Справа № 160/17210/23
Суддя: Олійник Віктор Миколайович
Дата ухвалення: 2023-10-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Олійника В. М.
розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпрі адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії, -
17 липня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, в якій просить:
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області зарахувати мені, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , до стажу роботи період роботи в колгоспі «ім. Калініна» з січня 1974 року по червень 1976 рік, визнавши приналежною мені архівну довідку №61 від 03.04.2023 р. - з дня звернення 26.04.2023 р.; зробити відповідний перерахунок пенсії мені, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , з урахуванням висновку суду - з дня звернення 26.04.2023 р.
В обґрунтування позову позивач зазначив, що він звертався до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській із заявою про перерахунок пенсії. Однак, відповідачем відмовлено у такому перерахунку.
Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про відмову в зарахуванні періоду № 0400-010304-8/57999 від 01 травня 2023 року позивачу було відмовлено в зарахуванні до загального страхового стажу періоду роботи в колгоспі з січня 1974 року по червень 1976 рік через неточності в «по батькові» в уточнюючій архівній довідці №61 від 03.04.2023 року.

Вважає, що відповідачем безпідставно не було враховано до загального трудового стажу вищевказані періоди його роботи на підставі довідки №61 від 03.04.2023 року, оскільки факт приналежності йому ПІБ « ОСОБА_2 », підтверджується свідоцтвом про народження, військовим квитком, учетно-послужной книжкою, посвідченням тракториста, копією облікової картки члена ВЛКСМ.

Ухвалою суду від 24 липня 2024 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи.

10.07.2023 р. до суду від представника Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області через систему «Електронний суд» надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач не погоджується із заявленими позовними вимогами та просить суд відмовити в їх задоволенні, з огляду на наступне.

ОСОБА_1 з 19.04.2018 знаходиться на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області як отримувач пенсії за віком відповідно до Закону України від 09.07.2003 № 1058-ІУ "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі - Закон України №1058-ІУ).

Листом Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 26.04.2022 вих. № 0400-010304-8/57999 позивачу надано роз`яснення з приводу призначеної пенсії.

Страховий стаж складав 41 рік 6 місяців 19 днів (зарахований по 31.03.2018).

По заяві від 05.04.2023 та довідки за № 61 від 03.04.2023, яка видана КЗ "Верхньодніпровський трудовий архів" Верхньодніпровської міської ради (далі - довідка № 61), зараховано період роботи у колгоспі "імені Калініна" з липня по грудень 1973 року.

Страховий стаж складає 46 років 3 місяці 22 дні (зарахований по 31.07.2022).

До страхового стажу не враховано період роботи з січня 1974 року по червень 1976 року в колгоспі "ім. Калініна", оскільки згідно довідки за № 61, в книгах обліку розрахунків з оплати праці в 1974 році зазначено " ОСОБА_2 ", в 1975-1976 роках - ОСОБА_1 " (мовою оригіналу).

Представник відповідача вказує, що згідно пункту 26 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637, якщо ім`я, по батькові та прізвище, які зазначені в документі, що підтверджує трудовий стаж, не збігаються з ім`ям, по батькові або прізвищем особи за паспортом або свідоцтвом про народження, факт приналежності цього документа даній особі може бути встановлено у судовому порядку.

У разі, якщо ім`я, по батькові та прізвище, які зазначені в документі що підтверджують трудовий стаж, не збігається з ім`ям, по батькові або прізвищем особи за паспортом, факт належності цього документа може бути встановлено в цивільному судочинстві.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті.

Позивач до Головного управління не надавав документи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів.

Враховуючи вищевикладене, дії Головного управління Пенсійного фонду України правомірні та відповідають чинному законодавству, а вимоги позивача є безпідставними та задоволенню не підлягають.

Дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи в їх сукупності, проаналізувавши норми чинного законодавства України, суд встановив наступні обставини.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 позивач, є пенсіонером, перебуває на обліку у відповідача та отримує пенсію за віком з 19.04.2018 р.

26.04.2023 року позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області із заявою про перерахунок пенсії, надавши архівну довідку № 61 від 03.04.2023 р.

Листом (рішенням) № 0400-010304-8/57999 від 01 травня 2023 року Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області позивачу відмовлено в перерахунку пенсії відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»

У вказаному рішенні відповідачем зазначено, зокрема, наступне.

"З 19.04.2018 ОСОБА_1 отримує пенсію за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі - Закон № 1058).

Згідно наданих документів, страховий стаж ОСОБА_1 складав 41 рік 6 місяців 19 днів (зарахований по 31.03.2018).

По заяві від 05.04.2023 та довідки за № 61 від 03.04.2023, яка видана КЗ "Верхньодніпровський трудовий архів" Верхньодніпровської міської ради (далі - довідка № 61), ОСОБА_1 зараховано період роботи у колгоспі "імені Калініна" з липня по грудень 1973 року.

Страховий стаж ОСОБА_1 складає 46 років 3 місяці 22 дні (зарахований по 31.07.2022).

Згідно статті 56 Закону України "Про пенсійне забезпечення»» до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі членства в колгоспах. При обчисленні стажу роботи в колгоспі за період після 1965 року, якщо член колгоспу не виконав без поважних причин встановленого мінімуму трудової участі в громадському господарстві, враховується час роботи за фактичною тривалістю.

До страхового стажу не враховано період роботи з січня 1974 року по червень 1976 року в колгоспі "ім. Калініна»», оскільки згідно довідки за № 61, в книгах обліку розрахунків з оплати праці в 1974 році зазначено " ОСОБА_2 », в 1975-1976 роках - ОСОБА_1 » (мовою оригіналу)".

Згідно пункту 26 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній. затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637, якщо ім`я, по батькові та прізвище, які зазначені в документі, що підтверджує трудовий стаж, не збігаються з ім`ям, по батькові або прізвищем особи за паспортом або свідоцтвом про народження, факт приналежності цього документа даній особі може бути встановлено у судовому порядку.

Таким чином, Головним управлінням Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області відмовлено позивачу в зарахуванні періодів роботи з січня 1974 року по червень 1976 року в колгоспі "ім. Калініна».

Причинами відмови у зарахуванні вищезазначених періодів роботи до страхового стажу позивача є те, що у довідці за № 61, в книгах обліку розрахунків з оплати праці в 1974 році зазначено " ОСОБА_2 », в 1975-1976 роках - " ОСОБА_1 " (мовою оригіналу)".

Позивач, вважаючи дії відповідача у незарахуванні йому періодів роботи з січня 1974 року по червень 1976 року в колгоспі "ім. Калініна» неправомірними та такими, що порушують гарантовані Конституцією України соціальні права позивача на пенсійне забезпечення, звернувся до суду з даним позовом.

Вирішуючи заявлений спір по суті, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 46 Конституції України передбачено, що громадяни України мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у старості та інших випадках, передбачених законом.

Згідно з ч. 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування № 1058-IV (далі Закон № 1058-IV) страховий стаж період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Частиною 2 ст. 24 Закону № 1058-IV передбачено, що страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Відповідно до п.п. 2 п. 2.1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління ПФУ від 25.11.2005 року № 22-1 до заяви для призначення пенсії за віком додаються, зокрема, документи про стаж, що визначені Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженим постановою КМУ від 12.08.1993 року № 637. За період роботи, починаючи з 01.01.2004 року, структурний підрозділ, відповідальний за ведення персоніфікованого обліку, надає структурному підрозділу, відповідальному за призначення пенсії, довідку з бази даних реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування за формою згідно з додатком 1 до Положення про реєстр застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, затвердженого постановою правління ПФУ від 18.06.2014 року № 10-1, а у разі необхідності - за формою згідно з додатком 3 цього Положення.

Частиною 4 ст. 24 Закону № 1058-IV визначено, що періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Відповідно до ст. 56 Закону України від 54.11.1991 № 1788-XII «Про пенсійне забезпечення» до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв. До стажу роботи зараховується також будь-яка інша робота, на якій працівник підлягав державному соціальному страхуванню, або за умови сплати страхових внесків, період одержання допомоги по безробіттю, а також робота в`язнів і робота за угодами цивільно-правового характеру за умови сплати страхових внесків.

Згідно зі ст. 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Аналіз норм чинного законодавства дозволяє зробити висновок, що необхідність підтверджувати періоди роботи для визначення стажу роботи виникає у разі відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній.

Постановою Кабінету Міністрів України № 637 від 12.08.1993 року затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (надалі Порядок №637).

Відповідно до п. 3 зазначеного Порядку, у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Як вбачається з матеріалів справи та зазначив сам позивач, відповідного запису щодо його роботи в період з січня 1974 року по червень 1976 року в колгоспі "ім. Калініна» в трудовій книжці НОМЕР_2 не було, оскільки колгосп не завів трудову книжку та в той час не вносилися записи такого роду.

У зв`язку з цим ОСОБА_1 було надано відповідачу довідку комунального закладу "Верхньодніпровський трудовий архів" Верхньодніпровської міської ради № 61 від 03.04.2023 року.

Проте, пенсійним органом відмовлено у зарахуванні позивачу стажу роботи з січня 1974 року по червень 1976 року в колгоспі "ім. Калініна» з підстав невідповідності першої літери прізвища ОСОБА_1 , а саме згідно довідки № 61 в книгах обліку розрахунків з оплати праці в 1974 році зазначено " ОСОБА_2 », в 1975-1976 роках - " ОСОБА_1 " (мовою оригіналу).

Згідно з п. 26 Порядку №637 якщо ім`я, по батькові та прізвище, які зазначені в документі, що підтверджує стаж роботи, не збігаються з ім`ям, по батькові або прізвищем особи за паспортом громадянина України або свідоцтвом про народження, факт приналежності цього документа даній особі може бути встановлено у судовому порядку.

При цьому, суд зазначає, що « ОСОБА_1 » та " ОСОБА_2 » зазначено відповідно українською та російською мовами.

Приналежність імені ОСОБА_2 ( ОСОБА_3 ) російською мовою підтверджується наявними в матеріалах справи документами на ім`я ОСОБА_1 ( ОСОБА_4 ), виданими українською та російською мовами, зокрема: копією свідоцтва про народження НОМЕР_3 від 13.05.1958 року, у якому зазначено - ОСОБА_2 , копією військового квитка НОМЕР_4 від 12.04.1976 року, у якому зазначено - ОСОБА_2 , копією обліково-послужної картки форми б № 17032825, у якій зазначено - ОСОБА_2 , копією посвідчення тракториста НОМЕР_5 , у якому зазначено - ОСОБА_2 , копією облікової картки члена НОМЕР_6 від 30.10.1975 року, у якій зазначено - ОСОБА_2 .

Суд також зазначає, що обов`язок по здійсненню записів у документах, що підтверджують трудовий стаж покладено на керівників підприємств, власників або уповноважені ним органи, а не на працівника, а отже, відповідальність за неправильність вчиненого запису, невідповідність запису чи інших відомостей не може бути перекладена на працівника та позбавляти його права на врахування трудового стажу, який враховується для призначення та перерахунку пенсії.

Отже, формальні неточності у документах, за загальним правилом, не можуть бути підставою для органів пенсійного фонду для обмеження особи у реалізації конституційного права на соціальний захист.

При цьому, суд зазначає, що у відповідності до розділів ІІІ, ІV Порядку № 22-1, відповідач наділений повноваженнями самостійно отримати необхідні документи, що відповідає принципу належного урядування і націлено на забезпечення органами Пенсійного фонду України реалізації громадянами їх конституційного права на пенсійне забезпечення.

Згідно зі статтею 101 Закону України "Про пенсійне забезпечення" органи, що призначають пенсії, мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі.

Підприємства та організації несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну громадянам або державі внаслідок несвоєчасного оформлення або подання пенсійних документів, а також за видачу недостовірних документів і відшкодовують її.

Зловживанням з боку пенсіонера в розумінні частини першої статті 103 Закону України "Про пенсійне забезпечення" є, зокрема, подання ним документів з явно неправильними відомостями.

Аналіз наведених норм дає підстави вважати, що право особи на перерахунок пенсії має бути підтверджене як пенсіонером (особистими документами), так і підприємством, на якому особа працювала. Також і відповідальність за надання недостовірних пенсійних документів покладена на підприємство (організацію) та пенсіонера.

Суд зазначає, що витребування та перевірка первинних документів є також правом пенсійного органу. Тобто перекладання обов`язку доказування, надання відомостей тощо на позивача є неприйнятним. Неможливість пенсійного органу скористатися правом на перевірку зазначених у довідці відомостей не може бути підставою для обмеження права пенсіонера на отримання належної пенсії.

Верховним Судом в постанові від 24.05.2018 року у справі № 490/12392/16-а викладено правову позицію, відповідно до якої, працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини підприємства не може бути підставою для позбавлення особи конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань нарахування/призначення пенсії.

З аналізу наведених норм судом встановлено, що відповідальність за ведення трудової книжки, складення довідки, іншої документації покладається на підприємство, відтак, неточності у заповненні трудової книжки, довідки, іншої документації не можуть бути підставою для виключення певних періодів роботи зі страхового стажу позивача.

Суд зазначає, що не зарахування спірного стажу ОСОБА_1 буде суперечити принципу правової визначеності, оскільки в п.3.1 Рішення Конституційного Суду України (Справа №1-25/2010 від 29 червня 2010 року) зазначено, що одним з елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями. Тобто обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дадуть змогу особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачати юридичні наслідки своєї поведінки.

Суд вважає, що право позивача на встановлені законом гарантії не може бути поставлене в залежність від якості виконання обов`язків працівником, відповідальним за порядок ведення трудової книжки, довідки, іншої документації. На особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці, довідці, іншій документації.

Неточність в записах в трудовій книжці, довідці, іншій документації не може бути підставою для виключення певних періодів роботи з трудового стажу позивача, що дає йому право на перерахунок пенсії, оскільки працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення та належний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства.

Підставою для призначення/перерахунку пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки, складанні довідки, іншої документації.

За таких обставин, суд вважає, що відповідачем неправомірно відмовлено позивачу у зарахуванні стажу його роботи в колгоспі «ім. Калініна» з січня 1974 року по червень 1976 рік, оскільки стаж роботи позивача підтверджено відповідними доказами, наявними в матеріалах справи.

Приймаючи до уваги наведене в сукупності, враховуючи завдання та принципи адміністративного судочинства, суд дійшов висновку, що дії Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області у відмові в зарахуванні стажу роботи, що дає право на перерахунок пенсії, є протиправними.

Частиною 1 статті 5 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Згідно з частиною 2 статті 5 КАС України захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі Чахал проти Об`єднаного Королівства (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частини 1 статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

За таких обставин, суд приходить до висновку про задоволення адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 244 Кодексу адміністративного судочинства України під час ухвалення рішення суд вирішує питання судових витрат.

На підставі ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України суд вважає за необхідне присудити на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області понесені судові витрати у розмірі 1073,60 грн.

Керуючись ст. ст. 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області № 0400-010304-8/57999 від 01 травня 2023 року, яким відмовлено ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), у зарахуванні до страхового стажу періоду роботи в колгоспі «ім. Калініна» з січня 1974 року по червень 1976 року.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області () зарахувати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), до страхового стажу період його роботи в колгоспі «ім. Калініна» з січня 1974 року по червень 1976 року.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області здійснити перерахунок пенсії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), з дати звернення, а саме з 26.04.2023 року, з урахуванням періоду його роботи в колгоспі «ім. Калініна» з січня 1974 року по червень 1976 року та виплатити недоотримані грошові кошти, визначені за результатами перерахунку пенсії.

Присудити на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області () судові витрати у розмірі 1073,60 грн.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України, до Третього апеляційного адміністративного суду.

Суддя В.М. Олійник