Справа № 300/2082/23
Суддя: Матковська Зоряна Мирославівна
Дата ухвалення: 2023-09-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2023 рокуЛьвівСправа № 300/2082/23 пров. № А/857/15992/23
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді: Матковської З.М.,

суддів: Довгої О.І., Запотічного І.І.,

при секретарі судового засідання: Юник А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 11 липня 2023 року у справі №300/2082/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на роботі та стягнення заробітку за час вимушеного прогулу (головуючий суддя першої інстанції - Григорук О.Б., час ухвалення - 12.29 год., місце ухвалення - м. Івано - Франківськ, дата складання повного тексту - 17.07.2023),-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області про визнання протиправним та скасування наказу Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області від 17.03.2023 №139о/с; визнання протиправним та скасування п. 1 наказу від 17.03.2023 №390 Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області про застосування дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення зі служби ОСОБА_1 ; поновлення на службі в Національній поліції України; стягнення з Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що службове розслідування здійснене відповідачем з порушеннями порядку його проведення, зокрема, вказав, що підстави для звільнення не відповідають дійсним обставинам справи, а застосоване до позивача дисциплінарне стягнення є крайнім заходом дисциплінарного впливу, що не могло бути застосовано у даному випадку, оскільки вину у вчиненні дисциплінарного проступку не встановлено у визначеному законом порядку. Стверджує, що Дисциплінарною комісією при проведенні службового розслідування безпідставно надано оцінку доказам, належність та допустимість яких має встановлюватися у суді першої інстанції щодо встановлення наявності або відсутності вини у діях позивача при розгляді кримінального провадження. Вважає, що оскаржувані рішення прийняті без належних підстав, є протиправними, в зв`язку з чим підлягають скасуванню.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 11 липня 2023 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, позивачем подана апеляційна скарга, в якій вказує на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, постановленим з порушеннями норм матеріального і процесуального права, повного і всебічного з`ясування обставин в адміністративній справі, висновки суду першої інстанції суперечать правовим позиціям Верховного Суду.

Приймаючи рішення про відмову в задоволені позову, суд першої інстанції виходив з того, що встановив факт вчинення позивачем дій, які у розумінні частини 1 статті 12 Дисциплінарного статуту є дисциплінарним проступком, а тому висновок відповідача про вчинення дисциплінарного проступку позивачем є обґрунтованим.

Також суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні посилається на те, що дії вчинені позивачем в умовах оголошеного воєнного стану в Україні та стосуються порушення порядку перетину державного кордону військовозобов`язаними особами, у зв`язку з чим у випадку наявної інформації про протиправні дії інших осіб позивач, як працівник поліції, був зобов`язаний вчинити дії щодо припинення вчинення такого правопорушення, доповісти керівництву відділу поліції та Головному управлінню про факт пропозиції та надання неправомірної вигоди цивільною особою. Таким чином, вчинені позивачем діяння призвели до підриву авторитету Національної поліції України у суспільстві та ганьблять звання поліцейського.

Апелянт вказує, що не враховуючи висновок Верховного Суду щодо застосування норм Дисциплінарного статуту у подібних правовідносинах, викладених у постанові від 01.12.2020 у справі №420/5368/18 (пункти 47 - 49), суд першої інстанції встановивши причетність позивача до дисциплінарного проступку, дійшов до помилкового висновку про встановлення відповідачем вини позивача у вчиненні певних дій, в той час, як це є прямим повноваженням суду у кримінальній справі за тим самим фактом, що унеможливлює притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності шляхом звільнення зі служби в поліції до вироку суду, яким би було встановлено його причетність до скоєння правопорушення взагалі.

Своєю чергою притягнення особи до кримінальної відповідальності або до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, пов`язаного з корупцією, на підставі судового рішення, що набрало законної сили, є підставами для звільнення зі служби в поліції.

Проте, ці підстави не слід ототожнювати із підставами для притягнення особи до дисциплінарної відповідальності за наслідками службового розслідування, яким встановлено склад дисциплінарного проступку у вигляді порушення службової дисципліни та порушення Присяги поліцейського.

При цьому, вчинення працівником поліції діяння, за яке передбачено одночасно різні види юридичної відповідальності, зокрема дисциплінарну, кримінальну та/або адміністративну, не у всіх випадках ставить їх у залежність одне від одного.

Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні безпідставно не взяв до уваги, що всупереч вимогам ч.2 ст.77 КАС України відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів, які могли би свідчити про те, які саме дії позивача кваліфіковано комісією як такі, що дискредитують звання працівника поліції та принижують авторитет органів Національної поліції України, які саме обставини негативно впливають на імідж та репутацію НПУ, а також підривають довіру населення до поліцейських, а тим більше, про факт відвертого ігнорування і недотримання позивачем основоположних засад діяльності поліції та вимог чинного законодавства.

Водночас, в оскаржуваному рішенні суду першої інстанції безпідставно не взято до уваги, не надано оцінку, не наведено мотивів відхилення доказів, що свідчать про те, що діями позивача не було заподіяно жодної шкоди фізичним чи юридичним особам або іншим особам, а зазначені відповідачем обставини порушення службової дисципліни позивачем ОСОБА_1 взагалі не пов`язані з виконанням покладених на нього службових обов`язків.

Натомість, в оскаржуваному рішенні суду першої інстанції безпідставно не взято до уваги, що саме лише відтворення у висновку службового розслідування фабули кримінального правопорушення чи інших обставин, наведених у рішеннях слідчого (прокурора, слідчого судді) в рамках досудового розслідування кримінального правопорушення, не с достатнім для того, щоб уважати такий висновок обґрунтованим, як і ухвалене на підставі нього рішення.

Таким чином, суд першої інстанції посилаючись на обставини, що стали підставою для проведення службового розслідування і гуртувалися на оцінці матеріалів досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000061 від 17.09.2022, не з`ясовував та встановлював саме наявність в діях позивача складу дисциплінарного проступку, які мають ґрунтуватися на самостійних правових підставах та висновках.

Зазначає, що у справах щодо подібних правовідносин Верховний Суд наголошує на тому, що будь- які фактори, у тому числі суспільний резонанс навколо відповідних подій, не звільняють суб`єкта владних повноважень від обов`язку під час прийняття рішення діяти на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України та не виключає необхідність з`ясувати та встановлювати саме наявність складу дисциплінарного проступку в діяннях поліцейського.

Крім цього, вказує на те, що частиною 7 статті 14 Дисциплінарного статуту визначено, що якщо протягом проведення службового розслідування поліцейським вчинено інший дисциплінарний проступок, розпочинається нове службове розслідування.

Судом першої інстанції не враховано суттєву обставину, яка полягає в тому, що у випадку, коли відповідач би вважав, що в діях ОСОБА_1 за фактом вчинення дисциплінарного проступку, що мав місце 22.02.2023 року, останній вчинив інший дисциплінарний проступок, а не діяння, обставини вчинення яких зазначені у фабулі повідомлення про підозру від 23.02.2023 у вчиненні кримінальних правопорушень в рамках досудового розслідування у кримінальному провадженні, то відповідно до частини 7 статті 14 Дисциплінарного статуту, відповідач зобов`язаний був розпочати нове службове розслідування із самостійними на те підставами, однак таке відсутнє.

Окрім цього, суду не надано доказів, що відповідачем вживалися будь-які заходи щодо збирання відомостей про вчинення ОСОБА_1 іншого дисциплінарного проступку, не пов`язаного із вчиненням інкримінованих йому кримінальних правопорушень, вину у вчиненні яких ОСОБА_1 не визнає.

З урахуванням наведеного просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Відповідачем поданий відзив на апеляційну скаргу, суть якого зводиться до того, що рішення суду є законним та обґрунтованим, прийнятим з дотриманням норм процесуального права, при повному та всебічному з`ясуванні судом обставин, що мають значення для справи, доведеністю обставин, що мають значення для справи. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Учасники справи були повідомлені про дату судового засідання на офіційні електронні адреси, про що свідчать наявні у матеріалах справи Довідки про доставку електронного листа, «повістки - повідомлення (апеляція)» в електронні кабінети учасників справи (а.с.54-56, зворот).

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом установлено та з матеріалів справи слідує, що ОСОБА_1 з 07.11.2019 по 20.03.2023 перебував на службі в органах Національної поліції України на посаді помічника чергового чергової частини відділення №2 (смт. Богородчани) Івано-Франківського РУП ГУНП в Івано-Франківській області.

Наказом Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області №225 від 22.02.2023 призначено службове розслідування за фактом порушення службової дисципліни сержантом поліції ОСОБА_1 , визначено склад дисциплінарної комісії (т.1 а.с. 14).

17.03.2023 начальником ГУНП в Івано-Франківській області затверджено Висновок службового розслідування за фактом порушення службової дисципліни помічником чергового чергової частини ВП №2 (смт. Богородчани) Івано-Франківського РУП , яким встановлено вчинення позивачем порушення службової дисципліни в частині вчинення дій несумісних з вимогами, що пред`являються до професійних та моральних якостей поліцейського, порушення вимог пп.1,2 п.1. ст.. 18, п.1 ст. 64 Закону України «Про Національну поліцію», п.1 пп.1, 2, 8, 11, 13, п. 3 ст. 1 розділу І Дисциплінарного статуту Національної поліції України, пп.2 п.1, розділу І, пп. 1, 2 п.1 розділу ІІ, п. 3 розділу IV Правил етичної поведінки поліцейських, пп. 2 п. 1 наказу Національної поліції України №507 від 19.07.2022 «Про заходи щодо зміцнення службової дисципліни та законності в діяльності поліції» та вирішено застосувати до нього дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення зі служби в поліції (т.1 а.с. 24-43).

Пунктом 1 наказу №390 від 17.03.2023 Головне управління Національної поліції в Івано-Франківській області за вчинення дисциплінарного проступку, що виразилось у порушенні вимог пп. 1, 2, п.1 ст. 18, п.1 ст. 64 Закону України «Про Національну поліцію», п.1 пп.1, 2, 8, 11, 13 п.3 ст. 1 розділу І Дисциплінарного статуту Національної поліції України, пп.2 п.1, п.2 розділу І, пп.1, 2, п.1 розділу ІІ, п.3 розділу IV Правил етичної поведінки поліцейських, пп. 2 п. 1 наказу Національної поліції України №507 від 19.07.2022 «Про заходи щодо зміцнення службової дисципліни та законності в діяльності поліції» застосовано до помічника чергового чергової частини ВП №2 (смт. Богородчани) Івано-Франківського РУП сержанта поліції ОСОБА_1 дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення зі служби (т.1 а.с. 15-17).

17.03.2023 згідно наказу Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області №139 о/с на підставі частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» звільнено зі служби в поліції за пунктом 6 (у зв`язку з реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби) сержанта поліції ОСОБА_1 , помічника чергового чергової частини ВП №2 (смт. Богородчани) Івано-Франківського РУП з 20.03.2023, з виплатою компенсації за 5 діб невикористаної чергової відпустки (т. 1 а.с. 15).

Вважаючи п. 1 наказу №390 від 17.03.2023 та наказ №139 о/с від 17.03.2023 протиправними позивач звернувся до суду із вказаним адміністративним позовом.

Суд першої інстанції в задоволенні позову відмовив з тих підстав, що відповідач діяв у межах повноважень, на підставі та у спосіб передбачений законодавством.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що відповідають нормам матеріального права та обставинам справи з огляду на наступне.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначені Законом України «Про Національну поліцію».

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про Національну поліцію» національна поліція України - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.

Згідно з частиною першою статті 59 Закону служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України.

В силу пунктів 1, 2 частини першої статті 18 Закону України «Про Національну поліцію» поліцейський зобов`язаний: неухильно дотримуватися положень Конституції України, законів України та інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції, та Присяги поліцейського; професійно виконувати свої службові обов`язки відповідно до вимог нормативно-правових актів, посадових (функціональних) обов`язків, наказів керівництва.

Відповідно до частини першої статті 1 Дисциплінарного статуту Національної поліції України, затвердженого Законом України від 15.03.2018 № 2337-VІІІ службова дисципліна - це дотримання поліцейським Конституції і законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актів Президента України і Кабінету Міністрів України, наказів Національної поліції України, нормативно-правових актів Міністерства внутрішніх справ України, Присяги поліцейського, наказів керівників.

Згідно частини 3 статті 1 Дисциплінарного статуту службова дисципліна, крім основних обов`язків поліцейського, визначених статтею 18 Закону, зобов`язує поліцейського, серед іншого: бути вірним Присязі поліцейського, мужньо і вправно служити народу України; знати закони, інші нормативно-правові акти, що визначають повноваження поліції, а також свої посадові (функціональні) обов`язки.

З метою урегулювання поведінки поліцейських з дотриманням етичних норм, формування в поліцейських почуття відповідальності перед суспільством і законом за свої дії та бездіяльність, а також сприяння посиленню авторитету та довіри громадян до поліції наказом Міністерства внутрішніх справ України від 09.11.2016 № 1179 затверджено Правила етичної поведінки поліцейських, з вимогами яких, згідно з пунктом 4 розділу І, особу ознайомлюють під час прийняття на службу до поліції.

Відповідно до пункту 1 розділу ІІ Правил етичної поведінки поліцейських під час виконання службових обов`язків поліцейський повинен, зокрема: неухильно дотримуватися положень Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції, та Присяги поліцейського; професійно виконувати свої службові обов`язки, діяти лише на підставі, у межах повноважень та в спосіб, що визначені Конституцією, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, міжнародними договорами України, а також цими Правилами; поважати і не порушувати права та свободи людини, до яких, зокрема, відносяться права: на життя; на повагу до гідності; на свободу та особисту недоторканність; недоторканність житла; поводитися стримано, доброзичливо, відкрито, уважно і ввічливо, викликаючи в населення повагу до поліції і готовність співпрацювати; контролювати свою поведінку, почуття та емоції, не дозволяючи особистим симпатіям або антипатіям, неприязні, недоброму настрою або дружнім почуттям впливати на прийняття рішень та службову поведінку.

Відповідно до статті 11 Дисциплінарного статуту за порушення службової дисципліни поліцейські незалежно від займаної посади та спеціального звання несуть дисциплінарну відповідальність згідно з цим Статутом. За вчинення адміністративних правопорушень поліцейські несуть дисциплінарну відповідальність відповідно до цього Статуту, крім випадків, передбачених Кодексом України про адміністративні правопорушення. Поліцейських, яких в установленому порядку притягнуто до адміністративної, кримінальної або цивільно-правової відповідальності, одночасно може бути притягнуто до дисциплінарної відповідальності згідно з цим Статутом.

Частиною третьою статті 13 Дисциплінарного статуту встановлено, що до поліцейських можуть застосовуватися такі види дисциплінарних стягнень: 1) зауваження; 2) догана; 3) сувора догана; 4) попередження про неповну службову відповідність; 5) пониження у спеціальному званні на один ступінь; 6) звільнення з посади; 7) звільнення із служби в поліції.

Частини перша, третя, четверта та десята статті 14 Дисциплінарного статуту передбачають, що службове розслідування - це діяльність із збирання, перевірки та оцінки матеріалів і відомостей про дисциплінарний проступок поліцейського. Службове розслідування призначається за письмовим наказом керівника, якому надані повноваження із застосування до поліцейського дисциплінарного стягнення. Підставою для призначення службового розслідування є заяви, скарги та повідомлення громадян, посадових осіб, інших поліцейських, засобів масової інформації (далі - повідомлення), рапорти про вчинення порушення, що має ознаки дисциплінарного проступку, або безпосереднє виявлення ознак такого проступку посадовою особою поліції, за наявності достатніх даних, що вказують на ознаки дисциплінарного проступку. Порядок проведення службових розслідувань у Національній поліції України встановлюється Міністерством внутрішніх справ України.

Згідно частин першої, другої, четвертої, сьомої, десятої, п`ятнадцятої статті 15 Дисциплінарного статуту проведення службових розслідувань за фактом порушення поліцейським службової дисципліни здійснюють дисциплінарні комісії. Дисциплінарні комісії формуються з поліцейських та працівників поліції, які мають відповідні знання та досвід, необхідні для ефективного проведення службового розслідування. Забороняється включення до складу дисциплінарної комісії осіб, які є підлеглими поліцейського, стосовно якого призначено службове розслідування, осіб, які сприяли вчиненню або приховуванню дисциплінарного проступку, та осіб, зацікавлених у результатах розслідування. У разі виникнення таких обставин член дисциплінарної комісії зобов`язаний негайно письмово повідомити про це керівнику, який призначив службове розслідування. Порядок утворення дисциплінарних комісій та їх повноваження визначаються Міністерством внутрішніх справ України. За рішенням керівника, який призначив службове розслідування, розгляд справи може здійснюватися дисциплінарною комісією у відкритому засіданні. У такому разі поліцейський, який притягається до відповідальності, у письмовій формі не пізніше ніж за три дні повідомляється про час, дату та місце розгляду справи дисциплінарною комісією. За результатами проведеного службового розслідування дисциплінарна комісія приймає рішення у формі висновку.

Процедуру проведення службового розслідування стосовно поліцейського, права учасників службового розслідування, порядок оформлення його результатів, прийняття та реалізації рішень за результатами службового розслідування визначає Порядок проведення службових розслідувань у Національній поліції України, затверджений наказом Міністерства внутрішніх справ України 07.11.2018 № 893, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 28.11.2018 за № 1355/32807 (далі - Порядок проведення службових розслідувань).

Згідно пункту 1 розділу ІІ Порядку проведення службових розслідувань службове розслідування призначається за письмовим наказом керівника, якому надані повноваження із застосування до поліцейського дисциплінарного стягнення. Підставами для призначення службового розслідування є заяви, скарги та повідомлення громадян, посадових осіб, інших поліцейських, засобів масової інформації, рапорти про вчинення порушення, що має ознаки дисциплінарного проступку, або безпосереднє виявлення ознак такого проступку посадовою особою поліції за наявності достатніх даних, що вказують на ознаки дисциплінарного проступку.

Згідно пунктів 7, 8 Розділу V Порядку проведення службових розслідувань розгляд справи дисциплінарною комісією проводиться зазвичай у формі письмового провадження. У разі розгляду справи у формі письмового провадження рішення дисциплінарною комісією приймається без повідомлення та (або) виклику інших учасників службового розслідування на підставі наявних у справі матеріалів. За рішенням уповноваженого керівника розгляд справи може здійснюватися дисциплінарною комісією на відкритому засіданні, яке полягає в гласному та відкритому дослідженні обставин, які стали підставою для призначення службового розслідування, за участю поліцейського, стосовно якого проводиться службове розслідування, та інших заінтересованих осіб.

Пунктом 2 розділу VI Порядку проведення службових розслідувань передбачено, що підсумковим документом службового розслідування є висновок службового розслідування, який складається зі вступної, описової та резолютивної частин. Висновок службового розслідування готує і підписує дисциплінарна комісія.

З аналізу вищенаведених норм Дисциплінарного статуту та Порядку проведення службових розслідувань слідує, що підставою для призначення службового розслідування є повідомлення поліцейських, рапорти про вчинення порушення, що має ознаки дисциплінарного проступку, а розгляд справи дисциплінарною комісією проводиться або у формі письмового провадження, або у відкритому засіданні, при цьому рішення про проведення розгляду справи у відкритому засіданні приймається керівником, який призначив службове розслідування, про що повинно бути вказано у наказі про призначення службового розслідування.

Судом встановлено, що службове розслідування щодо позивача призначено за письмовим наказом керівника, якому надані повноваження із застосування до поліцейського дисциплінарного стягнення (т. 1 а.с. 14).

Вказане розслідування проведене уповноваженою дисциплінарною комісією створеною згідно вимог чинного законодавства.

Судом встановлено, що згідно Висновку службового розслідування, 22.02.2023 до ГУНП в Івано-Франківській області надійшла інформація про порушення службової дисципліни сержантом поліції ОСОБА_1 , що призвело до підриву авторитету поліції та виразилось у недотриманні норм чинного законодавства і неналежному виконанні службових обов`язків.

Зокрема, інформація стосувалась того, що 22.02.2023 на виконання ухвали слідчого судді Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 25.01.2023 про проведення обшуку в межах кримінального провадження за ч. 2 ст. 332 КК України працівниками Івано-Франківського управління ДВБ НПУ, спільно з ТУ ДБР, розташованого у м. Львові, за сприяння керівництва ГУНП в Івано-Франківській області проводиться обшук за місцем проживання помічника чергового чергової частини відділення поліції № 2 (смт. Богородчани) Івано-Франківського РУП ОСОБА_1 . Службовим розслідуванням встановлено, в ході здійснення оперативно-розшукової діяльності та оперативного супроводу вказаного кримінального провадження встановлено, що помічник чергового чергової частини відділення поліції № 2 (смт. Богородчани) Івано-Франківського РУП ОСОБА_1 спільно із його матір`ю, яка раніше перебувала на посаді інспектора Управління соціального захисту населення Богородчанської РДА за грошову винагороду здійснено організацію незаконного переправлення через державний кордон громадянина України. Вказана інформація висвітлена в інформаційних довідках Відділу головної інспекції ГУНП в Івано-Франківській області №125/118/15-2023 від 22.02.2023, № 127/108/15-2023 від 23.02.2023, №132/108/15-2023 від 24.02.2023 (т.1 а.с.137-140).

Під час проведення обшуку за місцем мешкання позивача було вилучено світлокопії паспорта громадянина України та ідентифікаційного коду на прізвище ОСОБА_4 ; металевий пристрій з маркування №55893, в середині якого (у барабані) наявні 4 гільзи та 3 предмети зовні схожі на набої; 24 предмети зовні схожі на набої; мобільний телефон «iPhone 14 Pro» ІМЕІ: НОМЕР_1 ; НОМЕР_2 та сім карта мобільного оператора «Київстар» НОМЕР_3 ; автомобіль Nissan Qashqai д.н.з. НОМЕР_4 .

В подальшому, 23.02.2023 п`ятим слідчим відділом слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові, внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань №0000036, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 263 КК України «Незаконне поводження зі зброєю, бойовими припасами або вибуховими речовинами» носіння, зберігання, придбання, передача чи збут вогнепальної зброї (крім гладкоствольної мисливської), бойових припасів, вибухових речовин або вибухових пристроїв без передбаченого законом дозволу та ч.3 ст. 332 КК України «Незаконне переправлення осіб через державний кордон України».

Вказані обставини досліджувались посадовими особами, що здійснювали службове розслідування та інформація про вказані факти міститься у висновку службового розслідування.

Під час службового розслідування членом дисциплінарної комісії підполковником поліції Степаненком О.А. запропоновано сержанту поліції ОСОБА_1 надати письмові чи усні пояснення та надати відповідні документи та матеріали, що стосуються обставин, які досліджуються. Згідно бланку пояснень ОСОБА_1 вказав, що від надання будь-яких пояснень на підставі ст. 63 Конституції України відмовляється, про що розписався (т.1 а.с. 146).

Крім цього, згідно розписки ОСОБА_1 , в день звільнення на лікарняному чи відпустці він не перебував, претензій щодо звільнення не має (т.1 а.с. 98).

З урахуванням наведеного вище, колегія суддів апеляційного суду вважає вірним висновок суду першої інстанції про те, що службове розслідування проведене відповідачем у відповідності до вимог Порядку проведення службових розслідувань у Національній поліції України, затвердженого наказом МВС України №893 від 07.11.2018, вказане розслідування на підставі наказу проведене уповноваженою комісією із дотриманням права особи, щодо якої проводиться розслідування на надання пояснень.

Як наслідок доводи апелянта про відсутності доказів вчинення ним дисциплінарного проступку та неналежного проведення службового розслідування є необґрунтованими.

Згідно частини 1 статті 12 Дисциплінарного статуту дисциплінарним проступком визнається протиправна винна дія чи бездіяльність поліцейського, що полягає в порушенні ним службової дисципліни, невиконанні чи неналежному виконанні обов`язків поліцейського або виходить за їх межі, порушенні обмежень та заборон, визначених законодавством для поліцейських, а також у вчиненні дій, що підривають авторитет поліції.

Підпунктом 1 пункту 1 розділу ІІ Правил етичної поведінки поліцейських закріплено, що під час виконання службових обов`язків поліцейський повинен неухильно дотримуватися положень Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції, та Присяги поліцейського.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи факт вчинення позивачем дій, які у розумінні частини 1 статті 12 Дисциплінарного статуту є дисциплінарним проступком, а тому висновок відповідача про вчинення дисциплінарного проступку позивачем є обґрунтованим.

Також судом вірно враховано, що дії вчинені позивачем в умовах оголошеного воєнного стану в Україні та стосуються порушення порядку перетину державного кордону військовозобов`язаними особами. При цьому, у випадку наявної інформації про протиправні дії інших осіб позивач, як працівник поліції був зобов`язаний вчинити дії щодо припинення вчинення такого правопорушення, доповісти керівництву відділу поліції та Головному управлінню про факт пропозиції та падання неправомірної вигоди цивільною особою. Вчиненні діяння призвели до підриву авторитету Національної поліції України у суспільстві та ганьблять звання поліцейського.

Позивач, як працівник поліції має чітко усвідомлювати, що займана посада є виявом довіри народу, та повинен стверджувати і відстоювати честь і гідність звання поліцейського, несучи особисту відповідальність перед державою і суспільством. Має вживати заходів на підвищення авторитету та позитивного іміджу органів поліції. В особистій поведінці у службових та позаслужбових стосунках з людьми не допускати проявів жорстокого або принизливого ставлення до людей, бути зразком чесності, тактовності та внутрішньої дисциплінованості, оскільки проходження служби в поліції несумісне з неправомірною поведінкою, ігноруванням вимог Конституції, законів України та Дисциплінарного статуту.

Тобто, поліцейський повинен уникати вчинення дій, що підривають довіру та авторитет органів поліції і їх працівників в очах громадськості та є несумісними із подальшим проходженням служби.

Порушення позивачем моральних та етичних приписів може сприйматися, як спроба підриву довіри до Національної поліції, і відповідальність за це несе держава, а це безумовно негативно впливає на рівень авторитету та довіри до органів Національної поліції з боку суспільства.

Суд першої інстанції вірно висновував, що предметом службового розслідування було, в тому числі, порушення позивачем службової дисципліни, що не залежить від встановлення вини позивача у вчиненні кримінального правопорушення.

Виходячи з правового регулювання спірних відносин, позивач, у силу своїх службових обов`язків, був зобов`язаний не допускати зв`язків, що ганьблять звання працівника Поліції або підривають авторитет Поліції, інших відносин, які носять корисливий або протиправний характер.

Суд зазначає, що поняття «службова дисципліна» включає у себе не лише обов`язок особи належним чином виконувати свої службові обов`язки, а і обов`язок дотримуватися положень чинного законодавства України та Присяги працівника органів внутрішніх справ України.

У випадку виявлених під час обшуку предметів, за результатами чого внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань №0000036, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 263 КК України «Незаконне поводження зі зброєю, бойовими припасами або вибуховими речовинами» носіння, зберігання, придбання, передача чи збут вогнепальної зброї (крім гладкоствольної мисливської), бойових припасів, вибухових речовин або вибухових пристроїв без передбаченого законом дозволу, вказане є окремим та самостійним фактом, встановлення та підтвердження якого в ході службового розслідування має мати наслідком притягнення до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення.

Вказані дії, вчинені діючим поліцейським, безумовно є такими, що підривають авторитет поліції у безстороннього спостерігача.

Вищезазначені факти, встановлені службовим розслідуванням свідчать про наявність протиправної поведінки позивача, шкідливі наслідки таких дій та причинний зв`язок таких наслідків та дій позивача.

Колегія суддів апеляційного суду також зауважує, що факт порушення позивачем службової дисципліни в частині вчинення дій, які підривають авторитет поліції, невиконанні та неналежному виконанні обов`язків поліцейського, порушенні обмежень та заборон, визначених законодавством для поліцейських, підтверджено належними та допустимими доказами.

Отже, факти встановлені службовим розслідуванням свідчать про наявність дисциплінарного проступку в діях позивача, тому пункт 1 наказу Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області №390 від 17.03.2023 є правомірним та обґрунтованим.

Апеляційний суд також зауважує, що адміністративний суд у силу вимог частини третьої статті 2 КАС України в порядку судового контролю за рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єктів владних повноважень повинен дослідити, чи прийняті (вчинені) вони, зокрема, на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, обґрунтовано, розсудливо, з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, пропорційно тощо.

Правова оцінка правильності та обґрунтованості рішення про притягнення до дисциплінарної відповідальності повинна перевірятися судами насамперед в тому, чи таке рішення прийнято у межах повноважень, у порядку та спосіб, встановлені Конституцією України та законами України, чи дійсно у діях особи є встановлені законом підстави для застосування до нього дисциплінарного стягнення, чи є застосований вид стягнення пропорційним (співмірним) із учиненим особою діянням.

Вирішення питання про правомірність притягнення працівника органів поліції до дисциплінарної відповідальності, передбачає необхідність з`ясовувати саме склад дисциплінарного проступку в його діях.

Підставою для видання оскаржуваного наказу про звільнення позивача, слугував Висновок службового розслідування.

Отже, колегія суддів апеляційного суду погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що службовим розслідуванням доведено, що будучи працівниками правоохоронного органу та представниками влади, ігноруючи вимоги нормативно - правових актів, регламентуючих діяльність поліції, нехтуючи цінностями, які ОСОБА_1 присягнув захищати, останній сам допустив грубі порушення вимог визначених Присягою поліцейського.

З тексту Присяги поліцейського, неухильне дотримання якої визначено законом, вбачається, що в основі поведінки працівника поліції закладені етичні, правові та службово-дисциплінарні норми поведінки, недодержання яких утворює факт порушення Присяги. Тому, складаючи Присягу, поліцейський покладає на себе не тільки певні службові зобов`язання, але її моральну відповідальність за їх виконання.

Отже, під порушенням Присяги слід розуміти як скоєння поліцейським проступку (вчинку) проти інтересів служби, який суперечить покладеним на нього обов`язкам, підриває довіру до нього як до носія влади, що призводить до приниження авторитету органів поліції та унеможливлює подальше виконання ним своїх обов`язків.

Присяга поліцейського передбачає зобов`язання виконувати обов`язки сумлінно. Тобто, порушення Присяги - це несумлінне, недобросовісне виконання обов`язків поліцейським. Про несумлінність дій (бездіяльності) поліцейського свідчить невиконання обов`язків умисно або внаслідок недбалого ставлення до них.

Таким чином, належних доказів невідповідності встановлених службовим розслідуванням фактів дійсним обставинам позивачем не наведено, а судом під час розгляду справи таких обставин не встановлено.

Апелянт зазначає про те, що відсутні докази вчинення ним дисциплінарного проступку та неналежне проведення службового розслідування, однак такі спростовуються наведеними висновками яка суду першої інстанції, так і апеляційного суду.

Матеріалами справи підтверджено факт вчинення позивачем дій, які у розумінні частини 1 статті 12 Дисциплінарного статуту є дисциплінарним проступком, а тому висновок відповідача про вчинення дисциплінарного проступку позивачем є обґрунтованим.

Порушення позивачем моральних та етичних приписів може сприйматися, як спроба підриву довіри до Національної поліції, і відповідальність за це несе держава, а це безумовно негативно впливає на рівень авторитету та довіри до органів Національної поліції з боку суспільства.

Так, судом першої інстанції, проаналізувавши зміст оскаржуваних наказів, правильно встановлено, що предметом службового розслідування було, в тому числі, порушення позивачем службової дисципліни, що не залежить від встановлення вини позивача у вчиненні кримінального правопорушення.

Виходячи з правового регулювання спірних відносин, позивач, у силу своїх службових обов`язків, був зобов`язаний не допускати зв`язків, що ганьблять звання працівника Поліції або підривають авторитет Поліції, інших відносин, які носять корисливий або протиправний характер.

Більше того, поняття «службова дисципліна» включає у себе не лише обов`язок особи належним чином виконувати свої службові обов`язки, а і обов`язок дотримуватися положень чинного законодавства України та Присяги працівника органів внутрішніх справ України.

У випадку виявлених під час обшуку предметів, за результатами чого внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань №0000036, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 263 КК України «Незаконне поводження зі зброєю, бойовими припасами або вибуховими речовинами» носіння, зберігання, придбання, передача чи збут вогнепальної зброї (крім гладкоствольної мисливської), бойових припасів, вибухових речовин або вибухових пристроїв без передбаченого законом дозволу, вказане є окремим та самостійним фактом, встановлення та підтвердження якого в ході службового розслідування має мати наслідком притягнення до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення.

Вказані дії, вчинені діючим поліцейським, безумовно є такими, що підривають авторитет поліції у безстороннього спостерігача.

Апеляційний суд повторно зауважує, що будь-яких належних доказів невідповідності встановлених службовим розслідуванням фактів дійсним обставинам позивачем не наведено, а судом під час розгляду справи таких обставин не встановлено.

Щодо дисциплінарного стягнення, колегія суддів зазначає, що хоча застосування дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби в поліції є крайнім заходом дисциплінарного впливу, проте його застосування здійснюється на розсуд уповноваженої особи з урахуванням обставин у справі та не потребує наведення неможливості застосування інших видів дисциплінарних стягнень.

Обрання виду дисциплінарного стягнення є дискреційним повноваженням роботодавця, тому з передбачених видів дисциплінарного стягнення обраний щодо позивача є обґрунтованим.

Зазначена правова позиція знаходить своє відображення в постановах Верховного Суду від 05.05.2019 у справі №825/1902/16, від 17.07.2019 у справі №806/2555/17, від 07.03.2019 у справі № 819/736/18.

Крім цього, закон не встановлює необхідність послідовного призначення стягнень від менш суворого до більш суворого, тому виходячи з фактичних обставин скоєного проступку та особи порушника, начальник Головного управління Національної поліції в Івано - Франківській області вправі застосувати до ОСОБА_1 стягнення у межах компетенції, виходячи із обставин справи.

Щодо доводів апелянта про те, що дисциплінарною комісією при проведенні службового розслідування безпідставно надано оцінку доказам, належність та допустимість яких має встановлюватись у суді першої інстанції щодо встановлення наявності або відсутності вини у діях позивача та розгляду кримінального провадження, апеляційний суд висновує наступне.

Як уже зазначалось вище, в ході службової перевірки були встановлені факти порушення позивачем службової дисципліни, то начальником Головного управління Національної поліції в Івано - Франківській області в межах наданих йому повноважень було прийнято рішення про звільнення позивача зі служби в поліції за пунктом 6 частини 1 (у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби в поліції, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України).

Окрім цього, колегія суддів наголошує, що підстави для звільнення зі службі в поліції, як притягнення до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення або кримінального правопорушення, не слід ототожнювати із підставами для притягненням до дисциплінарної відповідальності.

Вирішення питання про правомірність притягнення поліцейського до дисциплінарної відповідальності передбачає необхідність з`ясувати саме наявність складу дисциплінарного проступку в його діяннях, незалежно від того, яку кримінально-правову кваліфікацію ці ж самі діяння отримали в рамках кримінального провадження та які наслідки, у підсумку, настали для такої особи.

Однією із загальних рис дисциплінарної відповідальності, якою вона відрізняється від інших видів юридичної відповідальності, є можливість її застосування без рішення суду на підставі вчинення дисциплінарного проступку.

Аналіз співвідношення кримінальної та дисциплінарної відповідальності особи свідчить про те, що перша застосовується за діяння, котре є суспільно небезпечним, охоплюється положеннями Кримінального кодексу України, та за яке передбачено найбільш суворий захід державного примусу. На відміну від кримінальної відповідальності, дисциплінарна відрізняється тим, що підставою її застосування завжди є порушення встановленої організації праці або порушення загальновстановлених зобов`язань, які можуть бути передбачені службовими обов`язками суб`єкта проступку.

Подібні висновки викладені в рішеннях Верховного Суду від 22 січня 2020 року справа № 160/1750/19, від 06 лютого 2020 року справа №300/1406/19, від 17 березня 2020 року справа №818/235/17, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 жовтня 2019 року справа №901/918/18.

Отже, законодавством чітко розмежовано випадки притягнення поліцейського до дисциплінарної та кримінальної відповідальності в якості двох самостійних підстав для звільнення зі служби.

Наявність судового рішення про визнання особи винною у вчиненні кримінального правопорушення не є визначальною для притягнення такої особи до дисциплінарної відповідальності, адже питання про дисциплінарну відповідальність вирішується за результатами проведення службового розслідування.

Крім цього, згідно з практикою Європейського суду з прав людини не є порушенням статті 6 Конвенції притягнення до дисциплінарної відповідальності на основі відомостей про факти, що встановлені у кримінальному провадженні, якщо такі відомості аналізувалися під кутом зору правил службової етики, навіть якщо особа була у кримінальному провадженні виправданою (див. mutatis mutandis рішення Європейської комісії з прав людини від 6 жовтня 1982 року у справі «X. v. Austria» про неприйнятність заяви № 9295/81) чи таке провадження було закрите (див. mutatis mutandis рішення Європейської комісії з прав людини від 7 жовтня 1987 року у справі «C. v. the United Kingdom» про неприйнятність заяви № 11882/85). Більше того, гарантована пунктом 2 статті 6 Конвенції презумпція невинуватості застосовується до процедури, яка за своєю суттю є кримінальною, і в межах якої суд робить висновок про вину особи саме у кримінально-правовому сенсі (рішення Європейського суду з прав людини від 11 лютого 2003 року у справі «Ringvold v. Norway», заява № 34964/97). Відтак, зазначена гарантія не може бути поширена на дисциплінарні й інші провадження, які згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції охоплюються поняттям спору щодо прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Надаючи оцінку правомірності дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).

Перевіривши правомірність прийнятих відповідачем рішень згідно до вимог ч.2 ст.2 вказаного Кодексу, суд приходить до висновку, що оскаржувані наказ № 139 о/с від 17.03.2023 р. та п. 1 наказу № 390 від 17.03.2023, яким позивача звільнено зі служби в поліції за пунктом 6 частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» (у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби) вказаним вище критеріям відповідають, тому відсутні підстави для визнання їх протиправними та скасування.

Як наслідок не підлягають задоволенню похідні позовні вимоги щодо поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Інші доводи апеляційних скарг зроблених висновків не спростовують, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними і трактуванні їх на власний розсуд.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводами апеляційних скарг висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких підстав апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для скасування рішення суду першої інстанції колегія суддів не знаходить.

Відповідно до ст. 139 КАС України, судові витрати перерозподілу не підлягають.

Керуючись статтями 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 11 липня 2023 року у справі №300/2082/23 - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий суддя З. М. Матковська
судді О. І. Довга
І. І. Запотічний
Повний текст постанови складено 09.10.2023р., оскільки член колегії - суддя Запотічний І.І. в період з 02.10.2023 по 06.10.2023р. включно проходив онлайн - підготовку для підтримання кваліфікації в Національній школі суддів України.