Справа № 500/992/22
Суддя: Онишкевич Тарас Володимирович
Дата ухвалення: 2023-10-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 жовтня 2023 рокуЛьвівСправа № 500/992/22 пров. № А/857/11205/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Онишкевича Т.В.,

суддів Сеника Р.П., Судової-Хомюк Н.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 24 травня 2023 року у справі за його позовом до Головного управління ДПС у Тернопільській області про визнання дій та бездіяльності протиправними,

суддя у І інстанції Дерех Н.В.,

час ухвалення судового рішення не зазначено,

місце ухвалення судового рішення м. Тернопіль,

дата складення повного тексту рішення 24 травня 2023 року,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду із адміністративним позовом, у якому просив:

визнати протиправною бездіяльність Головного управління ДПС у Тернопільській області (далі ГУ ДПС), яка полягає у відмові повернути помилково сплачені суми єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі ЄСВ) та суму пені;

стягнути в користь позивача помилково сплачені суми ЄСВ в загальній сумі 43460,41 грн з відповідного рахунку ГУ ДПС;

зобов`язати ГУ ДПС нарахувати та сплатити позивачу пеню, що визначається виходячи з розрахунку 120 % річних облікової ставки Національного банку України.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 24 травня 2023 року у справі № 500/992/22 у задоволенні позову було відмовлено.

При цьому суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 у період 2013-2019 років подавав звіти до ГУ ДПС про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску, добровільно сплачував зазначені суми у звітності єдиного внеску, які зараховано до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Самостійно сплачений позивачем ЄСВ за період здійснення ним підприємницької діяльності у загальному розмірі 43460,41 грн не є помилково сплаченим, у зв`язку із чим позовна вимога щодо стягнення на його користь таких коштів з відповідного рахунку ГУ ДПС не підлягає до задоволення.

У апеляційній скарзі ОСОБА_1 просив скасувати вказане рішення суду першої інстанції та задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі.

Свої апеляційні вимоги обґрунтовує тим, що сплата ЄСВ підприємцем одночасно зі сплатою цього внеску за нього роботодавцем спричиняє подвійну його сплату, що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску. Він, як у фізична особа-підприємець, не був зобов`язаний сплачувати ЄСВ за періоди діяльності з І кварталу 2014 року по IV квартал 2019 року включно, а тому сплачені ним суми вважаються помилково сплаченими та підлягають поверненню.

З урахуванням приписів абзацу другого частини 3 статті 26 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» помилково сплачені ним суми ЄСВ підлягають поверненню одночасною із сплатою нарахованої на ці суми пені, що визначається виходячи з розрахунку 120 % річних облікової ставки Національного банку України.

Отже, на переконання скаржника, всупереч вимогам чинного законодавства ГУ ДПС безпідставно йому відмовлено у поверненні сплачених сум ЄСВ, а порушене право підлягає відновленню шляхом визнання бездіяльності ГУ ДПС протиправною та стягнення зазначених сум із зобов`язанням нарахувати пеню.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України справа розглядається у порядку письмового провадження.

Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення вимог скаржника, виходячи із такого.

Як безспірно встановлено судом першої інстанції та слідує з матеріалів справи, 11 лютого 2021 року ОСОБА_1 звернувся до ГУ ДПС із заявою, у якій просив перерахувати помилково сплачені суми ЄСВ в сумі 43460,41 грн. Підставою для повернення вказаних коштів позивач зазначив те, що протягом грудня 2013 року - листопада 2014 року, лютого, липня, вересня 2015 року, лютого, червня 2016 року, січня 2017 року, квітня 2018 року та червня 2019 року він доходів від підприємницької діяльності не отримував, що підтверджується банківськими виписками. Водночас ОСОБА_1 вказав, що помилково сплачені суми ЄСВ підлягають поверненню одночасно із сплатою нарахованої на ці суми пені.

Листом ГУ ДПС №11567/6/19-00-24-04/20029 від 12 серпня 2021 року позивачу було відмовлено у поверненні сплачених сум ЄСВ.

ОСОБА_1 не погодився із такими діями ГУ ДПС та звернувся до адміністративного суду з позовом, що розглядається.

При наданні правової оцінки правильності вирішення судом першої інстанції цього публічно-правового спору оскаржуваним рішенням та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Відповідно до частини 1 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Частиною 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з приписами частини 3 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до приписів частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку регламентовано приписами Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі Закон №2464-VI).

У відповідності до пункту 2 частини 1 статті 1 Закону № 2464-VI єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Абзацом другим пункту 1 частини 1 статті 4 Закону № 2464-VI встановлено, що платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Окрім того, згідно з пунктом 4 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

За правилами пунктів 1, 4 частини 2 статті 6 Закону № 2464-VI платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок, подавати звітність та сплачувати до податкового органу за основним місцем обліку платника єдиного внеску у строки, порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування. У разі надсилання звітності поштою вона вважається поданою в день отримання відділенням поштового зв`язку від платника єдиного внеску поштового відправлення із звітністю.

Відповідно до приписів пункту 3 частини 1 статті 7 Закону № 2464-VI єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому, сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Як безспірно встановлено судом першої інстанції на підставі матеріалів справи, ОСОБА_1 з 2013 по 2020 роки працював у ТОВ «Авакс Проф» на посаді юрисконсульта та водночас з 21 січня 2013 року був зареєстрований, як фізична особа-підприємець на спрощеній системі оподаткування, КВЕД: 69.10 «Діяльність у сфері права» (ІІІ група єдиного податку).

Здійснення позивачем господарської діяльності у якості фізичної особи - підприємця та отримання доходу від такої діяльності підтверджується деклараціями платника єдиного податку фізичної особи - підприємця за 2014-2020 роки, що були подані ОСОБА_1 до контролюючого органу.

Таким чином, у 2013-2019 роках ОСОБА_1 здійснював господарську діяльність як фізична особа-підприємець та на виконання вимог закону самостійно визначав відповідну базу нарахування ЄСВ, подавав звіти до ГУ ДПС про суми нарахованого єдиного внеску та добровільно сплачував зазначені суми, які зараховано до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Самостійно сплачений ФОП ОСОБА_1 ЄСВ за вказаний період здійснення підприємницької діяльності у загальному розмірі становить 43460,41 грн.

Як передбачено абзацом другим частини 3 статті 26 Закону №2464-VI, суми коштів, безпідставно стягнені податковими органами з юридичних і фізичних осіб, підлягають поверненню з рахунків податкового органу в триденний строк з дня прийняття рішення податковими органами або судом про безпідставність їх стягнення з одночасною сплатою нарахованої на ці суми пені, що визначається виходячи з розрахунку 120 відсотків річних облікової ставки Національного банку України.

Разом із тим, відповідно до приписів абзацу шостого частини 4 статті 25 Закону №2464-VI не підлягають оскарженню зобов`язання зі сплати єдиного внеску, самостійно визначені платником.

На підставі наведених правових норм та встановлених фактичних обставин суд апеляційної інстанції дійшов переконання, що приписи абзацу другого частини 3 статті 26 Закону №2464-VI не можуть бути застосовані до спірних правовідносин, оскільки податковим органом не стягувався із позивача ЄСВ у сумі 43460,41 грн, а вказані кошти він самостійно визначив у якості належних з нього платежів та оплатив у добровільному порядку.

Окрім того, правомірність сплати цього узгодженого ОСОБА_1 зобов`язання із ЄСВ не підлягає оскарженню з огляду на приписи абзацу шостого частини 4 статті 25 Закону №2464-VI.

При цьому згідно із пунктом 4 Порядку зарахування у рахунок майбутніх платежів єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування або повернення надміру та/або помилково сплачених коштів, затвердженого наказом Міністерства фінансів України 23 липня 2021 року № 417, який зареєстровано в Міністерстві юстиції України 09 вересня 2021 року за № 1185/36807, у випадку надмірної сплати сум єдиного внеску на рахунок 3556 податковим органом здійснюється зарахування цих сум у рахунок майбутніх платежів за тим самим рахунком, відповідно до встановленого розміру єдиного внеску та у порядку календарної черговості виникнення зобов`язань Платника з цього платежу.

Водночас апеляційний суд звертає увагу на те, що станом на 12 серпня 2021 року за ФОП ОСОБА_1 згідно з його інтегрованої картки платника податків контролюючим органом обліковується заборгованість по ЄСВ у сумі 8491,65 грн і доказів на спростування цього твердження відповідача позивачем суду не надано.

Підсумовуючи наведене, на переконання апеляційного суду, доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи фактичних обставин, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції.

Порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянта та доводів, викладених у апеляційній скарзі, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, вирішуючи цей публічно-правовий спір, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Підстав для зміни розподілу судових витрат за наслідками апеляційного перегляду справи у відповідності до вимог частини 6 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України немає.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 311, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 24 травня 2023 року у справі № 500/992/22 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції лише у випадках, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Т. В. Онишкевич
судді Р. П. Сеник
Н. М. Судова-Хомюк