Справа № 520/13174/21
Суддя: Присяжнюк О.В.
Дата ухвалення: 2023-10-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 жовтня 2023 р.Справа № 520/13174/21
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Присяжнюк О.В.,

Суддів: Любчич Л.В. , Спаскіна О.А. ,

за участю секретаря судового засідання Труфанової К.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області на ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 26.07.2023 р. (постановлену суддею Бадюковим Ю.В.) по справі № 520/13174/21

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 29.09.2021 р. по справі № 520/13174/21, яке залишено без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 17.01.2022 р., позов задоволено частково, а саме: визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області щодо відмови ОСОБА_1 у поновленні виплати пенсії з 07.10.2009 р.; визнано протиправним та скасовано рішення Головного Управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 06.05.2021 р. №146346 про відмову в поновленні пенсії ОСОБА_1 ; зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області поновити виплату пенсії ОСОБА_1 і з 07.10.2009 р., на вказаний нею банківський рахунок. У задоволенні адміністративного позову в іншій частині позовних вимог відмовлено.

Позивачка звернулася до суду із заявою про встановлення судового контролю, в якій просить суд визнати протиправною бездіяльність відповідача, допущену ним під час виконання Рішення від 29.09.2021 р., а саме: відповідач в розрахунку пенсії позивачці та в розрахунку боргу за період з 07.10.2009 р. на момент фактичної виплати пенсії на 06.12.2022 р. протиправно нарахував до виплати доплату за понаднормову пенсію позивачці за 6 років понаднормового стажу з суми мінімального розміру пенсії, дійсному станом на 07.10.2009 р. за весь період з 07.10.2009 р. по 31.12.2022 р. та по теперішній час; не здійснив автоматичні перерахунки індексації та/або масові перерахунки пенсії та не врахував надбавки до пенсії відповідно до ст. ст. 27, 28 та ч.2, 3 ст. 42 та п.п. 4-1, 4-3 Прикінцевих положень Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування (в подальшому - Закон 1058-IV) та відповідно до постанов Кабінету Міністрів України від 01.04.2020 р. № 251 та від 20.02.2019 р. № 124 "Питання проведення індексації пенсій у 2019 році", в редакції дійсный на момент фактичної виплати пенсії позивачці на 06.12.2022 р.; не включив позивачку в коло осіб яким відповідач зобов`язаний проводити автоматичні масові перерахунки пенсії, протиправно вказав в рішенні № 16 від 22.11.2022 р. в графі особливості, що пенсія позивачці буцімто не підлягає МП. признач. за ріш. суду в твердому розмірі; відповідач протиправно не здійснив нарахування та виплату компенсації втрати частини доходів на несвоєчасно виплачену пенсію позивачки в сумі 85846,71 грн. за період з 07.10.2009 р. по момент фактичної виплати.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 26.07.2023 р. заяву позивача залишено без задоволення.

Не погодившись із ухвалою суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просив скасувати ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 26.07.2023 р. та ухвалити нове рішення, яким задовольнити заяву про встановлення судового контролю за виконанням рішення суду.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги, апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а саме: вимог Конституції України, Кодексу адміністративного судочинства України та на не відповідність висновків суду обставинам справи.

У судове засідання учасники справи не з`явилися, своїх представників не направили, про дату, час і місце судового засідання повідомлені своєчасно та належним чином, заявник подав до суду клопотання про розгляд справи за його відсутністю.

Відповідно до ч. 4 ст. 229, ч. 2 ст. 313 Кодексу адміністративного судочинства України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового засідання за допомогою технічного запису не здійснювалося.

Суд, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, вважає, що вимоги апеляційної скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, в якому просила: визнати бездіяльність відповідача щодо не поновлення пенсії позивачки протиправною та дискримінаційною, визнати протиправними та дискримінаційними та скасувати рішення Відповідача про відмову в поновленні пенсії аозивачці № 146346 від 06.05.2021 р. та визнати протиправними та дискримінаційними дії відповідача стосовно відмови поновити виплату пенсію позивачці; зобов`язати відповідача - Головне управління Пенсійного фонду України у Харківській області вчинити певні дії - поновити виплату пенсії позивачці 05.02.1996 р., на вказаний нею банківський рахунок - № НОМЕР_1 , з нарахуванням індексації та компенсації втрати частини доходів, відповідно до норм Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування"; стягнути з відповідача кошти в сумі 100000 гривень (сто тисяч гривень) на відшкодування моральної шкоди, заподіяної їй протиправними та дискримінаційними рішеннями, дією та бездіяльністю, в результаті яких відповідач відмовив у поновленні пенсії позивачці.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 29.09.2021 р. по справі № 520/13174/21, яке залишено без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 17.01.2022 р., позов ОСОБА_1 задоволено частково, а саме: визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області щодо відмови ОСОБА_1 у поновленні виплати пенсії з 07 жовтня 2009 року; визнано протиправним та скасовано рішення Головного Управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 06.05.2021 р. № 146346 про відмову у поновленні пенсії ОСОБА_1 ; зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області поновити виплату пенсії ОСОБА_1 з 07.10.2009 р., на вказаний нею банківський рахунок. У задоволенні адміністративного позову в іншій частині позовних вимог відмовлено.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 29.09.2021 р. справі № 520/13174/21 виконано добровільно та позивачу поновлено виплату пенсії з 07.10.2009 року.

У зв`язку з тим, що, на думку позивачки, відповідач не виконує рішення Харківського окружного адміністративного суду від 29.09.2021 р., оскільки при проведенні перерахунку за цим рішенням суду відповідачем в розрахунку пенсії позивачці та в розрахунку боргу за період з 07.10.2009 р. на момент фактичної виплати пенсії на 06.12.2022 р. нарахував до виплати доплату за понаднормову пенсію за 6 років понаднормового стажу з суми мінімального розміру пенсії, дійсному станом на 07.10.2009 р. за весь період з 07.10.2009 р. по 31.12.2022 р. та по теперішній час; не здійснив автоматичні перерахунки індексації та/або масові перерахунки пенсії та не врахував надбавки до пенсії; не включив позивачку в коло осіб, яким відповідач зобов`язаний проводити автоматичні масові перерахунки пенсії, не вказав в рішенні № 16 від 22.11.2022 р. в графі особливості, що пенсія позивачці буцімто не підлягає МП. признач. за ріш. суду в твердому розмірі; відповідач не здійснив нарахування та виплату компенсації втрати частини доходів на несвоєчасно виплачену пенсію позивачки в сумі 85846,71 грн. за період з 07.10.2009 р. по момент фактичної виплати звернувся до суду з цією заявою.

Відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що позивачка фактично просить суд вирішити нові позовні вимоги, що не узгоджуються з судовим рішенням по цій справі від 29.09.2021 р., оскільки позивач просить суд вирішити спір, що виник після виконання цього рішення суду.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 129-1 Конституції України встановлено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Відповідно до ч. 4 ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", невиконання судових рішень має наслідком юридичну відповідальність, установлену законом.

Згідно із ч.ч. 2, 3 ст. 14 Кодексу адміністративного судочинства України, судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Відповідно до ст. 370 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Тобто, рішення суду, яке набрало законної сили є обов`язковим для учасників справи.

Так, у рішеннях Європейського Суду з прав людини у справах "Бурдов проти Росії" від 07.05.2002 р., "Ромашов проти України" від 27.07.2004 р., "Шаренок проти України" від 22.02.2004 р. зазначається, що право на судовий захист було б ілюзорним, якби правова система держави дозволяла щоб остаточне зобов`язальне рішення залишалося без дієвим на шкоду одній із сторін; виконання рішення, винесеного будь-яким судом, має вважатися невід`ємною частиною судового процесу.

Порядок встановлення судового контролю за виконанням судових рішень в адміністративних справах визначено в статті 382 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до ч. 1 ст. 382 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Аналіз вищевказаних норм законодавства вказує, що суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень подати відповідний звіт про виконання судового рішення, яким задоволено позовні вимоги.

Відповідно до ч. 1 ст. 383 Кодексу адміністративного судочинства України, особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.

Згідно із ч. 3 ст. 383 Кодексу адміністративного судочинства України, на підтвердження обставин, якими обґрунтовуються вимоги, позивач зазначає докази, про які йому відомо і які можуть бути використані судом.

Тобто, чинним законодавством не передбачено, що суд може приймати рішення про зобов`язання суб`єкта владних повноважень подати звіт про виконання судового рішення щодо вимог, які не були предметом розгляду.

Із врахуванням вищевикладеного, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що заява ОСОБА_1 про встановлення судового контролю за виконанням судового рішення не підлягає задоволенню.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

При прийнятті рішення у даній справі суд врахував позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки інших аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), Проніна проти України (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та Серявін та інші проти України (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Із врахуванням такого підходу Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, суд апеляційної інстанції вважає, що ключові аргументи апеляційної скарги отримали достатню оцінку.

Інші доводи і заперечення сторін на висновки суду апеляційної інстанції не впливають.

Таким чином, суд переглянувши, у межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, ретельно дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення із дотриманням вимог матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 31.03.2023 р. - без змін, оскільки суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм процесуального права.

Керуючись ст. ст. 243, 308, 316, 322, 325, 328, 329, 382 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -.

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області залишити без задоволення.

Ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 26.07.2023 р. по справі № 520/13174/21 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя О.В. Присяжнюк
Судді Л.В. Любчич О.А. Спаскін
Повний текст постанови складено 09.10.2023 року