Справа № 240/3436/22
Суддя: Капустинський М.М.
Дата ухвалення: 2023-10-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 240/3436/22

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Гурін Дмитро Миколайович

Суддя-доповідач - Капустинський М.М.

10 жовтня 2023 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Капустинського М.М.

суддів: Сапальової Т.В. Ватаманюка Р.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Житомирській області на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 07 червня 2023 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Житомирській області про визнання протиправною та скасування вимоги,

В С Т А Н О В И В :

у лютому 2022 до ОСОБА_1 звернулася до Житомирського окружного адміністративного суду із позовом до Головного управління ДПС у Житомирській області, в якому просила визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску від 24.02.2021 №Ф-4233-25 на суму 38074,81 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказала на те, що податкова вимога про сплату боргу (недоїмки) від 24.02.2021 №Ф-4233-25 має бути скасована, оскільки оскаржувана вимога про сплату боргу (недоїмки) є протиправною та такою, що прийнята всупереч приписів чинного законодавства України, так як позивач припинила підприємницьку діяльність з 20.09.2021. Крім того, позивач вказала, що у період з 2004 до 2021 років перебувала у трудових відносинах з різними суб`єктами господарювання, тобто є найманим працівником, а тому відповідно до Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" звільняється від сплати єдиного внеску, оскільки сплату єдиного внеску у такому випадку проводить його роботодавець.

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 07 червня 2023 року позов задоволено.

Визнано протиправною та скасовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску від 24.02.2021 №Ф-4233-25 на суму 38074,81 грн.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної податкової служби у Житомирській області на користь ОСОБА_1 992,40 грн. на відшкодування витрат зі сплати судового збору.

Не погоджуючись з судовим рішенням ГУ ДПС у Житомирській області подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення та прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт послався на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що, на його думку, призвело до неправильного вирішення спору.

Зазначає, що згідно з реєстраційних даних картки особового рахунку автоматизованих інформаційних систем ОСОБА_1 25.02.2004 було взято на облік в контролюючих органах, як фізичну особу - підприємця на спрощеній системі оподаткування.

Відповідно до інтегрованої картки платника за кодом бюджетної класифікації 71040000 «Для фізичних осіб-підприємців, у т.ч. які обрали спрощену оподаткування та осіб, які проводять незалежну професійну діяльність» обліковується недоїмка, яка виникла за рахунок нарахувань: 31.12.2017.2018 обліковується заборгованість в сумі 286,07 грн., нарахована згідно поданого звіту за 2013 рік; 09.02.2018 нарахування за 2017 рік у сумі 8448 грн.; 19.04.2018 нарахування єдиного внеску за січень - березень 2018 року на 2457,18 грн. по терміну сплати 19.04.2018; 19.07.2018 нарахування єдиного внеску за квітень - червень 2018 року на 2457,18 грн. по терміну сплати 19.07.2018; 19.10.2018 нарахування єдиного внеску за липень - вересень 2018 року 2457,18 грн. по терміну сплати 19.10.2018; 21.01.2019 нарахування єдиного внеску за жовтень - грудень 2018 року 2457,18 грн. .по терміну сплати 21.01.2019; 19.04.2019 нарахування єдиного внеску за січень - березень 2019 року 2754,18 грн. по терміну сплати 19..04.2019; 19.07.2019 нарахування єдиного внеску за квітень - червень 2019 року 2754,18 грн. по терміну сплати 19.07.2019; 21.10.2019 нарахування єдиного внеску за липень - вересень 2019 року 2754,18 грн. по терміну сплати 21.10.2019; 20.01.2020 нарахування єдиного внеску за жовтень - грудень 2019 року 2754,18 грн. по терміну сплати 21.10.2020.

Стверджує, що враховуючи зміни до Закону №2464-VI, внесені Законами України від 17.03.2020 №533-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законів України щодо підтримки платників податків на період здійснення заходів, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (СОVID-19)», від 30.03.2020 №540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (СОVID-19)» та від 13.05.2020 №591-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законів України щодо додаткової підтримки платників податків на період здійснення заходів, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (СОVID-19)», в частині звільнення від нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску за березень, квітень та травень 2020 року фізичних осіб - підприємців та осіб, які провадять незалежну професійну діяльність, ФОП ОСОБА_1 централізовано нараховано єдиного внеску: за січень - лютий 2020 року на суму 2078,12 грн. по терміну сплати 21.04.2020; за червень 2020 року на суму 1039,06 грн. по терміну сплати 20.07.2020; за липень - вересень 2020 року на суму 3178,12 грн. по терміну сплати 19.10.2020; за жовтень - листопад 2020 року на суму 2200,00 грн. по терміну сплати 19.01.2021. Таким чином, станом на 31.01.2021 за ФОП ОСОБА_1 обліковується недоїмка зі сплати єдиного внеску на загальну суму 38074,81 грн. Тому відповідно до наявної заборгованості йому була правомірно сформована і надіслана вимога про сплату боргу.

Заслухавши, суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги наявними в матеріалах справи письмовими доказами, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено те, що у період з 2004 по 2021 роки ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах різними суб`єктами господарювання (копія трудової книжки а.с.11-16), які сплачували за неї, як роботодавці єдиний соціальний внесок.

23.02.2004 позивач зареєструвалась в органах державної влади, як фізична особа підприємець, про що здійснено запис №0004746 та перебувала на спрощеній системі оподаткування (а.с.7-8).

20.09.2021 позивач подала заяву про припинення підприємницької діяльності до державного реєстратора, про що до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань здійснено запис за №005004746 (а.с.9).

Позивач зазначила, що моменту реєстрації як фізичної особи - суб`єкта підприємницької діяльності та до подачі заяви про зняття з реєстрації та припинення такої - підприємницька діяльність Позивачем не здійснювалася.

Враховуючи зазначене вважає протиправною податкову вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 24.02.2021 №Ф-4233-25 та з огляду на зазначене звернулася до суду з позовом про визнання протиправною та скасування вимогу про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску від 24.02.2021 №Ф-4233-25 на суму 38074,81 грн.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що оскаржувана вимога прийнята податковим органом всупереч положень чинного законодавства, оскільки зумовлює виникнення обов`язку у позивача з подвійної сплати єдиного внеску.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначено Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон №2464-VI).

Відповідно до частини 1 статті 1 Закону №2464-VI єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - це консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування; а недоїмка - це сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені цим Законом, обчислена органом доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом.

Згідно статті 2 Закону №2464-VI дія цього Закону поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.

Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 1 цього Закону недоїмкою є сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені цим Законом, обчислена територіальними органами Пенсійного фонду України у випадках, передбачених цим Законом.

Платниками єдиного внеску є, зокрема, фізичні особи підприємці, у тому числі ті, що обрали спрощену систему оподаткування (пункт 4 частини 1 статті 4 Закону №2464-VI).

Базою нарахування єдиного внеску для зазначених платників є сума нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються положеннями Закону про оплату праці, та сума винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами (абзац перший пункту 1 частини 1 статті 7 Закону №2464-VI).

Платниками єдиного внеску, як зазначено у пункті 4 частини 1 статті 4 Закону №2464-VI, є фізичні особи підприємці, у тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, незалежно від того, чи є такі особи найманими працівниками.

Єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 51 частини 1 статті 4 цього Закону, на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску (пункт 2 частини 1 статті 7 Закону №2464-VI).

Відповідно до абзацу третього частини 8 статті 9 Закону №2464-VI у редакції, яка діяла до 31 грудня 2017 року, платники єдиного внеску, зазначені у пункті 4 частини 1 статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний рік, до 10 лютого наступного року, крім фізичних осіб підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування, які сплачують єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.

Водночас, у редакції статті 9, яка діє з 1 січня 2018 року встановлено, що платники єдиного внеску, зазначені у пунктах 4, 5 та 51 частини 1 статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.

Таким чином, необхідною умовою для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, підприємницької діяльності в незалежності від отримання доходу від такої діяльності.

Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 6 Закону №2464-VI платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

Згідно з частини 3 статті 9 Закону №2464-VI обчислення єдиного внеску органами доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом, здійснюється на підставі актів перевірки правильності нарахування та сплати єдиного внеску, звітності, що подається платниками до органів доходів і зборів, бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суми виплат (доходу), на суми яких (якого) відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

Пунктом 7 частини 1 статті 13 Закону №2464-VI передбачено, що органи доходів і зборів мають право стягувати з платників несплачені суми єдиного внеску.

За правилами частини 14 статті 25 згаданого Закону рішення, прийняті органами доходів і зборів та органами Пенсійного фонду з питань, що належать до їх компетенції відповідно до цього Закону, є обов`язковими до виконання платниками єдиного внеску, посадовими особами і застрахованими особами.

Положення цієї статті поширюються лише на тих платників, які відповідно до цього Закону зобов`язані нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

У разі виявлення своєчасно не сплачених сум страхових внесків платники єдиного внеску зобов`язані самостійно обчислити ці внески і сплатити їх з нарахуванням пені в порядку і розмірах, визначених цією статтею.

Суми недоїмки стягуються з нарахуванням пені та застосуванням штрафів.

Орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.

Вимога про сплату недоїмки є виконавчим документом.

Визначаючись щодо необґрунтованості прийняття спірної вимоги, з огляду на те, що у період з 2004 по 2021 роки ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах різними суб`єктами господарювання (копія трудової книжки а.с.11-16), які сплачували за неї, як роботодавці єдиний соціальний внесок, колегія суддів зазначити наступне.

23.02.2004 року позивач зареєструвалась в органах державної влади, як фізична особа підприємець, про що здійснено запис №0004746 та перебувала на спрощеній системі оподаткування (а.с.7-8).

20.09.2021 року позивач подала заяву про припинення підприємницької діяльності до державного реєстратора, про що до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань здійснено запис за №005004746 (а.с.9).

Відповідно до записів з трудової книжки позивачки встановлено, що ОСОБА_1 працювала як найманий працівник у наступних суб`єктів господарювання: з 14.09.2016 до 05.10.2016 на ТОВ ТК "Полісся-Продукт" на посаді продавця магазину; з 11.05.2017 до 30.11.2017 у ФОП ОСОБА_2 на посаді продавця продовольчих товарів; з 30.05.2019 до 09.07.2019 у ФОП ОСОБА_3 на посаді продавця продовольчих товарів; з 24.10.2019 до 16.03.2020 у ФОП ОСОБА_4 на посаді продавця продовольчих товарів; з 17.03.2020 у ФОП ОСОБА_5 на посаді продавця (а.с.14-16).

Згідно індивідуальних відомостей про застраховану особу, наданих Пенсійним фондом України з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (форма ОК-5) встановлено, що ОСОБА_1 є застрахованою особою, а страхувальниками є різні суб`єкти господарювання (ФОП ОСОБА_2 ; ФОП ОСОБА_3 ; ФОП ОСОБА_4 ; ФОП ОСОБА_6 ) (а.с.17-18).

Верховний Суд у постанові від 04.12.2019 у справі №440/2149/19 вказав, що положеннями Закону №2464-VI не врегульовані відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї статусу фізичної особи підприємця. Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, підприємницької діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування єдиного соціального внеску. Отже, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір єдиного соціального внеску не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування єдиного соціального внеску у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, розмір єдиного внеску не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.

Отже, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Вказане правове регулювання дає підстави для висновку, що, з урахуванням особливостей форми діяльності осіб, що зареєстровані як фізичні особи підприємці, проте фактично не здійснюють та не ведуть господарську діяльність та доходи не отримують, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.

Суд касаційної інстанції у згаданій постанові сформулював правовий висновок, відповідно до якого особа, яка зареєстрована як фізична особа підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.

Інше тлумачення норм Закону №2464-VI щодо необхідності сплати єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в органах Державної податкової служби і зареєстровані як фізичні особи підприємці (однак господарську діяльність не здійснюють і доходи не отримують), та які одночасно перебувають у трудових відносинах, як підкреслив Верховний Суд, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.

Так відповідно да матеріалів справи встановлено, що згідно відомостей трудової книжки, ОСОБА_1 з 2004 року по 2021 рік перебувала у трудових відносинах з різними суб`єктами господарювання (а.с.11-16), тобто позивач отримувала дохід, з якого сплачено єдиний внесок та зазначений період зараховано до страхового стажу (а.с.17-18).

Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про протиправність прийняття податковим органом оскаржуваної вимоги, оскільки така вимога зумовлює виникнення обов`язку у позивача з подвійної сплати єдиного внеску.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги спростовуються встановленими у справі обставинами.

Колегія суддів звертає увагу, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення дотримано норми матеріального і процесуального права, а тому відсутні підстави для задоволення вимог апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Житомирській області залишити без задоволення, а рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 07 червня 2023 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий Капустинський М.М.

Судді Сапальова Т.В. Ватаманюк Р.В.