Справа № 380/12053/23
Суддя: Кухтей Руслан Віталійович
Дата ухвалення: 2023-09-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2023 рокуЛьвівСправа № 380/12053/23 пров. № А/857/10849/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді: Кухтея Р.В.

суддів : Носа С.П., Шевчук С.М.,

з участю секретаря судового засідання: Ханащак С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу Міністерства юстиції України на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 01 червня 2023 року (постановлену головуючою-суддею Качур Р.П. у порядку письмового провадження у м. Львові) у справі за адміністративним позовом Приватного виконавця виконавчого округу Львівської області ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України, Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про визнання протиправними та скасування подання і наказу,

в с т а н о в и в :

У травні 2023 року ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до Міністерства юстиції України, Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, в якому просив визнати протиправним та скасувати подання Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України №62435/20.4.1/11-23 від 18.05.2023 про зупинення діяльності приватного виконавця виконавчого округу Львівської області ОСОБА_1 , визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства юстиції України №2015/5 від 25.05.2023 Про зупинення діяльності приватного виконавця ОСОБА_1 , яким зупинено його діяльність як приватного виконавця виконавчого округу Львівської області, посвідчення №0324, видане 29.03.2019, строком на один місяць.

Одночасно з позовною заявою позивач подав заяву про забезпечення позову, у якій просив забезпечити позов шляхом зупинення дії наказу Міністерства юстиції України Про зупинення діяльності приватного виконавця ОСОБА_1 №2015/5 від 25.05.2023, яким зупинено діяльність приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Білецького І.М., посвідчення №0324, видане 29.03.2019, строком на один місяць, до набрання законної сили рішенням суду по суті у даній справі.

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 01.06.2023 заяву приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Білецького І.М. про забезпечення позову задоволено. Зупинено дію оспорюваного наказу до набрання законної сили рішенням суду по суті у цій справі.

Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції, Міністерство юстиції України подало апеляційну скаргу, в якій через порушення норм процесуального права, просить її скасувати та прийняти постанову, якою відмовити у задоволенні заяви приватного виконавця про забезпечення позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що відсутні підстави для забезпечення позову, оскільки у разі задоволення позовних вимог щодо визнання протиправним та скасування наказу Міністерства юстиції України таке судове рішення не потребуватиме особливого виконання. Вважає, що судом першої інстанції зроблено помилковий висновок, що існує очевидна небезпека заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача.

Позивач не скористався правом подачі відзиву на апеляційну скаргу у встановлений судом строк.

Заслухавши суддю-доповідача, представників відповідача Кміть М.Б., Луценко А С., які підтримали апеляційну скргу та просили її задовольнити, позивача який заперечив проти її задоволення, дослідивши наявні по справі матеріали та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.

Забезпечуючи позов у даній справі, суд першої інстанції виходив з того, що застосуванням заходів забезпечення позову не буде завдано більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти, а тому, вжиття заходів забезпечення позову буде мати наслідком виключно збереження існуючого становища до розгляду справи по суті. Дисциплінарне стягнення та його наслідки невідворотно будуть застосовані до приватного виконавця після набрання законної сили рішенням суду у випадку відмови у задоволенні позовних вимог. Суд вважав, що позивачем під час подання заяви про забезпечення позову, належним чином обґрунтовано існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди його інтересам до ухвалення рішення в адміністративній справі, а тому подану заяву вважав обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню, з урахуванням забезпечення збалансованості інтересів сторін у справі, наявності зв`язку між заходами забезпечення позову та предметом позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального права та з дотриманням норм процесуального права, а також при повному, всебічному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.150 КАС України, суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.

Забезпечення позову - це надання позивачеві тимчасової правової охорони його прав та інтересів, за захистом яких він звернувся до суду, до вирішення спору судом та набрання рішенням суду законної сили. Заходи забезпечення позову є втручанням суду у спірні правовідносини до їх вирішення, тому вони повинні застосовуватися судом з підстав та в порядку, прямо передбаченому законом.

Згідно ч.2 ст.150 КАС України, забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо:

1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або

2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

Згідно ч.1 ст.151 КАС України, позов може бути забезпечено, крім іншого, шляхом : зупиненням дії індивідуального акту або нормативно-правового акту; забороною відповідачеві вчиняти певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору.

Водночас підстави забезпечення позову, передбачені ч.2 ст.150 КАС України, є оціночними, тому суд повинен у кожному випадку, виходячи з конкретних доказів, встановити, чи є хоча б одна з названих обставин, і оцінити, чи не може застосуванням заходів забезпечення позову бути завдано ще більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти.

При розгляді заяв про забезпечення позову суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитись, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.

Згідно із Рекомендаціями №R (89) 8 про тимчасовий судовий захист в адміністративних справах, прийнятій Комітетом Ради Європи 13.09.1989, рішення про вжиття заходів тимчасового захисту може, зокрема, прийматися у разі, якщо виконання адміністративного акту може спричинити значну шкоду, відшкодування якої неминуче пов`язане з труднощами, і якщо на перший погляд наявні достатньо вагомі підстави для сумнівів у правомірності такого акту. Суд, який постановляє вжити такий захід, не зобов`язаний одночасно висловлювати думку щодо законності чи правомірності відповідного адміністративного акту; його рішення стосовно вжиття таких заходів жодним чином не повинно мати визначального впливу на рішення, яке згодом має бути ухвалено у зв`язку з оскарженням адміністративного акту.

Тобто, інститут забезпечення позову є однією з гарантій захисту прав, свобод та законних інтересів юридичних та фізичних осіб - позивачів в адміністративному процесі, механізмом, який покликаний забезпечити реальне та неухильне виконання судового рішення прийнятого в адміністративній справі.

При цьому заходи забезпечення мають бути вжиті лише в межах позовних вимог та бути адекватними та співмірними з позовними вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Отже, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Отже, умовою застосування забезпечення позову, як сукупності процесуальних дій, є обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог. Такі заходи гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01.06.2022 по справі №580/5656/21.

Водночас, колегія суддів зазначає, що в ухвалі про забезпечення позову суд повинен навести мотиви, з яких він дійшов висновку про існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення у справі, а також вказати, в чому будуть полягати дії, направлені на відновлення прав позивача, оцінити складність вчинення цих дій, встановити, що витрати, пов`язані з відновленням прав будуть значними.

Отже, обов`язковою умовою застосування заходів забезпечення позову є наявність хоча б однієї з таких обставин: очевидність небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі; доведення позивачем того, що захист його прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат; очевидність ознак протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень.

Обґрунтовуючи заяву про вжиття заходів забезпечення позову, позивач зазначає, що у даному випадку існують передбачені законом підстави для вжиття заходів до забезпечення позову з огляду на те, що подання позову, а також відкриття провадження в адміністративній справі не зупиняють дію оскаржуваного рішення суб`єкта владних повноважень, навіть якщо позивачу буде - відмовлено у позові, заходи забезпечення позову, які він просить вжити не унеможливлять притягнення його до дисциплінарної відповідальності. Крім того звертає увагу, що наказ, дію якого просить зупинити до набрання законної сили рішення суду по суті у даній справі, де-факто є таким, що зупинив надходження коштів до місцевого бюджету Львівської територіальної громади.

Як видно з матеріалів справи, оспорюваним наказом зупинено діяльність приватного виконавця на строк один місяць.

Колегія суддів зазначає, що забезпечення позову у цій справі є способом забезпечення здійснення діяльності позивача до вирішення в судовому порядку питання щодо законності прийняття оспорюваного наказу, яким така діяльність може бути обмежена.

Суд першої інстанції слушно зауважив, що на момент подачі заяви про забезпечення позову, на виконанні позивача як приватного виконавця перебувають виконавчі документи, а у разі незастосування судом заходів забезпечення позову заявник не здійснюватиме професійну діяльність протягом часу, визначеного оспорюваним наказом, що є фактичним застосуванням дисциплінарного стягнення.

Крім того, колегія суддів зазначає, що протягом зазначеного часу заявник буде втрачати можливість здійснювати свою професійну діяльність, втрачати дохід, і як наслідок держава не отримає прибутки у вигляді податків. При цьому, учасники виконавчих проваджень, які перебувають у його провадженні будуть позбавлені права на вчасне виконання виконавчого документу.

На думку колегії суддів, вказане свідчить про те, що негативні наслідки, за період чинності оспорюваного наказу, є більше обтяжливим, ніж наслідки, які б могли виникнути у разі невжиття заходів забезпечення позову.

Так, у разі відмови у задоволенні заяви про забезпечення позову відповідач буде мати можливість реалізувати оспорювані подання та наказ, і в такому випадку втрачається будь який сенс подальшого спору, а у разі забезпечення позову, відповідачі не позбавлені такої можливості, оскільки оспорювані акти не містять конкретної дати, з якої вони реалізуються.

Крім того, незалежно від результату судового розгляду позовних вимог позивача незастосування судом заходів забезпечення позову матиме наслідком додаткові зобов`язання приватного виконавця щодо виконання дій, необхідних для поновлення його діяльності.

Разом з тим, як вірно зауважив суд першої інстанції, вирішуючи питання про вжиття заходів забезпечення позову, суд не дає оцінки спірному рішенню, не оцінює ґрунтовність та підставність обставин його прийняття та покладене в основу таких рішень правове обґрунтування, не перевіряє його на відповідність критеріям, закріпленими у статті 2 КАС України.

Колегія суддів звертає увагу на те, що розгляд справи та прийняття судом рішення, яке не спричинить ефективного захисту та поновлення порушених прав, не буде відповідати завданням та основним засадам адміністративного судочинства у контексті положень ст.2 КАС України.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для забезпечення позову у цій справі, оскільки таке забезпечення не зумовлює фактичного вирішення спору по суті, а лише спрямоване на збереження існуючого становища заявника до набрання законної сили судовим рішенням по суті спору.

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України та ст.17 Закону України Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини, суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського Суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерела права.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив ЄСПЛ у справі Проніна проти України (рішення від 18.07.2006).

Зокрема, у пункті 23 рішення ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника.

Так, у рішенні від 10.02.2010 у справі Серявін та інші проти України ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони грунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorija v. Spain) від 09.12.1994). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі Суомінен проти Фінляндії (Suominen v. Finland) від 01.07.2003). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі Гірвісаарі проти Фінляндії (Hirvisaari v. Finland) від 27.09.2001).

Інші зазначені в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Згідно ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржувана ухвала постановлена відповідно до норм процесуального права, а висновки суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, які не спростовані доводами апеляційної скарги, у зв`язку з чим відсутні підстави для її задоволення.

Керуючись ст.ст.150, 151, 152, 308, 311, 315, 316, 321, 325, 328, 329 КАС України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Міністерства юстиції України залишити без задоволення, а ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 01 червня 2023 року по справі №380/12053/23 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. В. Кухтей
судді С. П. Нос
С. М. Шевчук
Повне судове рішення складено 09.10.2023