Справа № 380/8253/23
Суддя: Потабенко Варвара Анатоліївна
Дата ухвалення: 2023-09-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 вересня 2023 рокусправа № 380/8253/23

Львівський окружний адміністративний суд в складі:

головуючої - судді Потабенко В.А.,

секретаря судового засідання Лизак Д.А.,

за участі:

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача Загвойської О.В., згідно договору,

представника відповідачів Пержоли А.В., згідно наказу,

перекладача Маркелової Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області, Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

в с т а н о в и в :

громадянин Республіки Казахстан ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до суду із адміністративним позовом до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області (далі ГУ ДМС у Львівській області, відповідач 1), Державної міграційної служби України (далі ДМС України, відповідач 2), в якому просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 30.03.2023 №38-23 про відмову у визнанні громадянина Республіки Казахстан ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати Державну міграційну службу України визнати громадянина Республіки Казахстан ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства;

- визнати протиправними дії Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області в частині нероз`яснення позивачу причин відмови та прядку оскарження рішення.

В обґрунтування вимог посилається на те, що він є громадянином Республіки Казахстан і має цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань з політичних та релігійних причин, а також побоюючись систематичного порушення прав людини, залишив та не може повернутися до країни походження - Республіки Казахстан. В Україні позивач подав до ГУ ДМС у Львівській області належним чином оформлену та обґрунтовану заяву-анкету про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Однак, 12.04.2023 отримав повідомлення від відповідача 1 № 3 від 06.04.2023 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі рішення ДМС України № 38-23 від 30.03.2023. З вказаним рішенням позивач не згідний, оскільки не може повернутися до країни свого походження через переслідування за політичну діяльність та релігійні погляди. Зокрема, позивач вказує про свою належність до партії «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» та сповідування релігії Іслам з суворим дотриманням усіх постулатів даної релігії. Батько позивача піддався переслідуванню та був заарештований через діяльність у тій самій партії. Позивач також побоюється переслідувань у вигляді кримінального переслідування у випадку повернення до Казахстану. Ситуація з політичними та релігійними переслідуваннями в Казахстані кожен день погіршується і це підтверджується інформацією про країну походження. Факт переслідування батька за участь в інших релігійних організаціях не спростовує побоювання позивача бути підданим переслідуванню через належність сьогодні до організації «Хізб ут-Тахрір», а лише підтверджує обґрунтованість побоювань позивача повертатись до країни походження, адже у країні походження заборонені майже усі самостійні релігійні організації, які суперечать офіційним державним релігійним установам, таким як муфтіят. У республіці Казахстан є достатньо фактів переслідування членів політичної партії «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі», як наприклад звіти Міжнародного правозахисного центру «Меморіал», який щороку давав звіти по країнам СНГ щодо справ, які стосуються політичних переслідувань, зокрема республіці Казахстан. Так, керівник Центрально-Азіатської програми ПЦ «Меморіал» ОСОБА_2 заявив, що ситуація з правами людини в цій країні є далекою від благополуччя. Від представників мусульманських громад надходять повідомлення про тортури, фабрикацію доказів, порушення права на справедливий судовий розгляд. Заходи, що проводяться спецслужбами по боротьбі з тероризмом, нерідко зачіпають надмірно широке коло віруючих, більшість з яких ніяк не пов`язана з діяльністю, яка є неприйнятною в демократичному суспільстві. Є повідомлення, що 2021 року жертвами цієї кампанії стали деякі прохачі притулку, які добровільно повернулися до країни з Європи. У Казахстані репресії також розпочалися з подачі Узбекистану. Спочатку режим ОСОБА_3 видворяв за межі країни приїжджих активістів Хізба, а потім почав переслідувати і місцевих членів партії. На сьогоднішній день у в`язницях Казахстану сидять сотні членів організації, десятки були вбиті на позасудових стратах, або закатовані у в`язницях. Всесвітня правозахисна організація Human Rights Watch щороку звітує щодо порушення прав людини у світі, а саме у пострадянських країнах, у тому числі і Казахстані. Щодо діяльності політичної партії «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі», учнем якої є позивач, то характер, мета та цілі діяльності даної організації вже були неодноразово досліджені судами в аналогічних справах. Метою цієї партії є відновлення ісламської держави, керівником якої був би обраний мусульманами «халіф». Методом діяльності організації є просвіта із закликом до мусульман повернутися до ісламського способу життя. Своїм завданням «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» вважає виховання моральних та ідейних з точки зору Ісламу людей, без яких неможливо розбудова ісламської держави. Організація декларує виключно мирні засоби роботи серед мусульман, партія не має військового крила чи озброєних помічників. З огляну на наведене, є підстави вважати «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» ісламською релігійно-політичною організацією, що не пов`язана з тероризмом Тобто, відповідач 2 прийняв рішення про відмову в наданні ОСОБА_1 статусу біженця необґрунтовано, без дослідження інформації щодо країни походження. До того ж, оскаржуване рішення, на думку позивача, суперечить ст. 28 Конституції України та ст. 3 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод 1950 року. При цьому причини відмови у наданні статусу біженця та порядок оскарження такого рішення відповідачами позивачу роз`яснено не було. За таких обставин ОСОБА_1 просить позов задовольнити повністю.

Від представника відповідача 2 31.05.2023 за вх. № 39904 надійшов відзив на позовну заяву, в якому посилається на те, що в результаті всебічного, об`єктивного та неупередженого аналізу матеріалів особової справи ОСОБА_1 , а також інформації по країні походження було встановлено, що заява позивача про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є необґрунтованою та має ознаки зловживання процедурою надання притулку в Україні, відповідно у нього немає підстав для набуття статусу біженців або осіб, які потребують додаткового захисту, у відповідності до умов, передбачених п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Позивач не надав інформацію про реальні чинники, які можуть загрожувати завданням йому фізичної або моральної шкоди у країні громадянської належності - Казахстані. Крім того, позивач не повідомляє про переслідування в країні громадянської належності за ознаками раси, національності, громадянства (підданства) та приналежності до певної соціальної групи. Позивач також не навів фактів й обставин, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань, а його обґрунтування причин, за якої позивач наразі не може повернутися до країни походження мають суперечливу інформацію. Також зазначає, що у позивача відсутні будь-які документи, які б підтверджували його належність до партії «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі». В ході проведення співбесід 07.12.2022 та 15.12.2022, задля надання належної оцінки твердженням позивача про його належність до партії, ОСОБА_1 було поставлено ряд загальнотеоретичних питань щодо діяльності вищевказаної партії. На питання: «Де знаходиться головний офіс «Хізб ут-Тахрір» в Україні?», «Чим займається і які цілі переслідує Ваша партія в Казахстані?», «Яка основна ціль, мета, ідеологія партії?», позивач не зміг надати відповіді. Слід наголосити, що ОСОБА_1 в країні громадянської належності не переслідувався, а всі події мали безпосереднє відношення до його батька. Аналізом матеріалів справи було встановлено, що до позивача не застосовувались тортури, нелюдське або таке, що принижує гідність поводження або звинувачення. Покарання за членство в забороненій за законодавством Республіки Казахстан організації не передбачає смертної кари. Окрім вищенаведеного, ОСОБА_1 повідомив, що в країні громадянської належності залишилась його рідна сестра - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з якою позивач часто спілкується та стверджує, що вона не переслідується в Казахстані. На питання: « ОСОБА_4 сестра залишилась в Казахстані?» позивач відповів: «Вона заміжня та її не переслідують» На підставі вищенаведеного можна зробити висновок, що в Республіці Казахстан не переслідуються близькі родичі батька позивача ( ОСОБА_5 ), який є членом партії «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі». Беручи до уваги вищевикладені факти у сукупності можна дійти обґрунтованого висновку, що позивач у випадку повернення до Казахстану не зазнає серйозної шкоди, визначеної ст. 15 Кваліфікаційної Директиви ЄС 2011/95/EU, п. ч. 1 ст. 1 Закону №3610-VІ. Щодо твердження позивача про те, що йому не було роз`яснено причин відмови, порядку оскарження рішення, то зазначає, що відповідно до ч. 13 ст. 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» у разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, прийняв рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа цього центрального органу виконавчої влади протягом семи робочих днів з дня його отримання надсилає або видає особі, стосовно якої прийнято зазначене рішення, письмове повідомлення з викладенням причин відмови і роз`ясненням порядку оскарження такого рішення. В матеріалах справи наявна копія повідомлення ГУ ДМС у Львівській області №3 від 06.04.2023 (вихідний лист від 06.04.2023 №4601.4.3-3990/46.2-23, рекомендований з повідомленням) про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якому чітко зазначено підставу відмови, а саме: рішення ДПС України №38-23 від 30.03.2023 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та порядок оскарження такого рішення: шляхом звернення до суду в установленому законом порядку відповідно до ст. 12 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Таким чином, відповідач 1 дотримуючись вимог ч. 13 ст. 10 вищевказаного Закону письмово повідомив позивача про прийняте відносно нього рішення з викладенням причин відмови і роз`ясненням порядку оскарження такого рішення. Відтак, доводи позивача є необґрунтованими та такими, що не відповідають обставинам справи. Враховуючи все наведене, представник відповідача 2 просив в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

07.06.2023 за вх. № 41937 від представника відповідача 1 надійшов відзив на позов, змістом якого є аналогічним відзиву ДМС України від 31.05.2023.

12.06.2023 за вх. № 43354 від представника позивача надійшла відповідь на позов, в якому вказує, що свою процесуальну позицію відповідачі обґрунтовують відсутністю умов для надання міжнародного захисту ОСОБА_1 . Між тим, із зазначеною позицією відповідачів погодитися не можна, виходячи з такого. Оскаржуване Позивачем рішення було прийняте ДМС України внаслідок повторного розгляду заяви ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту. Такий розгляд відповідачем 2 було проведено на виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 29.06.2022 у справі №380/724/22. Відповідно до резолютивної частини рішення суду у справі №380/724/22, такий повторний розгляд мав відбуватися з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні. Так, на думку позивача, при здійсненні перегляду його справи відповідач 2 повинен був врахувати наступні правові висновки, викладені у рішенні Львівського окружного адміністративного суду від 29.06.2022 у справі №380/724/22: «Оцінюючи фактичні обставини справи, які були встановлені на підставі системного аналізу нормативно-правових документів та інформації з відкритих і незалежних джерел, в т.ч. щодо загальної ситуації з правами людини в Республіці Казахстан, які узгоджуються з доводами позивача, суд приходить висновку, що позивачем наведено переконливі факти, які підтверджують, що у країні громадянської належності він зазнає переслідувань через релігійні погляди та переслідуванням батька ОСОБА_6 за членство в організації Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі та має цілком обґрунтовані побоювання зазнавати їх і надалі, у разі повернення до Казахстану. Враховуючи наведене, Державною міграційною службою України необґрунтовано зроблено висновок про те, що позивач не бажає повертатись до країни своєї громадської належності з причин, що не мають конвенційних ознак, за наявності яких особу можна визнати біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. За такого правового врегулювання та обставин справи, оскаржуване рішення слід вважати необґрунтованим, оскільки позивач залишив країну постійного перебування у зв`язку з релігійними поглядами та кримінальним переслідуванням за членство в релігійній організації Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі батька ОСОБА_6 , діяльність якої в Україні не заборонена, терористичною не визнавалася, та побоюванням стати жертвою переслідувань за свої релігійні переконання.». Суд в рішенні від 29.06.2022 у справі 380/724/22 також встановив, що «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» є міжнародною ісламською партією, діяльність якої ґрунтується на законах Ісламу. Метою цієї партії є відновлення ісламської держави, керівником якої був би обраний мусульманами халіф. Методом діяльності організації є просвіта із закликом до мусульман повернутися до ісламського способу життя. Своїм завданням «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» вважає виховання моральних та ідейних з точки зору Ісламу людей, без яких неможлива розбудова ісламської держави. Організація декларує виключно мирні засоби роботи серед мусульман. Партія не має військового крила чи озброєних прибічників. Наведене дає підстави характеризувати «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» як не пов`язану з тероризмом ісламську релігійно-політичну організацію, діяльність членів якої не підпадає під критерії виключення. Крім того, Управлінням СБУ у Львівській області за наслідками проведеної перевірки не встановлено обставин, за наявності яких позивач не може бути визнаний біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; тобто його членство у «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» не є перешкодою для прийняття відповідного рішення. При повторному розгляді заяви відповідачами не були враховані висновки суду, наведені у зазначеному рішенні. Оскаржуваним рішенням ДМС України позивачу вдруге було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, тоді як підстави для відмови ОСОБА_1 не змінились і були визнані судом неправомірними. Більше того, позивачу знову відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту з тих самих підстав незважаючи на те, що ним обґрунтовано свою заяву та повідомлено всі важливі факти. При цьому, відповідачем ці факти не визнані неправдоподібними чи такими, що суперечать конкретній чи загальній інформації по справі заявника. Судом 29.06.2022 були встановлені обставини, які свідчать про існування реальних загроз, з якими може зіштовхнутися ОСОБА_1 у разі його повернення в Казахстан. При цьому обов`язок надання захисту, як це випливає зі змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та чинного українського законодавства, ґрунтується виключно на оцінці потенційного ризику в майбутньому. Це означає, що особа є конвенційним біженцем тільки в тому випадку, якщо їй, на момент прийняття рішення компетентним органом, загрожує небезпека переслідування в країні походження, не зважаючи на відсутність такої загрози на момент виїзду з країни походження. Окрім того, справи щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту членам «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» уже неодноразово були предметом судового розгляду в Україні. Так, судами було встановлено обґрунтованість побоювань членів політичної партії «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» повертатись до країн походження та водночас протиправність рішень ДМС України про відмову у визнанні позивачів біженцями або особами, які потребують додаткового захисту. ДМС України під час прийняття оскаржуваного рішення не враховано факт відсутності заборони діяльності релігійної організації «Хізб ут-Тахрір аль- Ісламі» в України та відсутності даних щодо віднесення такої організації до терористичної. Аналіз матеріалів справи дає підстави стверджувати про право позивача на міжнародний захист (статус біженця або особи, яка потребує додаткового захисту) в Україні, а оскаржуване рішення ДМС України було прийнято неправомірно, без врахування встановлених судом фактів та обставин.

Позивач та представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю, просили задовольнити.

Представник відповідачів в судовому засіданні позовні вимоги заперечив повністю, просив в задоволенні таких відмовити.

Заслухавши пояснення позивача, представника позивача та представника відповідачів, свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

З матеріалів справи видно, що ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 у м. Ташкент, Узбекистан, є громадянином Республіки Казахстан, за національністю казах, віросповіданням іслам, освіта середня, за сімейним станом неодружений. Рідна мова казахська.

09.03.2021 громадянин Республіки Казахстан ОСОБА_1 звернувся до ГУ ДМС України у Львівській області із заявою щодо надання йому статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

У вказаній заяві позивач вказав, що з дитинства дізнався про існування релігійної політичної партії «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі», познайомився з її ідеями. Самостійно вивчав діяльність та ідеологію партії. На початку 2020 року, після повернення з Туреччини був затриманий працівниками Комітету національної безпеки. В Республіці Казахстан «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» заборонена партія, відповідно у нього є побоювання стати жертвою переслідування за політичні переконання та релігійні принципи. Крім того, позивач зазначив, що спецслужбами Республіки Казахстан переслідується його батько, ОСОБА_6 , який був активним членом організації «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі».

Розглянувши матеріали особової справи заявника, ГУ ДМС у Львівській області було встановлено відсутність інформації, що могла б вказувати на можливість переслідування заявника за ознаками національності або громадянства. Відповідно до аналізу матеріалів особової справи шукача захисту можливо визначити відсутність доведених випадків переслідування особи за ознакою віросповідання.

За результатами розгляду вказаної заяви, проведених співбесід та досліджених матеріалів, рішенням ДМС України від 26.11.2021 №365-21 громадянину Республіки Казахстан ОСОБА_1 відмовлено у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.п.1, 13 ч. 1 ст. 1 вказаного Закону, відсутні.

Позивач не погодився з діями (рішеннями) відповідачів та звернувся до суду з позовом.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду № 380/724/22 від 29.06.2022 позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення ДМС України №365-21 від 26.11.2021 про відмову у визнанні громадянина Республіки Казахстан ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зобов`язано ДМС України повторно розглянути заяву громадянина Республіки Казахстан ОСОБА_1 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням висновків, викладених у рішенні суду. В іншій частині позовних вимог, зокрема, у зобов`язанні ДМС України визнати громадянина Республіки Казахстан ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відмовлено.

Восьмий апеляційний адміністративний суд своєю постановою від 27.10.2022 апеляційну скаргу ДМС України залишив без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду № 380/724/22 від 29.06.2022 без змін.

На виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду № 380/724/22 від 29.06.2022 та рішення ДМС України № 26-22 від 03.11.2022 ГУ ДМС у Львівській області здійснено повторний розгляд заяви громадянина Республіки Казахстан ОСОБА_1 від 09.03.2021 з урахуванням обставин, що стали підставою для скасування судом рішення ДМС України № 365-11 від 26.11.20211.

За результатами повторного розгляду заяви на виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 29.06.2022 у справі №380/724/22 та постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 27.10.2022 у справі №380/724/22 у результаті аналізу матеріалів особової справи №2021ЬУ0002 та інформації по країні походження відповідачем 2 було встановлено, що у заявника громадянина Республіки Казахстан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , відсутні умови для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, передбачені п. п. 1, 13, ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», на підставі чого було прийняте рішення №38-23 від 30.03.2023 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Про прийняте ДМС України рішення №38-23 від 30.03.2023 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту ГУ ДМС у Львівській області повідомив позивача листом від 04.06.2023, скерувавши також повідомлення № 3 від 06.04.2023.

ОСОБА_1 не погоджується з прийнятим ДМС України рішенням №38-23 від 30.03.2023 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та звернувся до суду з позовом про визнання його протиправним та скасування.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з такого.

Відповідно до ст. 14 Загальної декларації прав людини 1948 року, кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначено Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 №3671-VІ (далі - Закон №3671-VI).

Згідно з п. п. 1, 13 ст. 1 Закону №3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

У ст. 5 Закону №3671-VI визначено порядок звернення особи із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до частини п`ятої якої особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Згідно з ч. ч. 1, 7 ст. 7 Закону №3671-VI оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника. До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Частиною 11 ст. 9 Закону №3671-VI передбачено, що після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до ч. 5 ст. 10 Закону №3671-VI спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади у справах міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на основі всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з ч. 6 ст. 8 Закону №3671-VI рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Відповідно до п. 6.10 розділу VI Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, потребує додаткового захисту, затверджених наказом МВС України від 07.09.2011 № 649, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.10.2011 за №1146/19884, процедура повторного розгляду заяви здійснюється виключно з урахуванням висновків суду, що стали підставою для скасування рішення ДМС.

Пункт 42 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця (згідно Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року, що стосуються статусу біженців) Управління Верховного комісару ООН у справах біженців, видання 1992 року (далі - Керівництво) передбачає, що знання умов країни походження прохача - якщо не основна мета, то вельми важливий елемент в оцінці достовірності відомостей, наданих прохачем. Загалом, побоювання прохача повинні вважатися цілком обґрунтованими, якщо він може довести в межах розумного, що його тривале перебування в країні походження стало нестерпним для нього з причин, вказаних у визначенні, чи з тих же причин було б нестерпним, якби він повернувся назад.

Відповідно до п. п. 45 та 66 Керівництва для того, щоб уважитися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно п. 195 Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані, в першу чергу, самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Відповідно до Позиції Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців «Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців» 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доказу покладається на позивача, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, щоб на підставі цих фактів могло бути прийнято належне рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 13 Закону №3671-VI особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язана, серед іншого: подати центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Виходячи зі змісту Позиції Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців «Про обов`язки та стандарти доказування у заявах біженців» 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права, обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що у відповідача наявний обов`язок при розгляді документів заявника, перевіряти обставини, які надають підстави віднести особу до категорії біженців або осіб, які потребують додаткового захисту, або встановити належність заяви, як такої, що носить характер зловживання.

Одночасно, слід зазначити, що заявник, в свою чергу, зобов`язаний надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, щоб на підставі цих фактів могло бути прийнято належне рішення. Крім того, на заявника загальними правовими принципами доказового права покладено обов`язок доказу тверджень, які він висловлює. І тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

При цьому, залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особою, котра звертається за встановленням статусу біженця, може бути взагалі неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких надається статус біженця або визнання особи такою, що потребує додаткового захисту.

Отже, підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 року №649, інших міжнародних, державних і неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Відповідно до абз. 5 п. 10 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 16.03.2012 №3 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» (далі Постанова №3), інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації.

Згідно з ч. 3 ст. 78 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Крім цього, відповідно до ч. 4 ст. 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Так, Львівський окружний адміністративний суд у рішенні № 380/724/22 від 29.06.2022 встановив, що «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» є міжнародною ісламською партією, діяльність якої ґрунтується на законах Ісламу. Метою цієї партії є відновлення ісламської держави, керівником якої був би обраний мусульманами халіф. Методом діяльності організації є просвіта із закликом до мусульман повернутися до ісламського засобу життя. Своїм завданням «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» вважає виховання моральних та ідейних з точки зору Ісламу людей, без яких неможлива розбудова ісламської держави. Організація декларує виключно мирні засоби роботи серед мусульман. Партія не має військового крила чи озброєних прибічників. Так, речник організації у Великій Британії від імені «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» засудив терористичні акти, що були скоєні у 2007 році у Лондоні. Речник організації у Данії також виступив із засудженням цього теракту. Завдяки цьому, «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» цілком легально діє у всіх демократичних країнах Європи та Північної Америки, за винятком Німеччини, де партія заборонена через свою антисіоністську риторику та критику Ізраїлю. Але й у Німеччині забороненими є публічні заходи партії, при цьому члени «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» не переслідуються правоохоронними органами країни. Провідні правозахисні організації світу, зокрема «Amnesty International», визнавали членів цієї партії, засуджених до ув`язнення у країнах СНД, політичними в`язнями та рішуче засуджували численні факти катувань та позасудових страт членів «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» в цих країнах.

Між тим, «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» та її члени відсутні в оновленому списку санкцій Комітету Ради Безпеки ООН, запровадженому резолюціями №1267 (1999), №1989 (2011) та №2253 (2015), серед організації, по ІДІЛ, «Аль-Каїді» та пов`язаними з ними особами, групами, підприємствами та організаціями. «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» не включено і до оновленого списку іноземних терористичних організацій, що складається Державним департаментом США. Інформація з відкритих незалежних джерел, зокрема, Комітету Ради Безпеки ООН та Державного департаменту США, не відносить діяльність «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» до терористичної та/або екстремістської.

Наведене дає підстави характеризувати «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» як не пов`язану з тероризмом ісламську релігійно-політичну організацію, діяльність членів якої не підпадає під критерії виключення.

Суд також врахував, що в Україні не існує списку чи переліку організацій, які згідно з чинним національним законодавством віднесені до терористичних чи екстремістських, як і не існує заборони на діяльність «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» на території України.

Оскільки рішення Львівського окружного адміністративного суду № 380/724/22 від 29.06.2022 набрало законної сили, вищевказані обставини доказуванню в цій справі (за участі тих самих осіб стосовно яких встановлено ці обставини) не підлягають.

Основною причиною звернення за захистом в Україні позивач вказує обґрунтовані побоювання зазнати переслідувань у зв`язку з своїми релігійними поглядами, перебуванням учнем (дорісом) в організації «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» та переслідуванням його батька ОСОБА_6 за членство в організації «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі», у зв`язку з чим він вимушений покинути Республіку Казахстан, де заборонена діяльність цієї організації та ведуться кримінальні переслідування за участь у цій організації. Зокрема, як вбачається з протоколу співбесіди позивач повідомив, що не може повернутися на територію країни громадянської належності, оскільки там буде засуджений за політично-релігійні погляди за участь в партії «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі».

Однак, на підтвердження своєї приналежності до організації «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» позивач не подав жодних доказів.

Ним також нічим не підтвердженого його статус учня (доріса) в цій організації.

Так, ОСОБА_1 про діяльність партії відомо лише те, що вона проповідує розповсюдження ісламу та ісламський спосіб життя. При цьому, такі знання є на рівні загальновідомих та не свідчать про глибоке вивчення ісламу та Корану.

При цьому ОСОБА_1 стверджує, що в статусі учня (доріса) він ніби то перебуває з 2017 року.

ГУ ДМС у Львівській області було досліджено питання доказів, які б вказували на приналежність позивача до організації «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі». На питання: «Де знаходиться головний офіс «Хізб ут-Тахрір» в Україні?», «Чим займається і які цілі переслідує Ваша партія в Казахстані?», «Яка основна ціль, мета, ідеологія партії?», позивач не зміг надати відповіді під час співбесід в ГУ ДМС у Львівській області.

Аналогічно, відповідей на ці питання позивач не надав і суду.

Також позивач не пояснив, яким чином організацію «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» можна відокремити (ідентифікувати) від інших послідовників ісламу.

На запитання суду «В чому полягає вивчення Корану для Вас?», позивач зазначив, що він відвідує уроки 1 раз на тиждень в зручний час і там він читає релігійну літературу.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_7 пояснив, що він являється головою Інформаційного офісу «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» в Україні, фактично є речником та прес-секретарем організації. Свідок пояснив, що в обов`язки його входить проголошення офіційної позиції партії та представлення партії в державних органах. При цьому свідок пояснив, що ОСОБА_1 може стати членом організації, якщо перейметься її ідеями. Зазначив, що ОСОБА_1 на даний час є дорісом (учнем) партії «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі», водночас, доріс не є членом організації. Його на даний час не прийнято до організації і може бути не прийнято взагалі. Пояснив, що в «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» ніби то є реєстр членів, однак, назвати реквізити цього документа він не може, остільки такий лише для внутрішнього користування.

Таким чином, всупереч Позиції Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців «Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців» 1998 року, факти в підтвердження заяв ОСОБА_1 як особи, яка претендує на статус біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, в зв`язку з членством в організації «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» відсутні.

Тобто, відсутність підтвердженого членства в організації «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» виключає можливість для ОСОБА_1 отримати в Україні статус біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, з підстав побоювання стати жертвою переслідувань з політичних та релігійних причин, побоювання систематичного порушення прав людини в країні походження Республіці Казахстан.

Судом також враховано лист Управління Служби безпеки України у Львівській області № 62/5/9-2612 від 13.06.2023 «Щодо порушення міграційного законодавства», згідно з яким діяльність та перебування на території України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , становить загрозу національній безпеці, громадському порядку та здоров`ю населення України. Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» ОСОБА_1 не може бути визнаний біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

При прийнятті рішення суд також не може оминути думку Європейського суду з прав людини, згідно якої «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» не є виключно мирною організацією, запропоновані нею зміни в конституційному устрої держав (наприклад, встановлення різних правових систем для різних категорій віруючих), є несумісними з принципами демократичного суспільства, а сама організація відмовляється від участі в демократичному процесі для досягнення влади (рішення ЄСПЛ по справі «Касимуханов і Сайбаталлов проти Росії (Kasymakhimov and Saybataiov v. Russia, № 26261/05 и 26377/06).

Також рішенням Європейського Суду з прав людини № 31098/08 від 12.06.2012 у справі «Хізбут-Тахрір» проти Німеччини» визнано законним та обґрунтованим рішення Німецького уряду щодо заборони діяльності організації «Хізбут-Тахрір» в зв`язку з пропагандою заперечення права на існування держави Ізраїль, закликів його насильницького знищення, вигнання та вбивства його мешканців.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Судом не береться до уваги твердження сторони позивача про кримінальне переслідування батька позивача - ОСОБА_6 - за ч. 2 ст. 405 Кримінального кодексу Республіки Казахстан «організація і участь в діяльності громадського або релігійного об`єднання чи іншої організації після рішення суду про заборону їх діяльності чи ліквідації у зв`язку зі здійсненням ними екстремізму чи тероризму», зокрема в зв`язку з членством в організації «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі», оскільки така обставина стосується лише ОСОБА_6 . Крім того, факт переслідування за релігійною ознакою ОСОБА_6 не перешкоджає проживанню в Республіці Казахстан його дочки - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з якою позивач (її брат) часто спілкується та стверджує, що вона не переслідується.

Отже, твердження позивача про те, що він в Республіці Казахстан є членом сім`ї «ворога народу», а, відтак, буде переслідуватись,- не доведено.

Статтею 19 Конституції України визначено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

За приписами ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень

Згідно з частиною 2 цієї ж статті у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Отже, під час розгляду спорів щодо оскарження рішень (дій) суб`єктів владних повноважень, суд зобов`язаний незалежно від підстав, наведених у позові, перевіряти оскаржувані рішення (дії) на їх відповідність усім зазначеним вище критеріям.

За наслідками розгляду справи, враховуючи наведені норми права, обставини справи і доказами, якими вони підтверджуються, суд дійшов висновку, що ДМС України обґрунтовано зроблено висновок про те, що позивач не бажає повертатись до країни своєї громадської належності (Республіки Казахстан) з причин, що не мають конвенційних ознак, за наявності яких особу можна визнати біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (в даному випадку - обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознакою участі в організації «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі»).

Оскаржуване рішення № 38-23 від 30.03.2023 про відмову у визнанні громадянина Казахстану ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, прийнято на підставі, в межах повноважень та з урахуванням усіх обставин, що мають значення для його прийняття.

Звідси, відсутні підстави для його визнання його протиправним та скасування.

Також слід відмовити у задоволенні як похідної, позовної вимоги про зобов`язання ДМС України визнати громадянина Республіки Казахстан ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Щодо вимоги про визнання протиправними дій ГУ ДМС у Львівській області в частині нероз`яснення позивачу причин відмови та прядку оскарження рішення, то суд зазначає таке. По-перше, повідомлення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту № 3 від 06.04.2023 містить вказівку як на підставу повідомлення - рішення ДМС України № 38-23 від 30.03.2023, так і на порядок оскарження такого рішення - шляхом звернення до суду в установленому законом порядку відповідно до ст. 12 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

По-друге, відповідно до ч. 1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом:

1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень;

2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень;

3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій;

4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії;

5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень;

6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Водночас, звернення до суду з вимогою лише про визнання протиправними дій ГУ ДМС у Львівській області в частині нероз`яснення позивачу причин відмови та прядку оскарження рішення без вимоги вирішити публічно-правовий спір не є ефективним способом захисту порушеного, на думку позивача, права.

За таких обставин у задоволенні позову слід відмовити.

Щодо судових витрат, то питання щодо їх розподілу суд не вирішує, оскільки позивач відповідно до п. 14 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», звільнений від сплати судового збору і такий ним не сплачувався.

Керуючись ст.ст. 2, 19-20, 22, 72-77, 132, 134, 139, 241-246, 250, 255, 295 КАС України, суд

в и р і ш и в :

у задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржене, згідно зі ст. 295 КАС України, протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили, згідно зі ст. 255 КАС України, після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 06.10.2023.

Суддя Потабенко Варвара Анатоліївна