Справа № 200/3452/23
Суддя: Михайлик А.С.
Дата ухвалення: 2023-10-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 жовтня 2023 року Справа№200/3452/23

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Михайлик А.С., розглянув за правилами спрощеного позовного (письмового) провадження адміністративну справу за позовом Донецького обласного відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю до Комунального підприємства "МАРІУПОЛЬСЬКЕ ТРАМВАЙНО-ТРОЛЕЙБУСНЕ УПРАВЛІННЯ" про стягнення заборгованості

ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ ТА ЗАПЕРЕЧЕНЬ

Донецьке обласне відділення Фонду соціального захисту ociб з інвалідністю звернулося до суду із позовом до Комунального підприємства "МАРІУПОЛЬСЬКЕ ТРАМВАЙНО-ТРОЛЕЙБУСНЕ УПРАВЛІННЯ", в якому просить суд стягнути адміністративно-господарські санкції за невиконання нормативу робочих місць, призначених для працевлаштування осіб з інвалідністю у 2022 році у сумі 1 771 057,56 грн та пеню у розмірі 93 512,10 грн.

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що в порушення вимог Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» відповідач не забезпечив виконання нормативу працевлаштування осіб з інвалідністю, що є підставою для стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені за невиконання нормативу робочих місць в судовому порядку.

Відповідач проти задоволення заявлених позивачем вимог заперечував, зауважуючи на їх необґрунтованості. За змістом наданого ним відзиву наказом по підприємств було забронювало 70 робочих міць для працевлаштування інвалідів. У січні та лютому 2022 року відповідач надавав до Маріупольського міського центру зайнятості звіти форми 3-ПН про попит на робочу силу (вакансії). Після введення в Україні воєнного стану із 05 години 30 хвилин 24.02.2022, який у подальшому неодноразово продовжувався та діє на момент розгляду цієї справи та окупації всієї території м. Маріуполя відповідач не мав можливості здійснювати господарську діяльність. З 01.04.2022 на підприємстві встановлено простой, дистанційну роботу встановлено кільком працівникам, з багатьма працівниками трудові договори зупинені. Причини непрацевлаштування інвалідів у 2022 році не залежали від відповідача, через що підстави для стягнення санкцій відсутні.

ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ У СПРАВІ

Ухвалою від 14.07.2023 позов залишено без руху. Ухвалою від 27.07.2023 відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 5 ст. 250 Кодексу адміністративного судочинства України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ ОБСТАВИНИ

Відповідач Комунальне підприємство "МАРІУПОЛЬСЬКЕ ТРАМВАЙНО-ТРОЛЕЙБУСНЕ УПРАВЛІННЯ", зареєстроване та обліковується в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань за кодом 05393725, місцезнаходженням юридичної особи є: 87500 Донецька обл., м. Маріуполь, вулиця Миколаївська, буд. 92.

Позивач нарахував відповідачу адміністративно-господарські санкції за нестворені 24 робочих місця для працевлаштування осіб з інвалідністю у 2022 році у розмірі 1 771 057,6 грн, виходячи з таких показників: середньооблікова кількість штатних працівників облікового складу 1415; кількість робочих місць, призначених для забезпечення працевлаштування осіб з інвалідністю, відповідно до нормативу 57; середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність 33; фонд оплати праці штатних працівників 104 418,601 тис. грн, про що позивач надав відповідний розрахунок.

Через несплату відповідачем адміністративно-господарських санкцій згідно з розрахунком суми пені на заборгованість по сплаті адміністративно-господарських санкцій за нестворені робочі місця для забезпечення працевлаштування осіб з інвалідністю у 2022 році сума пені за період з 18.04.2023 до 22.06.2023 визначена позивачем у розмірі 93 512,1 грн.

ДЖЕРЕЛА ПРАВА Й АКТИ, ОЦІНКА ДОВОДІВ СТОРІН, ВИСНОВКИ СУДУ

Спеціальним законом, який визначає основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні і гарантує їм рівні з усіма іншими громадянами можливості для участі в економічній, політичній і соціальних сферах життя суспільства, створення необхідних умов, які дають можливість особам з інвалідністю ефективно реалізувати права і свободи людини і громадянина та вести повноцінний спосіб життя згідно з індивідуальними можливостями, здібностями і інтересами, є Закон України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» №875-XII від 21.03.1991 (далі Закон №875)

Згідно із частиною 2 статті 17 Закону №875 підприємства, установи і організації за рахунок коштів Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю або за рішенням місцевої ради за рахунок власних коштів у разі потреби створюють спеціальні робочі місця для працевлаштування осіб з інвалідністю, здійснюючи для цього адаптацію основного і додаткового обладнання, технічного оснащення і пристосування тощо з урахуванням обмежених можливостей осіб з інвалідністю.

Відповідно до частини 1 статті 18 Закону №875 забезпечення прав осіб з інвалідністю на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості.

Згідно з частиною 3 статті 18 Закону №875 підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов`язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування осіб з інвалідністю, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування осіб з інвалідністю, і звітувати Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю про зайнятість та працевлаштування осіб з інвалідністю у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до частин 1-3 статті 19 Закону № 875 для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських об`єднань осіб з інвалідністю, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських об`єднань осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті, і забезпечують працевлаштування осіб з інвалідністю.

Частиною 5 статті 19 Закону №875 визначено, що виконанням нормативу робочих місць у кількості, визначеній згідно з частиною першою цієї статті, вважається працевлаштування підприємством, установою, організацією, у тому числі підприємством, організацією громадських об`єднань осіб з інвалідністю, фізичною особою, яка використовує найману працю, осіб з інвалідністю, для яких це місце роботи є основним.

Частиною 6 цієї статі передбачено, що Пенсійний фонд України у порядку та за формою, встановленими Пенсійним фондом України за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері соціального захисту населення, надає Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю інформацію: про працевлаштованих осіб з інвалідністю; про створення підприємствами, установами, організаціями, фізичними особами, які використовують найману працю, робочих місць для осіб з інвалідністю, про зайнятість та працевлаштування осіб з інвалідністю; необхідну для обчислення кількості робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю підприємствами, установами, організаціями, фізичними особами, які використовують найману працю, відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті. Отримана від Пенсійного фонду України інформація, яка містить ознаки порушень законодавства про створення робочих місць для осіб з інвалідністю, про зайнятість та працевлаштування осіб з інвалідністю, є підставою для проведення перевірки підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських об`єднань осіб з інвалідністю, фізичних осіб, які використовують найману працю. Отримана від Пенсійного фонду України інформація про працевлаштованих осіб з інвалідністю використовується в Централізованому банку даних з проблем інвалідності для визначення в автоматичному режимі осіб з інвалідністю, які можуть бути працевлаштовані

Фонд соціального захисту осіб з інвалідністю щороку до 10 березня в автоматизованому режимі з використанням даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування та Централізованого банку даних з проблем інвалідності здійснює визначення підприємств, установ та організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських об`єднань осіб з інвалідністю, фізичних осіб, які використовують найману працю, які не забезпечили виконання у попередньому році нормативу робочих місць, визначеного згідно з частиною першою цієї статті, та надсилає їм розрахунок сум адміністративно-господарських санкцій, що підлягають сплаті у зв`язку з невиконанням нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю за попередній рік, обчислених відповідно до статті 20 цього Закону.

Відповідно до положень частин 1-5 статті 20 Закону №875 підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських об`єднань осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих осіб з інвалідністю менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі на підприємстві, в організації громадських об`єднань осіб з інвалідністю, у фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування особи з інвалідністю і не зайняте особою з інвалідністю.

Порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій тягне за собою нарахування пені. Пеня обчислюється виходячи з 120 відсотків річних облікової ставки Національного банку України, що діяла на момент сплати, нарахованої на повну суму недоїмки за весь її строк.

За змістом пояснень відповідача, станом на 31.12.2021 чисельність працівників його підприємства складала 1818 осіб, виходячи з потреб підприємства він забронював 70 робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю (на підтвердження чого відповідач надав суду наказ від 31.12.2021 № 1218). Відповідно до звітів, поданих відповідачем до податкового органу за 1 квартал 2022 року чисельність працівників підприємства коливалась від 1770 до 1781, в той час як кількість працівників з інвалідністю від 43 до 41; у 2 кварталі від 1787 до 1746 та від 41 до 39 відповідно; у 3 кварталі від 1576 до 985 та від 36 до 21 відповідно; у 4 кварталі від 890 до 842 та від 21 до 19.

Вказані показники різняться із повідомленими суду позивачем, наведеними ним у розрахунку.

До суду позивач не надав документів на підтвердження правомірності визначення ним середньооблікової чисельності штатних працівників, як і не надав документів на підтвердження показника фонду оплати праці штатних працівників, що використаний ним при обчисленні cуми адміністративно-господарських санкцій за нестворені робочі місця для забезпечення працевлаштування осіб з інвалідністю у 2022 році.

Відповідно до ч.ч. 1, 5-6 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановленихстаттею 78цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 74 КАС України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Ненадання позивачем до суду документів, на підставі яких, ним було визначено вихідні дані для розрахунку адміністративно-господарських санкцій позбавляє суд можливості встановити правомірність та обґрунтованість визначення позивачем заявлених до стягнення сум адміністративно-господарських санкцій та пені.

Нормами статті 218 Господарського кодексу України передбачено, що підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Частиною першою статті 238 Господарського кодексу України передбачено, що за порушення встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності до суб`єктів господарювання можуть бути застосовані уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування адміністративно-господарські санкції, тобто заходи організаційно-правового або майнового характеру, спрямовані на припинення правопорушення суб`єкта господарювання та ліквідацію його наслідків.

Частиною другою вказаної статті передбачено, що види адміністративно-господарських санкцій, умови та порядок їх застосування визначаються цим Кодексом, іншими законодавчими актами.

У переліку адміністративно-господарських санкцій, наведеного у частині 1 статті 239 Господарського кодексу України вказано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування відповідно до своїх повноважень та у порядку, встановленому законом, можуть застосовувати до суб`єктів господарювання, зокрема, адміністративно-господарський штраф, а також і інші адміністративно-господарські санкції, встановлені цим Кодексом та іншими законами.

Спірні у цій справі санкції застосовуються до суб`єктів господарювання уповноваженими органами державної влади за порушення встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності, а тому є адміністративно-господарськими санкціями. Про це також вказано у статті 20 Закону № 875-ХІІ.

Отже, законом передбачена відповідальність у вигляді адміністративно-господарських санкцій для підприємств, які не забезпечили середньооблікову чисельність працюючих інвалідів відповідно до установленого нормативу.

Разом з тим, законом передбачено випадки, у яких суб`єкт господарювання звільняється від відповідальності за вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Так, відповідно до частини першої статті 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Частиною другою наведеної статті передбачено, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

За змістом статті 18-1 Закону № 875-ХІІ пошук підходящої роботи для інваліда здійснює державна служба зайнятості., а тому обов`язок підприємства зі створення робочих місць для інвалідів не супроводжується його обов`язком займатись пошуком інвалідів для працевлаштування.

Аналогічна правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду від 2 травня 2018 у справі № 804/8007/16, від 28 травня 2019 року у справі № 807/554/17, від 24 лютого 2020 року у справі № 820/2132/17.

З наведених положень Закону № 875 та ст. 218 Господарського кодексу України виходить, що юридична відповідальність у вигляді обов`язку щодо сплати санкцій настає у суб`єкта господарювання у разі або порушення роботодавцем вимог ст. 18 цього закону, а саме: невиділення та нестворення робочих місць, ненадання державній службі зайнято і інформації, оскільки саме така бездіяльність має своїм наслідком позбавлення можливості державної служби зайнятості організувати працевлаштування інвалідів, або у разі порушення роботодавцем вимог частини 3 ст. 17 , ч. 1 ст. 18, ч.. 2,3, 5, ст. 19 Закону № 875, що полягає у безпідставній відмові у працевлаштуванні інваліда, який звернувся самостійно до роботодавця чи був направлений державною службою зайнятості.

Отже, своєчасно та в повному обсязі надавши інформацію про попит на вакансії підприємство, фактично, вживає усіх залежних від нього передбачених законом заходів для відповідності середньооблікової чисельності працюючих інвалідів установленим нормативам, тобто заходів для недопущення господарського правопорушення.

Відповідно до пункту 4 частини третьої статті 50 Закону України від 05.07.2012 № 5067-VІ «Про зайнятість населення» роботодавці зобов`язані, зокрема, своєчасно та в повному обсязі у порядку, затвердженому центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, за погодженням з центральним органом виконавчої влади із забезпечення реалізації державної політики у галузі статистики, подавати територіальним органам центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, інформацію про попит на робочу силу (вакансії).

Згідно з Порядком подання форми звітності № 3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)», затвердженого Наказом Міністерства соціальної політики України від 31.05.2013 № 316 форма 3-ПН подається за наявності у роботодавця попиту на робочу силу (вакансії) не пізніше 10-ти робочих днів з дати відкриття вакансії(й). Датою відкриття вакансії є наступний день після створення робочого місця чи припинення трудових відносин з працівником, робоче місце якого стає вакантним, або дата, починаючи з якої може бути укладений трудовий договір з найманим працівником. Пунктом 1.7. цього Порядку передбачено що актуальність зазначеної(их) у поданій формі № 3-ПН вакансії(й) уточнюється фахівцем центру зайнятості не рідше ніж двічі на місяць під час особистої зустрічі з роботодавцем, шляхом електронної комунікації, зокрема мобільним чи фіксованим зв`язком, надсилання/отримання повідомлення електронною поштою. Також таке уточнення здійснюється перед направленням зареєстрованого безробітного або особи, яка шукає роботу, до роботодавця. Таким чином, обов`язку підприємств подавати форму 3-ПН щомісячно чи з будь-якою іншою періодичністю законодавчо не встановлено, натомість, існує обов`язок підприємств одноразово подавати форму 3-ПН та підтверджувати актуальність наданих даних в подальшому.

Відповідно до листа Державної служби занятості від 28.06.2023 № 02/361/01-23/2, копія якого наявна в матеріалах справи, відповідач у січні та лютому 2022 року надавав до органів зайнятості звіти форми 3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)», в яких зазначав про можливість працевлаштування осіб з інвалідністю на підприємстві.

Верховний Суд у складі палати для розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду у справі № №806/1368/17 (адміністративне провадження №К/9901/5558/17) дійшов висновку, що якщо роботодавець одноразово подав звітність форми № 3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)» у строк не пізніше 10-ти робочих днів з дати відкриття вакансії, він виконав обов`язок своєчасно та в повному обсязі у встановленому порядку подати інформацію про попит на робочу силу (вакансії). Це означає, що в такому випадку учасник господарських відносин вжив залежних від нього передбачених законодавством заходів для відповідності середньооблікової чисельності працюючих інвалідів установленим нормативам, тобто заходів для недопущення господарського правопорушення.

Отже, встановлення під час розгляду справи факту надання відповідачем звіту до органів зайнятості у січні та лютому 2022 року достатньо для висновку виконання ним всіх залежних від нього дій спрямованих на ознайомлення органів зайнятості про можливість працевлаштування інвалідів на підприємстві.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 26 червня 2018 року у справі № 806/1368/17, від 28 травня 2019 року у справі № 820/2287/17, від 31 липня 2019 року у справі № 817/724/17.

Крім цього, суд також вважає обґрунтованими доводи відповідача про неможливість працевлаштування ним інвалідів чи вчинення будь-яких інших дій, спрямованих на працевлаштування після 24.02.2022 року після початку повномасштабного вторгнення РФ на територію України.

Відповідно до ч. 2 ст. 13 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» здійснення господарської діяльності юридичними особами, фізичними особами - підприємцями та фізичними особами, які провадять незалежну професійну діяльність, місцезнаходженням (місцем проживання) яких є тимчасово окупована територія, дозволяється виключно після зміни їхньої податкової адреси на іншу територію України.

Згідно з ч. 1. ст. 3 цього Закону для його цілей тимчасово окупованою територією визначається, зокрема, сухопутна територія тимчасово окупованих Російською Федерацією територій України, водні об`єкти або їх частини, що знаходяться на цих територіях, інша сухопутна територія України, внутрішні морські води і територіальне море України, визнані в умовах воєнного стану тимчасово окупованими у встановленому Кабінетом Міністрів України порядку.

Постановою КМУ від 06.12.2022 № 1364 «Деякі питання формування переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією» визначено, що перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією (далі перелік), затверджується Міністерством з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій.

Так, у зв`язку з військовою агресією РФ проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 №2102-ІХ, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб, який продовжує діяти також станом на теперішній час. Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22.12.2022 № 309 затверджено Перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією. Переліком віднесено всю територію Маріупольського району до тимчасово окупованих Російською Федерацією з 05.03.2022. Розпорядженням Кабінету Міністрів України «Про проведення обов`язкової евакуації населення Донецької області» від 02.08.2022 №679-р вказано провести обов`язкову евакуацію населення Донецької області.

Місцезнаходження відповідача зареєстровано у м. Маріуполь, доказів зміни цієї адреси сторонами суду не надано. Податкова адреса, вказана у звітах, поданих відповідачем до податкового органу за усі 4 квартали 2022 року, також розташована у м. Маріуполь.

28.02.2022 Торгово-промислова палата України у листі «Всім кого це стосується» № 2024/02.0-7.1 на підставі ст.ст. 14, 14№ Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» від 02.12.1997 № 671/97-ВР, Статуту ТПП України, засвідчила форсмажорні обставини (обставини непереборної сили): військову агресію Російської Федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні». Враховуючи це, ТПП України підтвердила, що зазначені обставини з 24 лютого 2022 року до їх офіційного закінчення, є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами для суб`єктів господарської діяльності та/або фізичних осіб по договору, окремим податковим та/чи іншим зобов`язанням/обов`язком, виконання яких/-го настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання відповідно яких/-го стало неможливим у встановлений термін внаслідок настання таких форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили).

У зв`язку з наведеним вище розпорядженнями міського голови м. Маріуполя від 01.04.2022 № 200/1ос, від 01.04.2022 № 200/14ос вказано встановити з 01.04.2022 дистанційну роботу всім керівникам підприємств, установ та закладів міської ради, вказано керівникам підприємств, установ та закладів міської ради визначити працівників, які будуть задіяні в роботі та забезпечити нарахування і виплату їм зарплати, визначити працівників, які не будуть задіяні у роботі та відправити їх у простой, зупинити на період дії воєнного стану трудові договори із ними.

Наказом відповідача від 01.04.2022 № 307 оголошено простой не з вини працівників з 01.04.2022, наказом від 01.04.2022 № 305 встановлено дистанційну роботу заступнику начальника в.о. начальника, начальника сектору праці та заробітної плати, начальника сектору по кадрам, касиру, обліковцю з реєстрації бухгалтерських даних, юристу, наказом від 01.04.2022 № 306 зупинено дії трудових відносин з низкою працівників підприємства.

В даному випадку крім безпосередньо нормативно-правового регулювання обов`язку суб`єктів господарювання виконувати норматив зі створення робочих місць чи сплати адміністративно-господарських санкцій, є фактичні обставини, пов`язані зі проведенням на території, де зареєстрований та провадив господарську діяльність відповідач, активних бойових дій, подальшої окупації, евакуації населення тощо.

Як вже зазначалось, до учасника господарських відносин можуть бути застосовані адміністративно-господарські санкції за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення (статті 218 Господарського кодексу України).

Під час розгляду справи судом встановлено, що відповідач позбавлений можливості здійснення господарської діяльності після 24.02.2022 та виконання передбачених законодавством заходів щодо виконання нормативу по працевлаштуванню особи з інвалідністю. При цьому, законодавство про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні передбачає, що створюючи спеціальні робочі місця для працевлаштування осіб з інвалідністю підприємства, установи і організації здійснюють для цього адаптацію основного і додаткового обладнання, технічного оснащення і пристосування тощо з урахуванням обмежених можливостей осіб з інвалідністю, створювати для таких осіб умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені законодавством, що суттєво ускладнено в умовах воєнного стану, бойових дій, окупації, заборони господарської діяльності на окупованій території, дистанційної роботи виключно малої кількості працівників від загального штату.

Зважаючи на встановлені обставини, суд дійшов висновку про відсутність у діях відповідача вини за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю, а отже відсутні підстави для стягнення з нього адміністративно-господарських санкцій та, відповідно, пені за їх несплату.

Таким чином заявлений позов задоволенню не підлягає.

Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

З огляду на викладене та керуючись ст.ст. 2, 3, 5, 9, 12, 15, 19, 22, 25, 32, 72, 76, 77, 79, 139, 194, 241-243, 245, 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову Донецького обласного відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю до Комунального підприємства "МАРІУПОЛЬСЬКЕ ТРАМВАЙНО-ТРОЛЕЙБУСНЕ УПРАВЛІННЯ" про стягнення заборгованості, відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо справу було розглянуто в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відомості про сторін:

Позивач: Донецьке обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів, , адреса: 49001, Дніпропетровська обл., м. Дніпро, площа Троїцька, 5 а;

Відповідач: Комунальне підприємство "МАРІУПОЛЬСЬКЕ ТРАМВАЙНО-ТРОЛЕЙБУСНЕ УПРАВЛІННЯ", , адреса: 87500, Донецька обл., м. Маріуполь, вулиця Миколаївська, 92.

Суддя А.С. Михайлик