Справа № 400/55/23
Суддя: Джабурія О.В.
Дата ухвалення: 2023-10-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 жовтня 2023 р.м. ОдесаСправа № 400/55/23

Перша інстанція: суддя Бульба Н.О.,

повний текст судового рішення

складено 05.07.2023, м. Миколаїв

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Джабурія О.В.

суддів - Вербицької Н.В.

- Кравченка К.В.

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 05 липня 2023 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області, Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії,-
ПОЗОВНІ ВИМОГИ ТА

НАСЛІДКИ ВИРІШЕННЯ ПОЗОВУ СУДОМ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

02 січня 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області, Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, в якому просила суд:

- визнати неправомірними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Миколаївській області щодо відмови, викладеної у листі вiд 18.12.2020 за № 1234/03.20-р у призначенні пенсiї за віком у зв`язку з відсутністю необхідного трудового стажу, визначеного Законом № 1058;

- зобов`язати Головне управлiння Пенсiйного фонду України у Миколаївськiй областi зарахувати до трудового стажу, що дає право на призначення пенсiї за віком з 12.08.2022: перiод роботи на Кишенівському заводi НПО «Молдовагидромаш» з 01.08. l980 по 04.05.1981 та перiоди перебування у вiдпустці по догляду за синами з 20.08.1983 та з 09.01.1987, а саме з 20.08.1983 за ОСОБА_2 , з 09.01.1987 за ОСОБА_3 .

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що Головним управлінням ПФУ в Миколаївській області прийнято рiшення про вiдмову їй в призначеннi пенсiї за віком у зв`язку з відсутністю страхового стажу. Не зараховано до стажу перiод перебування у вiдпустцi по догляду за дiтьми та роботи на Кишинiвському заводi НПО «Молдовагидромаш». Позивачка вважає, що вищезазначенi перiоди її роботи неправомiрно та безпiдставно не включенi вiдповiдачем до загального страхового (трудового) стaжу, що надає право на призначення пенсiї за віком.

Відповідач - Головне управління ПФУ в Миколаївській області позов не визнав, просив відмовити в його задоволенні, зазначивши що 23.09.2022 року за результатами розгляду заяви від 25.08.2022 року Головним управлінням Пенсійного фонду України в Миколаївській області було надано відповідь на звернення, в якій повідомлено, що обчислити страховий стаж позивача, з урахуванням трудової книжки НОМЕР_1 та довідки від 18.01.2022 № 7/01 неможливо, оскільки по-батькові позивача в трудовій книжці, довідці (« ОСОБА_4 ») та паспорті (« ОСОБА_5 ») різняться. Крім того, з цих підстав неможливо зарахувати до страхового стажу позивача й періоди догляду непрацюючої матері за дітьми до досягнення ними трирічного віку. До того ж, відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 315 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті.

Відповідач - Головне управління ПФУ у Львівській області позов не визнав, просив відмовити в його задоволенні. В письмовому відзиві зазначив, що зарахувати періоди роботи позивачки згідно з даними трудової книжки неможливо, оскільки зазначене прізвище власника на титульній сторінці « ОСОБА_6 » не відповідає прізвищу позивачки згідно з паспортними даними.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 05 липня 2023 року у задоволені позову позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області, Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії відмовлено в повному обсязі.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій ставиться питання про скасування судового рішення та ухвалення нового про задоволення позовних вимог.

Згідно до вимог ст.311 КАС України суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

КОЛЕГІЯ СУДДІВ ВСТАНОВИЛА

12.08.2022 позивачка звернулась до Головного управління ПФУ в Миколаївській області із заявою про призначення пенсії за віком.

Заяву позивачки розглянуто за принципом екстериторіальності Головним управлінням ПФУ у Львівській області.

Рішенням Головного управління ПФУ у Львівській області від 19.08.2022 року № 63 відмовлено ОСОБА_1 в призначенні пенсії у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу. До страхового стажу позивачки не зараховано періоди її роботи згідно з даними трудової книжки, оскільки зазначене прізвище власника на титульній сторінці « ОСОБА_6 » не відповідає прізвищу позивачки згідно з паспортними даними.

25.08.2022 року позивачка повторно звернулась із заявою про призначення пенсії та повідомила, що до її заяви від 12.08.2022 року було долучено свідоцтво про шлюб, що підтверджує зміну прізвища.

Листом від 23.09.2022 року Головним управлінням ПФУ в Миколаївській області відмовлено в призначенні пенсії та зазначено, що страховий стаж становить 14 років 5 місяців 3 дні. При обчисленні страхового стажу неможливо врахувати трудову книжку НОМЕР_1 , оскільки по-батькові « ОСОБА_4 », зазначене у трудовій книжці, не відповідає паспортним даним « ОСОБА_5 ».

Не погоджуючись з діями відповідача, позивачка звернулась до суду з даним позовом.

Вирішуючи дану справу в апеляційному провадженні, колегія суддів приходить до наступних висновків.

ЗАСТОСУВАННЯ НОРМ ПРАВА

Вимогами ч.1 ст.2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до вимог ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційна, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Керуючись положеннями вищевказаних законів, Кодексом та контекстом Конституції України можна зробити висновок, що однією з найважливіших тенденцій розвитку сучасного законодавства України є розширення сфери судового захисту, в тому числі судового контролю за правомірністю і обґрунтованістю рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень.

За приписами ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Статтею 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Станом на час внесення спірних записів, діяла Інструкція про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, установах, організаціях, затверджена 20.06.1974 № 162 ДК СРСР по праці і соціальним питанням (далі Інструкція № 162), пункт 2.3 якої містить положення, подібні положенням пункту 2.4 Інструкції № 58.

Пунктом 1.4 Інструкції № 162 визначалося, що питання, пов`язані з порядком ведення трудових книжок, їх зберігання, виготовлення, постачання та обліку, регулюються постановою Ради Міністрів СРСР та ВЦСПС віл 06.09.1973 року № 656 «Про трудові книжки працівників та службовців» (далі - Порядок № 656) та цією Інструкцією.

Згідно з пунктом 2.2 Інструкції № 162 до трудової книжки вносяться: відомості про працівника: прізвище, ім`я та по-батькові, дата народження; відомості про роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення; відомості про нагородження і заохочення: про нагородження державними нагородами України та відзнаками України, заохочення за успіх у роботі та інші заохочення відповідно до чинного законодавства України; відомості про відкриття, на які видані дипломи про використані винаходи і раціоналізаторські пропозиції та про виплачені у зв`язку з цим винагороди.

Пунктом 2.4 Інструкції № 58 визначено, що усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.

На підставі пункту 4.1 Інструкції № 58 у разі звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів.

Відповідно до пункту 18 Порядку № 656 відповідальність за організацію робіт з ведення, обліку, зберігання та видачі трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації. Відповідальність за своєчасне та правильне заповнення трудових книжок, за їх облік, зберігання та видачу несе спеціально уповноважена особа, що призначається наказом (розпорядженням) керівника підприємства, установи, організації. За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання та видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а у передбачених законом випадках іншу відповідальність.

Крім того, аналогічні норми містяться і у постанові Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 «Про трудові книжки працівників» № 301, що відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації.

За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.

Таким чином, законодавцем покладено обов`язок ведення трудових книжок на адміністрацію підприємств, тому її не належне ведення не може позбавити позивача права на включення періодів роботи до його страхового (пільгового) стажу і на отримання пенсії з їх врахуванням.

Отже, недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для робітника, а отже, й не може впливати на його особисті права.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом в постанові від 06.02.2018 року у справі № 677/277/17, що відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, тому власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення.

Такого ж висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 24.05.2018 у справі № 490/12392/16-а.

Колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції відмовляв позивачці у задоволенні позовних вимог виходячи з того, що на період розгляду справи доказів того, що трудова книжка серії НОМЕР_1 дійсно належить позивачці - ОСОБА_1 , до суду не надано. А відтак, на даний час підстави для врахування до страхового стажу позивачки періодів роботи згідно записів трудової книжки не вбачається можливим.

Так, під час перегляду справи в суді апеляційної інстанції встановлено, що рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 05 травня 2023 року по справі №487/1068/23, встановлено факт, що трудова книжка НОМЕР_1 заповнена 11 грудня 1978 року, заповнена на російській мові на ім`я « ОСОБА_7 », належить ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Водночас вимоги частини четвертої статті 9 КАС зобов`язують суд до активної ролі в судовому процесі, в тому числі до офіційного з`ясування всіх обставин справи і у відповідних випадках до витребування тих доказів, яких, на думку суду, не вистачає для з`ясування всіх обставин, що розглядається.

Однак, судом першої інстанції зазначені процесуальних вимоги не дотримано.

З урахуванням встановлених обставин справи та наведених норм чинного законодавства України, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 в частині зарахування до трудового стажу період роботи на Кишенівському заводi НПО «Молдовагидромаш» з 01.08. l980 по 04.05.1981 та перiоди перебування у відпустці по догляду за синами з 20.08.1983 та з 09.01.1987, а саме з 20.08.1983 за ОСОБА_2 , з 09.01.1987 за Заболотним Вiктором Вiкторовичем підлягають задоволенню.

Щодо дискреційних повноважень відповідача при вирішенні питання призначення пенсії за віком ОСОБА_1 з 12.08.2022 року колегія суддів зазначає наступне.

Частиною другою статті 245 КАС України визначено, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення, зокрема, про: визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень (пункт 2); визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій (пункт 3); визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії (пункт 4); інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів (пункт 10).

Конституційні принципи, на яких базується здійснення прав і свобод людини і громадянина в Україні, включаючи і право на пенсійне забезпечення, передбачені статтями1, 3, частиною 2 статті 6, 8, частиною 2 статті 19, 22, 23 Конституції України, набуте у сфері пенсійного забезпечення, не може бути скасоване, звужене або обмежене.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005 (справа про рівень пенсії і щомісячного довічного грошового утримання) зазначено, що зміст прав і свобод людини - це умови і засоби, які визначають матеріальні та духовні можливості людини, необхідні для задоволення потреб її існування і розвитку. Обсяг прав людини - це кількісні показники відповідних можливостей, які характеризують його множинність, величину, інтенсивність і ступінь прояву та виражені у певних одиницях виміру.

Звуження змісту прав і свобод означає зменшення ознак, змістовних характеристик можливостей людини, які відображаються відповідними правами та свободами, тобто якісних характеристик права. Звуження обсягу прав і свобод - це зменшення кола суб`єктів, розміру території, часу, розміру або кількості благ чи будь-яких інших кількісних вимірюваних показників використання прав і свобод, тобто їх кількісної характеристики.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У рішеннях по справах «Клас та інші проти Німеччини», «Фадєєва проти Росії», «Єрузалем проти Австрії» Європейський суд з прав людини зазначив, що суд не повинен підміняти думку національних органів будь-якою своєю думкою. Згідно Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів Ради Європи 11.03.1980 року на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Адміністративний суд не наділений повноваженнями втручатися у вільний розсуд (дискрецію) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями, визначеними статтею 2 КАС України.

Завдання правосуддя полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше порушується принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади не допускає надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного суду є контроль за легітимністю прийняття рішень.

Виходячи зі змісту положень КАС України щодо компетенції адміністративного суду, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

Оскільки в силу частини п`ятої статті 45 Закону № 1058-IV передбачено обов`язок органу Пенсійного фонду щодо прийняття відповідного рішення про призначення (перерахунок) або про відмову в призначенні (перерахунок) пенсії, суд вважає, що територіальний орган Пенсійного фонду має виключну компетенцію у питаннях призначення (перерахунку) пенсії. Отже, зазначене питання віднесено до дискреційних повноважень територіального органу Пенсійного фонду.

Право особи на одержання пенсії установлюється на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів органом, що призначає пенсію.

Завданням адміністративного судочинства є перевірка правомірності дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, відповідності його рішень критеріям, які пред`являються до рішень суб`єктів владних повноважень та закріплені в частині другій статті 2 КАС України.

Відтак, зважаючи на обставини справи, враховуючи, що настання для позивача негативних наслідків пов`язано із відмовою в призначенні пенсії з підстав неврахування певних періодів її роботи до страхового стажу, колегія суддів вважає, що призначення пенсії позивачці з 12.08.2022 року буде втручанням у дискреційні повноваження пенсійного органу.

Таким чином, з огляду на обставини справи та дискреційні повноваження пенсійного органу щодо призначення пенсій за віком, належним способом захисту порушеного права позивача є зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України у Миколаївській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 12.08.2022 року про призначення пенсії за віком із зарахуванням до страхового стажу ОСОБА_1 період роботи на Кишенівському заводi НПО «Молдовагидромаш» з 01.08. l980 року по 04.05.1981 рік та періоди перебування у відпустці по догляду за синами з 20.08.1983 року та з 09.01.1987 року, а саме з 20.08.1983 року за ОСОБА_2 , з 09.01.1987 року за ОСОБА_3 .

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку щодо помилковості висновків суду першої інстанції щодо відмови ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог.

Згідно статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до вимог ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу, а в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Отже, в адміністративному процесі, як виняток із загального правила, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень встановлена презумпція його винуватості. Презумпція винуватості покладає на суб`єкта владних повноважень обов`язок аргументовано, посилаючись на докази, довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності та спростувати твердження позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст.317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись ст. ст. 308, 311, 315, 317, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції, -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 05 липня 2023 року по справі №400/55/23 скасувати, ухвалити у справі нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати неправомірними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Миколаївській області щодо відмови, викладеної у листі від 18.12.2020 року за № 1234/03.20-р у призначенні пенсії за віком у зв`язку з відсутністю необхідного трудового стажу, визначеного Законом № 1058.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Миколаївській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період роботи на Кишенівському заводі НПО «Молдовагидромаш» з 01.08. l980 року по 04.05.1981 рік та періоди перебування у відпустці по догляду за синами з 20.08.1983 року та з 09.01.1987 року, а саме з 20.08.1983 року за ОСОБА_2 , з 09.01.1987 року за ОСОБА_3 .

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Миколаївській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення з підстав, передбачених статтею 328 КАС України.

Суддя-доповідач О.В. Джабурія
Судді Н.В. Вербицька К.В. Кравченко