперечує того, що позивач не оскаржував питання правомірності проведення планової документальної перевіри та питання правомірності проведення планової документальної перевірки позивача не розглядалось, однак суд вірно встановив, що у Відповідача були відсутні підстави для призначення та проведення документальної планової виїзної перевірки Позивача під час дії «карантинного мораторію», з огляду на приписи норм п. 52-2 підрозділу 10 розділу XX Перехідних положень ПК України.

Кабінетом Міністрів України на момент прийняття Наказу про проведення перевірки від 12.11.2021 не приймалось рішення про завершення дії карантину з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-19), а відтак діяв мораторій на проведення документальних планових перевірок платників податків.

Судом встановлено, що відповідачем проведено документальну планову виїзну перевірку відповідно до Наказу ГУ ДПС у Львівській області про проведення перевірки від 27.05.2021 № 1882-ПП. Таку перевірку призначено на підставі пп. 20.1.4 п. 20.1 ст. 20, пп. 75.1.2 п. 75.1 ст. 75, ст. 77, п. 82.1 ст. 82 Податкового кодексу України від 02 грудня 2010 року №2755-VI (із змінами та доповненнями) та згідно із затвердженим ДПС України планом-графіком проведення документальних планових перевірок платників податків на 2021 рік.

Зі змісту вказаного наказу слідує, що підставою проведення перевірки відповідачем зазначено лише норми Податкового кодексу України. Жодних посилань на постанову Кабінету Міністрів України від 03.02.2021 №89 наказ про проведення наказ від 27.05.2021 №1882-ПП не містить.

Отже, суд першої інстанції вірно вказав, що невиконання вимог закону щодо підстави для проведення документальної планової перевірки призводить до визнання перевірки незаконною та не породжує правових наслідків такої перевірки, акт перевірки, виходячи із положень щодо допустимості доказів, закріплених частиною другою статті 74 КАС України, не може визнаватися допустимим доказом у справі, оскільки одержаний з порушенням порядку, встановленого законом.

Щодо маркетингових послуг.

Відповідно до абзаців першого та другого пункту 44.1 статті 44 ПК України (тут і далі - у редакції, чинній на дату виникнення спірних правовідносин) для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, реєстрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків та зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Згідно з підпунктом 134.1.1 пункту 134.1 статті 134 ПК України об`єктом оподаткування (податок на прибуток підприємств) є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом зменшення суми доходів звітного періоду, визначених згідно зі статтями 135-137 цього Кодексу, на собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та суму інших витрат звітного податкового періоду, визначених згідно зі статтями 138-143 цього Кодексу, з урахуванням правил, встановлених статтею 152 цього Кодексу.

За змістом підпунктів «а», «б» пункту 185.1 статті 185 ПК України об`єктом оподаткування є операції платників податку з постачання товарів (послуг), місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу.

Пунктом 138.1 статті 138 ПК України передбачено, що витрати, які враховуються при обчисленні об`єкта оподаткування, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6-138.9, підпунктами 138.10.2-138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті; інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 138.2 статті 138 ПК України витрати, які враховуються для визначення об`єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом ІІ цього Кодексу.

Згідно з підпунктом 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 ПК України не включаються до складу витрат: витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Відповідно до пункту 198.3 статті 198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг (у разі здійснення контрольованих операцій - не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу) та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті.

Не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу ( п. 198.6 статті 198 ПК України).

Правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні визначає Закон України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16 липня 1999 року № 996-ХІV (надалі - Закон №996-ХІV).

Відповідно до статті 1 цього Закону (тут і далі - у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) господарська операція - це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства; первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Згідно з частиною першою статті 9 Закону №996-ХІV підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Частиною другою зазначеної статті передбачено, що первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Таким чином, правові наслідки у вигляді виникнення права платника податку на формування витрат, що враховуються при визначенні об`єкта оподаткування, та податкового кредиту наступають лише у разі реального (фактичного) вчинення господарських операцій з придбання товарів (робіт, послуг) з метою їх використання у власній господарській діяльності, що пов`язані з рухом активів, зміною зобов`язань чи власного капіталу платника, та відповідають економічному змісту, відображеному в укладених платником податку договорах, що має підтверджуватись належним чином оформленими первинними документами.

Аналіз реальності господарської діяльності повинен здійснюватися на підставі даних податкового, бухгалтерського обліку платника податків та відповідності їх дійсному економічному змісту. При цьому в первинних документах, які є підставою для бухгалтерського обліку, фіксуються дані лише про фактично здійснені господарські операції.

Відтак, підтвердженням господарської операції виходячи з визначення Закону №996-ХІV є саме рух матеріальних активів та коштів між контрагентами, натомість первинна документація є відображенням такої операції.

Судом встановлено та з матеріалів справи слідує, що відповідно до п. 3.1.1.1 акту від 06.01.2022 позивачем не представлено до перевірки звітів від ФОП ОСОБА_1 про надання нею маркетингових послуг, грошові кошти за які позивачем віднесено до складу витрат на збут послуги у сумі 4057440 грн.

За змістом ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік і фінансову звітність в Україні» бухгалтерський облік - процес виявлення, вимірювання, реєстрації, накопичення, узагальнення, зберігання та передачі інформації про діяльність підприємства зовнішнім та внутрішнім користувачам для прийняття рішень; господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства; первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію.

Бухгалтерський облік є обов`язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку (ч. 2 ст. 3 Закону України «Про бухгалтерський облік і фінансову звітність в Україні»).

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про бухгалтерський облік і фінансову звітність в Україні» бухгалтерський облік та фінансова звітність ґрунтуються на таких принципах: повне висвітлення - фінансова звітність повинна містити всю інформацію про фактичні та потенційні наслідки господарських операцій та подій, здатних вплинути на рішення, що приймаються на її основі; автономність - кожне підприємство розглядається як юридична особа, відокремлена від її власників, у зв`язку з чим особисте майно та зобов`язання власників не повинні відображатися у фінансовій звітності підприємства; послідовність - постійне (з року в рік) застосування підприємством обраної облікової політики. Зміна облікової політики можлива лише у випадках, передбачених національними положеннями (стандартами) бухгалтерського обліку, міжнародними стандартами фінансової звітності та національними положеннями (стандартами) бухгалтерського обліку у державному секторі, і повинна бути обґрунтована та розкрита у фінансовій звітності; безперервність - оцінка активів та зобов`язань підприємства здійснюється виходячи з припущення, що його діяльність буде тривати й надалі; нарахування - доходи і витрати відображаються в бухгалтерському обліку та фінансовій звітності в момент їх виникнення, незалежно від дати надходження або сплати грошових коштів; превалювання сутності над формою - операції обліковуються відповідно до їх сутності, а не лише виходячи з юридичної форми; єдиний грошовий вимірник - вимірювання та узагальнення всіх господарських операцій підприємства у його фінансовій звітності здійснюються в єдиній грошовій одиниці; інших принципах, визначених міжнародними стандартами або національними положеннями (стандартами) бухгалтерського обліку, або національними положеннями (стандартами) бухгалтерського обліку в державному секторі залежно від того, які з наведених стандартів застосовуються підприємством.

Згідно з ч. 1 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік і фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Отже, визначальним при віднесенні певних сум до складу витрат є наявність реальної зміни платника податку.

Як уже зазначалось вище, між позивачем (замовник) та ФОП ОСОБА_1 (виконавець) укладено договір про надання послуг №02/10/17 від 30.10.2017 відповідно до умов якого в порядку та на умовах, визначених цим договором, замовник доручає та зобов`язується оплатити, а виконавець приймає на себе зобов`язання надати замовнику послуги, що полягають у консультуванні з питань комерційної діяльності та пошуку клієнтів та постачальників сировини для замовника.

Позивачем на підтвердження факту отримання послуг від ФОП ОСОБА_1 надані наступні документи: листи ФОП ОСОБА_1 про знайдених покупців, звіти про продаж цементу та акти наданих послуг.

Колегія суддів зазначає, що вказані документи у своїй сукупності, з врахуванням специфіки діяльності Позивача, дають змогу ідентифікувати зміст та обсяг наданих послуг, а також пов`язаність таких послуг з веденням господарської діяльності Позивача.

В актах наданих послуг розписано порядок визначення вартості таких послуг з посиланням на звіти про продаж цементу за відповідний період. При цьому, надані Позивачем звіти про продаж цементу та акти наданих послуг кореспондуються між собою та містять чітку і зрозумілу інформацію про надані послуги , їх зміст та об`єм.

Крім цього, апеляційний суд погоджується із доводами позивача про те, що листи, якими ФОП ОСОБА_1 письмово повідомляла Позивача про знайдених покупців та характеристики цементу, у придбанні якого зацікавлені такі покупці, за своєю правовою природою є документами, які передають інформацію про хід виконання ФОП ОСОБА_1 умов договору та про результати проробленої роботи, а саме інформацію про знайдених покупців та характеристики цементу, у придбанні якого зацікавлені такі покупці. Тобто листи від ФОП ОСОБА_1 з інформацією про знайдених потенційних покупців у сукупності із іншими документами, а саме звітами про продаж цементу та актами наданих послуг, відображають зміст та обсяг послуг, що надавались ФОП ОСОБА_1 для Позивача.

Апелянт у апеляційній скарзі зазначає, що «Позивачем створюються звіти про продаж цементу для ФОП ОСОБА_1 згідно договору про надання послуг 02/10/2017 від 30.10.2017, в яких вказується період та кількість проданого цементу покупцям від даного підприємця. У більшості з них не можливо встановити фактичні дані про цих покупців та тих хто з них скільки купив товару від даного підприємця».

Проте такі твердження не відповідають дійсності, так як у вказаних звітах в табличній формі наводяться дані про період та про об`єми проданого цементу, а також інформація про покупців, що повністю відповідає даним бухгалтерського обліку Позивача за відповідний період.

Також Апелянт не наводить конкретних аргументів та доказів, які б вказували на той факт, що дані, наведені у звітах про продаж цементу, не відповідають даним бухгалтерського обліку щодо кількості проданого цементу та покупців, які його придбали.

Форма звітів про продаж цементу, за якою вони складались, була узгоджена сторонами і жодних зауважень до такої форми у сторін не виникало. Більше того, законодавством не встановлено спеціальних вимог щодо форми та змісту згаданих звітів.

Вартість отриманих від ФОП ОСОБА_1 послуг оплачена Позивачем повністю, на підтвердження чого Позивачем долучено копії платіжних доручень про перерахування коштів в рахунок оплати наданих послуг згідно договору №02/10/17 від 30.10.2017.

Крім цього, той факт, що Позивач розрахувався з ФОП ОСОБА_1 за надані послуги Відповідачем не заперечується.

Отже, мав місце рух активів як між ФОП ОСОБА_1 і Позивачем, так і між Позивачем та контрагентами, які здійснювали придбання цементу саме в результаті надання маркетингових послуг ФОП ОСОБА_1 .

Первинними документами, на підставі яких здійснювалось відображення в бухгалтерському обліку операцій з ФОП ОСОБА_1 , є акти наданих послуг, які містять всі необхідні реквізити відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

З урахуванням наведених вище обставин справи та норм чинного законодавства, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що Позивач правомірно, відповідно до вимог бухгалтерського обліку, включив такі витрати до складу витрат, що враховуються при обчисленні об`єкта оподаткування податком на прибуток.

Згідно правових висновків, викладених в постановах Верховного Суду від 10.05.2018 у справі №820/1763/16 (провадження №К/9901/19439/18), від 20.06.2019 у справі №826/1453/14 (провадження №К/9901/4156/18), від 20.12.2019 у справі №806/4126/14 (провадження №К/9901/9391/18), відсутність у первинних бухгалтерських документах максимальної деталізації виду наданих послуг не перешкоджає прийняттю цих документів до обліку та не є свідченням відсутності виконаних господарських операцій. Умовою документального підтвердження операції є можливість на підставі наявних документів зробити висновок про те, що витрати фактично понесені.

З доданих Позивачем документів вбачається що, у Позивача наявні звіти про продаж цементу та акти наданих послуг, які кореспондуються між собою та містять чітку і зрозумілу інформацію про надані послуги (їх зміст та об`єм) та порядок визначення вартості таких послуг.

Таким чином, Апелянт не спростував висновки суду першої інстанції щодо правомірного включення Позивачем вартості оплачених послуг від ФОП ОСОБА_1 до складу витрат, що враховуються при обчисленні об`єкта оподаткування податком на прибуток.

Щодо віднесення до складу адміністративних витрат списаних матеріалів.

Апелянт вважає, що позивачем порушено п. 7, п. 9 П(С)БО 16, п.п. 134.1.1 п. 134.1 ст. 134 ПК України внаслідок віднесення до складу адміністративних витрат списаних матеріалів, які не знайшли свого підтвердження в первинних документах шляхових листах на списання палив, актах списання запчастин.

Відповідач зазначає, що Позивачем в ході перевірки не надано шляхових листів на підтвердження кількості використаного палива, списаного у період січень-жовтень 2018, та актів списання матеріалів - запчастин (шин, гальмівних колодок, гальмівних дисків, тощо) по орендованих автомобілях у серпні 2018, що такі документи були надані лише при поданні позовної заяви.

З цього приводу апеляційний суд зазначає наступне.

Типова форма подорожнього листа затверджена Наказом Держкомстату України від 17.02.1998 року №74, який зареєстрований у Міністерстві юстиції України 03.09.1998 року за №149/2589. При цьому п. 2 Наказу №74 визначено, що застосування цієї форми подорожнього листа є обов`язковим для всіх суб`єктів підприємницької діяльності, установ і організацій незалежно від відомчого підпорядкування та форми власності, які експлуатують службові легкові автомобілі або для яких за їхнім замовленням здійснюється транспортне обслуговування службовими легковими автомобілями.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо усунення надмірного державного регулювання у сфері автомобільних перевезень» від 05.07.2011 року №3565-VI (далі - Закон №3565) із текстів законів України «Про автомобільний транспорт», «Про дорожній рух» вилучено посилання на подорожні листи. Тобто, з моменту набрання чинності даного водії не зобов`язані його пред`являти працівникам Державтоінспекції під час перевезення чи службових поїздок.

Наказ Державного комітету статистики України, яким затверджено Інструкцію про порядок застосування подорожнього листа службового легкового автомобіля та обліку транспортної роботи втратив чинність від 16.04.2013.

Отже, суд першої інстанції вірно вказав, що станом на момент виникнення спірних правовідносин законодавством не було передбачено вимог щодо необхідності оформлення подорожнього листа та будь-яких інших документів під час здійснення обліку кількості використаного автомобілем паливно-мастильних матеріалів та не встановлено вимог щодо форми подорожнього листа.

Також, у постанові Верховного Суду від 09.02.2021 по справі №817/1629/15 зазначено, що «суб`єкти господарювання можуть застосовувати самостійно виготовлені бланки подорожніх листів, які мають містити обов`язкові реквізити чи реквізити типових або спеціалізованих форм відповідно до п.2.7 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку № 88 від 24.05.1995.».

В матеріалах справи наявні подорожні листи, з аналізу яких судом першої інстанції вірно встановлено, що вони містять усі відомості та обов`язкові реквізити, що встановлені для первинних документів передбачені частиною 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та підпунктом 2.4 п. 2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 №88.

Зокрема, такі містять інформацію про: дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; марку та номер автомобіля, ПІБ водія, підписи осіб, час виїзду, показники спідометра, марку пального.

Отже, списання паливно-мастильних матеріалів позивачем, підтверджується актами на списання паливно-мастильних матеріалів та подорожніми листами, які були надані контролюючому органу та про це зазначено у акті перевірки, які містять необхідні реквізити первинних документів та відповідають вимогам частини 2 статті 9 Закону № 996-XIV.

Також, суд враховує правовий висновок наведений у постанові Верховного Суду від 21.10.2021 у справі справа №802/1464/17-а, у якому наведено, що «Для списання паливно-мастильних матеріалів важливо, щоб саме первинний документ містив усі необхідні дані, що характеризують господарську операцію, роботу автомобіля та витрату ним паливно-мастильних матеріалів».

Проаналізувавши наявні в матеріалах справи документи, зокрема, акти на списання паливно-мастильних матеріалів та подорожні листи, суд вважає, що вони містять необхідні відомості, які підтверджували реальність використання списаного пального, а також списаних запчастин в господарській діяльності.

Апелянт також вказує на те, що Позивачем в ході перевірки не надано шляхових листів на підтвердження кількості використаного палива, списаного у період січень-жовтень 2018, та актів списання матеріалів - запчастин (шин, гальмівних колодок, гальмівних дисків, тощо) по орендованих автомобілях у серпні 2018, а такі документи були надані лише при поданні позовної заяви.

Проте, такі твердження не підтверджені Відповідачем належними доказами та спростовуються матеріалами справи, оскільки зі змісту акта перевірки вбачається, що в останньому відсутня будь-яка інформація про те, що Відповідачем надавались (надсилались) Позивачу запити щодо надання окремих документів та, відповідно, що були складені акти про ненадання Позивачем (відмову від надання) або надання не в повному обсязі документів (їх копій) та про перелік таких документів. На підтвердження цього у п. 2.7 загальних положень акту перевірки «Інформація про запити, надані (надіслані) платнику податків щодо надання окремих документів (копій документів), пояснень, довідок, інформації тощо» чітко зазначено - «не надавались».

Водночас, в описовій частині акту перевірки в пп. а) п. 3 п. 3.1.1.1 (стор. 8) зазначено, що перевіркою відображених показників у рядку 2050 «Собівартість реалізованої продукції (товарів, робіт, послуг)» Декларації з податку на прибуток за період з 01.01.2017 по 31.03.2021 в сумі 463 877 300 грн. на підставі таких документів: оборотно-сальдових відомостей та аналізів по бухгалтерських рахунках: 631 «Розрахунки з вітчизняними постачальниками», 201 «Матеріали», 203 «Паливо», 207 «Запчастини», 209 «Інші матеріали», 281 «Товари», 63 «Розрахунки з постачальниками і підрядниками», 79 «Фінансові результати», 90 «Собівартість реалізації», договорів (контрактів), накладних на отримання ТМЦ, товарно- транспортних накладних, шляхових листів, рахунків, доручень, актів приймання- передачі послуг, банківських документів, тощо не встановлено їх завищення чи заниження. Тобто даним Відповідач підтверджує, що в ході проведення перевірки шляхові листи були та аналізувались його посадовими особами.

Разом з тим, під час проведення перевірки посадові особи Відповідача не складали жодних актів на підтвердження факту ненадання (відмови від надання) документів, які в акті перевірки зазначені як такі, що не надані.

Крім цього, згідно приписів податкового законодавства ненадання платниками податків контролюючому органу документів під час перевірки є самостійним правопорушенням, за який передбачена відповідальність п. 121.1. ст. 121 ПК України. Так, п. 121.1. ст. 121 ПК України встановлено, що незабезпечення платником податків зберігання первинних документів, облікових та інших регістрів, бухгалтерської та статистичної звітності, інших документів з питань обчислення і сплати податків та зборів протягом установлених статтею 44 цього Кодексу строків їх зберігання та/або ненадання платником податків контролюючим органам оригіналів документів (крім документів, отриманих з Єдиного реєстру податкових накладних) чи їх копій при здійсненні податкового контролю у випадках, передбачених цим Кодексом, - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі 1020 гривень. Як же вбачається із акту перевірки, що є предметом дослідження у даній справі, у такому відсутній висновок про встановлення факту порушення останнім вимог ст. 44 та ст. 121 ПК України, що в свою чергу також спростовує покликання Відповідача на факт не надання до перевірки документів.

Щодо покликання Відповідача на акт № 169/13-01-07-05/41159948 від 28.01.2022 «Про ненадання посадовими особами ТОВ «ВК «Енергопромгруп» посадовим особам органу державної податкової служби, які проводять перевірку, документів що підтверджують показники податкової звітності», то апеляційний суд погоджується із доводами Позивача проте, що такий акт складений не під час перевірки, яка проводилась з 10.06.2021 по 28.12.2021, а також не під час оформлення та підписання самого акта перевірки, який складений 06.01.2022, такий акт не складався в присутності посадових осіб та не вручався їм для підпису.

Вказаний акт Позивач отримав рекомендованим листом разом з оскаржуваним податковим повідомленням рішенням. Отримавши такий акт з податковим повідомленням рішення, Позивач одразу ж письмово повідомив Відповідача про незгоду із податковим повідомленням- рішенням та актом про ненадання документів, зазначивши, що такий акт містить недостовірні дані, так як в період проведення перевірки посадові особи ТОВ «ВК «Енергопромгруп» надали всі необхідні документи, які були пов`язані з предметом перевірки та які вимагались інспекторами, в тому числі первинні бухгалтерські та інші документи на підтвердження отримання послуг від ФОП ОСОБА_1 , шляхові листи за січень-жовтень 2018р; акти списання матеріалів (запчастин по орендованих легкових автомобілях) за серпень 2018р. Також Позивач повідомив Відповідача, що під час проведення перевірки, так само і в день підписання акту перевірки посадові особи органу державної податкової служб не складали та не надавали посадовим особами Товариства жодні акти про ненадання ними документів, необхідних для проведення перевірки ( а.с. 111).

Щодо доводів Апелянта про те, що «в наданих до позовної заяви документах, а саме в договорах оренди автомобіля зазначено, що автомобіль передається в технічно справному стані, однак уже через незначний термін після передачі автомобіля в оренду, позивачем проводиться дороговартісний ремонт орендованого автомобіля за власний кошт, при цьому ніяких претензій на відшкодування такого ремонту, пов`язаного з незадовільним станом автомобіля, до орендодавця не висовується (автомобіль Ауді). Позивач за власний кошт також проводить купівлю та заміну коліс на даному автомобілі, що викликає сумнів передачі автомобіля в технічно справному стані, а відтак і правомірності включення даних витрат до складу адміністративних витрат за 2018рік», то колегія суддів вважає такі необґрунтованими, оскільки такі обставини не слугували підставою для висновку щодо неправомірності включення до складу адміністративних витрат вартості списаних запчастин.

Окрім цього, згідно укладених Позивачем договорів оренди транспортних засобів передбачено обов`язок орендаря, тобто Позивача, здійснювати ремонт та технічне обслуговування автомобілів, фінансувати профілактичне обслуговування та поточний ремонт автомобілів, що орендуються, фінансувати усунення несправностей, тому несення таких витрат було обов`язком Позивача відповідно до умов укладених договорів оренди, що відповідає загальній діловій практиці у такого роду відносинах.

Щодо доводів Апелянта про неправомірність включення Позивачем до складу адміністративних витрат за 2018р. вартості списаного палива, оскільки «відповідно до шляхових листів директор ТОВ «Енергопромгруп» за місяць здійснює виїзди на службовому автомобілі довжиною від 5 тис. км. до10 тис. км. При цьому, Позивачем не надається доказів наявності документально оформлених документів (відряджень, наказів на вибуття, покладення обов`язків та інше), які б підтверджували реальність та виробничу необхідність таких тривалих поїздок на службовому автомобілі та правомірність списання такої кількості палива», то відповідачем не надано доказів, що спростовують факти господарської діяльності позивача, не представлено жодних доказів на підтвердження того, що відомості, які містяться в цих документах, неповні, недостовірні та (або) суперечливі, а також відомостей про те, що списане пальне використовувалось не в господарській діяльності.

Як уже зазначалось вище, в матеріалах справи наявні подорожні листи, які містять усі відомості та обов`язкові реквізити, що встановлені для первинних документів ч. 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та пп. 2.4 п. 2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 № 88. Зокрема, такі містять інформацію про дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; марку та номер автомобіля, ПІБ водія, підписи осіб, час виїзду, показники спідометра, марку пального. Кількість (об`єм) списаного палива по видах (бензин та дизпаливо) повністю відповідає даним подорожніх листів.

Таким чином, суд першої інстанції, правомірно виснував, що наявність необхідних реквізитів згідно вимог ч. 2 ст. 9 Закону №996-XIV у подорожніх листах та актах на списання та відомостей у подорожніх листах щодо роботи автомобіля та витрату ним паливно-мастильних матеріалів є достатньою підставою для їх списання, а відсутність у подорожніх листах деяких відомостей, не є безумовною підставою для сумніву про те, що списане пальне не використовувалось в господарській діяльності.

Виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позов необхідно задовольнити та скасувати спірне податкове повідомлення-рішення.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Надаючи оцінку правомірності дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).

Перевіривши правомірність прийнятого відповідачем рішення згідно до вимог ч.2 ст.2 вказаного Кодексу, суд приходить до висновку, що податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Львівській області № 1269/13-01-07-05 від 28.01.2022 (форма «Р») вказаним вище критеріям не відповідає, тому є протиправним та підлягає скасуванню.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Інші доводи апеляційної скарги зроблених висновків не спростовують, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними і трактуванні їх на власний розсуд.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких підстав апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для скасування рішення суду першої інстанції колегія суддів не знаходить.

Відповідно до ст. 139 КАС України, судові витрати перерозподілу не підлягають.

Керуючись статтями 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Львівській області залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 21 березня 2023 року у справі №380/3284/22 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий суддя З. М. Матковська
судді І. В. Глушко
І. І. Запотічний
Повний текст постанови складено 09.10.2023р., оскільки член колегії суддя Запотічний І.І. в період з 02.10.2023 по 06.10.2023 р. включно проходив онлайн підготовку для підтримання кваліфікації в Національній школі суддів України та член колегії суддя Глушко І.В. був відряджений до м. Києва з 04.10.2023 р. по 06.10.2023 р. включно.