Справа № 420/14868/23
Суддя: Катаєва Е.В.
Дата ухвалення: 2023-10-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 жовтня 2023 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Катаєвої Е.В., розглянувши у порядку письмового провадження в місті Одесі справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ; поштова адреса: АДРЕСА_2 ) до військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_3 ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

До суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного військової частини НОМЕР_1 , у якому позивачка просить суд: - визнати протиправною бездіяльність в/ч НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати їй - ОСОБА_1 , середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 27.12.2016 по 31.05.2023 включно; - зобов`язати в/ч НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на її - ОСОБА_1 , користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 27.12.2016 по 31.05.2023 включно в сумі 494070,60 грн 60 відповідно до вимог постанови КМУ «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08.02.1995 №100.

Позивачка зазначила, що з 01.11.2006 року по 26.12.2016 року проходила військову службу у в/ч НОМЕР_1 .

26.12.2016 року її виключено зі списків особового складу та знято із усіх видів забезпечення. Також при звільненні з військової служби їй не було виплачено індексацію грошового забезпечення.

02.12.2021 року вона звернулась до відповідача із заявою про виплату індексації грошового забезпечення, проте їй відмовлено, у зв`язку з чим вона звернулась до суду.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 08.12.2022 року у справі №420/4458/22 її позов задоволено частково. За її апеляційною скаргою постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 02.03.2023 року рішення суду від 08.12.2022 року скасовано та прийнято нову постанову, якою її позовні вимоги задоволені частково. Визнано протиправними дії в/ч НОМЕР_1 щодо застосування січня 2014 року та січня 2016 року як місяців, за якими починається обчислення індексу споживчих цін (базових місяців) для розрахунку індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 року по 26.12.2016 року включно та зобов`язано в/ч НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01 грудня 2015 року по 26 грудня 2016 року включно із застосуванням місяця, за яким починається обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку індексації грошового забезпечення січень 2008 року.

01.06.2023 року їй на виконання постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 02.03.2023 року нараховано та виплачено індексацію грошового забезпечення у розмірі 31089,18грн.

Таким чином, відповідачем затримано розрахунок при звільненні з 27.12.2016 року по 31.05.2023 року, тобто на 2347днів.

В обґрунтування позовних вимог позивачка посилалась на ст.ст.116,117 КЗпПУ та зазначила, що оскільки середньоденний заробіток складає 254,61грн, то середній заробіток за час затримки складає 597569,67грн (254,61грнх2347).

З урахуванням наведеного у постанові Верховного Суду від 30.11.2020 року у справі №480/3105/19 механізму розрахунку істотності частки середнього заробітку, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку складає 494070,60грн.

Ухвалою суду від 28.06.2023 позов залишено без руху, надано строк на усунення недоліків позову.

Ухвалою суду від 24.07.2023 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, вирішено здійснити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін за наявними матеріалами справи.

Ухвалою суду від 09.10.2023 року відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про розгляд справи з викликом сторін.

Відповідачем до суду поданий відзив на позов, в якому представник просить відмовити у задоволенні позову та зазначив, що спеціальним законодавством щодо проходження служби військовослужбовцями не встановлена відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних йому сум. Відповідальність за несвоєчасне здійснення виплат всіх сум, які підлягають сплаті, є видом юридичної відповідальності, яка має регламентуватись нормами законодавства. Притягнення до юридичної відповідальності, не передбаченої законом, є неприпустимим. Аналогія права в даному випадку не може застосовуватися.

Справа розглянута у письмовому провадженні.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянка України (паспорт НОМЕР_2 ), проходила військову службу у в/ч НОМЕР_1 .

26.12.2016 року її виключено зі списків особового складу та знято із усіх видів забезпечення.

Через п`ять років після звільнення 02.12.2021 року позивачка звернулась до відповідача із заявою про виплату індексації грошового забезпечення, проте їй відмовлено, у зв`язку з чим вона звернулась до суду.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 08.12.2022 року у справі №420/4458/22 визнано протиправними бездіяльність та дії в/ч НОМЕР_1 та зобов`язано нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01.01.2016 року по 26.12.2016 року; зобов`язано нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за грудень 2015 року із застосуванням місяця обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошового забезпечення (базовий місяць) січень 2008 року, з урахуванням виплачених сум.

За апеляційною скаргою ОСОБА_1 постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 02.03.2023 року рішення суду від 08.12.2022 року скасовано та прийнято нову постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково. Визнано протиправними дії в/ч НОМЕР_1 щодо застосування січня 2014 року та січня 2016 року як місяців, за якими починається обчислення індексу споживчих цін (базових місяців) для розрахунку індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01 грудня 2015 року по 26 грудня 2016 року включно та зобов`язано в/ч НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01 грудня 2015 року по 26 грудня 2016 року включно із застосуванням місяця, за яким починається обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку індексації грошового забезпечення січень 2008 року.

01.06.2023 року позивачці на виконання постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 02.03.2023 року нараховано та виплачено індексацію грошового забезпечення у розмірі 31089,18грн.

Позивачка вважаючи, що відповідачем затримано розрахунок при звільненні з 27.12.2016 року по 31.05.2023 року, тобто на 2347днів, з урахуванням середньоденного заробітку - 254,61грн, середній заробіток за час затримки складає 597569,67грн (254,61грнх2347). З урахуванням наведеного у постанові Верховного Суду від 30.11.2020 року у справі №480/3105/19 механізму розрахунку істотності частки середнього заробітку, позивачка вважає, що відповідач повинен нарахувати та виплатити їй середній заробіток за час затримки розрахунку 494070,60грн.

Дослідивши заяви по суті та надані учасниками справи докази, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову.

Згідно з ч. 1 статті 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Відповідно до пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008 (далі - Положення №1153/2008), після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання.

Спеціальне законодавство щодо проходження служби військовослужбовцями не регулює правовідносини щодо відповідальності за затримку розрахунку при звільненні, у зв`язку з чим застосуванню підлягають норми КЗпПУ.

За приписами ст.116 КЗпПУ (в редакції Закону №2352-ІХ від 01.07.2022 року) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Частиною 1 ст.117 КЗпПУ (в редакції Закону №2352-ІХ від 01.07.2022 року) визначено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Судом встановлено, що при звільнення позивачці зі служби йому не виплачені всі суми належні йому до виплати при звільненні. Позивачка була виключена зі списку особового складу та всіх видів забезпечення 26.12.2016 року, позивачці виплачено після звільнення на виконання постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 02.03.2023 року у справі №420/4458/22 індексацію грошового забезпечення у сумі 31089,18грн 01.06.2023 року.

Позивачка просить зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 27.12.2016 року по 31.05.2023 року, тобто на 2347днів, з розрахунку середньоденного заробітку 254,61грн та істотної частки 494070,60грн.

Між тим, враховуючи зміни внесені в ч.1 ст.117 КЗпПУ підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Таким чином, максимальна сума середнього заробітку, яку може вимагати позивачка складає 46084,41грн (254,61грн х 181).

Суд вважає, що на практиці виникає два випадки, коли у роботодавця виникає обов`язок сплатити середній заробіток за час затримки розрахунку, а саме: - не виплати своєчасно нарахованої суми при звільненні; - не нарахованої суми при звільненні (роботодавець вважав відсутнім обов`язок нараховувати вказану суму).

Верховним Судом у постанові від 30.11.2020 року у справі №480/3105/19 наведений механізм розрахунку істотності частки середнього заробітку, а саме: розмір середнього заробітку прямопропорційно залежить від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.

Дослідження змісту вказаної постанови Верховного Суду свідчить про те, що вказаний механізм можливо застосовувати, коли при звільненні працівнику або військовослужбовцю не виплачена нарахована йому для виплати сума.

Такий висновок є логічно-послідовним, оскільки роботодавець (державний орган) чітко обізнаний про нараховану працівнику суму, яку він повинен йому виплатити при звільненні та відповідно з наступного дня починає обчислюватися строк затримки розрахунку при звільненні.

Проте такий розрахунок неможливо застосовувати при відсутності нарахованої суми виплати працівнику (військовослужбовцю), оскільки роботодавець вважає виконаними свої зобов`язання щодо виплати всіх нарахованих сум при звільненні, враховуючи відсутність будь-яких претензій щодо розрахунку виплат зі сторони працівника. Суд вважає, що виникнення таких претензій через п`ять років після звільнення зі служби, свідчить про відсутність вищезазначеного механізму розрахунку істотної частки середнього заробітку за час затримки при розрахунку.

Суд вважає, що у даному випадку підлягають застосуванню правові висновки Верховного Суду про компенсаційний характер заходів відповідальності, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності.

Верховний суд неодноразово розглядав питання застосування ст.ст.116,117 КЗпПУ.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26.02.2020 року по справі № 821/1083/17 аналізуючи застосування ст.ст.116,117 КЗпПУ дійшла до висновку, що цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена ст.117 КЗпПУ відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку.

За змістом ч.1 ст.117 КЗпПУ обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина 1 ст.117 КЗпПУ переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником. Частина 2 ст.117 КЗпПУ стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст.117 КЗпПУ, враховуючи:

розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором,

період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника,

інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц.

Тобто, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково, тобто застосувавши принцип співмірності.

Також Верховний Суд в постанові від 30.11.2020 року у справі №480/3105/19 зазначив, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений ст.117 КЗпПУ механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця. Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст.117 КЗпПУ, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Синтаксичний розбір текстуального змісту цієї норми дає підстави суду зробити висновки про те, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). Такий правовий висновок прямо випливає із цієї норми.

Аналіз такого правового врегулювання дає змогу суду зробити правовий висновок, який непрямо випливає з приписів частини першої статті 117 КЗпП України, про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.

Тобто залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку. Таким чином, ще однією підставою для зменшити розміру відшкодування, передбаченого ст.117 КЗпПУ є залежність розміру недоплаченої суми від загального розміру виплаченої звільненому працівнику суми розрахунку при звільненні. За судовою практикою суди у даному випадку застосовують відсоткове співвідношення вказаних сум.

По даній справі позивачка просить зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 27.12.2016 року по 31.05.2023 року, тобто на 2347днів, з розрахунку середньоденного заробітку 254,61грн та істотної частки 494070,60грн.

Між тим, враховуючи зміни внесені в ч.1 ст.117 КЗпПУ максимальна сума середнього заробітку, яку може вимагати позивачка складає 46084,41грн.

Суд вважає, що наявні підстави для зменшення вказаної суми виходячи з наступного.

Позивачка була звільнена зі служби 27.12.2016 року, проте лише через п`ять років після звільнення звернулась до відповідача із заявою про виплату індексації.

Тобто під час служби та одразу після звільнення позивач не звертався до відповідача щодо виплати йому індексації грошового забезпечення.

При звільненні були виплачені всі нараховані суми та позивачка не мала застережень, тобто їй не була нарахована лише частина грошового забезпечення індексація.

Крім того, загальновідомими є обставини військового вторгнення російської федерації на територію України та введення Указом Президента України від 24.02.2022 року №64/2022 воєнного стану в України в Україні з 5:30 24 лютого 2022 року, в якому знаходиться Україна на даний час. Відповідач в/ч здійснює захист безпеки населення та інтересів держави.

Суд вважає необхідним застосувати критерії зменшення розміру відшкодування у порівнянням з виплаченої сумою при звільненні.

Враховуючи компенсаційний характер заходів відповідальності, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд дійшов висновку про зменшення розміру відшкодування, передбаченого ст.117 КЗпПУ та вважає належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача стягнення на його користь 20 тис грн.

Відповідно до ст.90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Статтею 76 КАС України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши надані докази у їх сукупності, враховуючи встановлені судом обставини, наведені вищі висновки у змісті рішення, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Керуючись статтями 2,3,6,7,8,9,12,139,241-246 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Адміністративний позов ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ; поштова адреса: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ) до військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_3 , код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 компенсації за час затримки розрахунку при звільненні за період з 27.12.2016 по 31.05.2023 року.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 компенсацію за час затримки розрахунку при звільненні за період з 27.12.2016 по 31.05.2023 року у розмірі 20 тис грн (двадцять тисяч гривень).

У задоволені решти позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили у порядку ст.255 КАС України.

Рішення може бути оскаржене у порядку та строки встановлені ст.295-297 КАС України.

Суддя Е.В. Катаєва