Справа № 520/208/22
Суддя: Мельнікова Л.В.
Дата ухвалення: 2023-10-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Головуючий І інстанції: Сліденко А.В.

09 жовтня 2023 р. Справа № 520/208/22
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Мельнікової Л.В.,

Суддів: Рєзнікової С.С. , Бегунца А.О. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду у місті Харкові справу за апеляційною скаргою військової частини НОМЕР_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 05 вересня 2022 року у справі № 520/208/22 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-

В с т а н о в и в:

05.01.2022 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не проведення нарахування його грошового забезпечення з 29.01.2020 року по 13.07.2020 року з урахуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок його грошового забезпечення (щомісячні основні види грошового забезпечення, щомісячні додаткові види грошового забезпечення та одноразові додаткові види грошового забезпечення) за період з 29.01.2020 року по 13.07.2020 року, виходячи із розмірів посадового окладу та окладу за військове звання, які визначити шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2020 року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1-14 до постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 30 серпня 2017 року № 704 (далі- постанова КМУ № 704), та здійснити виплату різниці з урахуванням виплачених сум.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначає, що він проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 . На час прийняття наказу про виключення його зі списків особового складу відповідач провів йому нарахування та виплату грошового забезпечення (щомісячні основні види грошового забезпечення, щомісячні додаткові види грошового забезпечення та одноразові додаткові види грошового забезпечення) з використанням для визначення розміру посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року, а не прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, а саме: на 01.01.2020 року шляхом множення на відповідний тарифний коефіцієнт відповідно до додатків 1-14 до постанови КМУ № 704. Внаслідок цього порушення він звернувся до військової частини НОМЕР_1 з відповідною заявою щодо перерахунку його грошового забезпечення за період з 29.01.2020 року по день його виключення зі списків особового складу, та виплати йому різниці з урахуванням виплачених сум, але перерахунок йому проведено не було.

Позивач зазначає, що 29.01.2020 року набула чинності постанова Шостого апеляційного адміністративного суду у справі № 826/6453/18 від 29.01.2020 року, якою визнано протиправним та скасовано пункт 6 постанови Кабінету Міністрів України №103 від 21.02.2018 року (далі- постанова КМУ С№ 103), яким пункт 4 постанови КМУ № 704 викладено в новій редакції. Отже, пункт 4 постанови КМУ № 704 підлягає застосуванню в редакції до внесення змін постановою №103 саме з 29.01.2020 року, яким розрахунковою величиною для визначення розміру посадових окладів, окладів за військовим (спеціальним) званням військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу є розмір прожиткового мінімум для працездатних осіб, встановлений на 1 січня календарного року, а не прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений законом на 01.01.2018 року, який було застосовано відповідачем для обчислення розміру його грошового забезпечення на момент виключення зі списків особового складу військової частини.

Заперечуючи вимоги адміністративного позову ОСОБА_1 у відзиві військова частина НОМЕР_1 зазначає, що в первісній редакції пункту 4 постанови КМУ № 704 встановлено, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14. Пунктом 6 постанови КМУ № 103 внесені зміни до пункту 4 постанови КМУ № 704, якими встановлено залежність розмірів посадового окладу і окладу за військовим (спеціальним) званням саме від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2018 року, та вилучено умову, що такий розрахунок повинен проводитись виходячи із 50 % розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 05.09.2022 року частково задоволено адміністративний позов ОСОБА_1 (розгляд справи відбувся за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Так, судовим рішенням зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення військовослужбовця за період 30.01.2020 року по 31.12.2020 року із використанням показника прожиткового мінімуму для працездатної особи станом на 01.01.2020 року за статтею 7 Закону України від 14.11.2019р. №294-IX "Про Державний бюджет України на 2020 рік", з урахуванням раніше проведених платежів та з утриманням належних податків та зборів.

Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення військовослужбовця за період 01.01.2021 року по 13.07.2021 року із використанням показника прожиткового мінімуму для працездатної особи станом на 01.01.2021 року за статтею 7 Закону України від 15.12.2020р. №1082-IX "Про Державний бюджет України на 2021 рік", з урахуванням раніше проведених платежів та з утриманням належних податків та зборів.

У решті вимог позов залишено без задоволення.

Висновок суду вмотивований тим, що з моменту набрання законної сили постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 року у справі № 826/6453/18 наявні правові підстави визначення розміру посадового окладу та окладу за військовим (спеціальним) званням шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня календарного року на відповідний тарифний коефіцієнт. Тому у період з 30.01.2020 року по13.04.2021 року (день виключення позивача зі списку особового складу військової частини) грошове забезпечення позивача має обчислюватися із використанням прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, який у 2020 та 2021 році складав 2102 грн, а не прожиткового мінімуму, встановленого на 1 січня 2018 року, який складав 1762 грн. Суд першої інстанції зазначає, що ст.7 Закону України «Про Державний бюджет на 2020 рік» з 01.01.2020 року було запроваджено єдину величину прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 2102 грн. Між тим, згідно зі ст.7 Закону України «Про Державний бюджет на 2021 рік» з 01.01.2021 року було запроваджено декілька величин прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а саме: звичайну величину у розмірі 2 270 грн та спеціальну величину у розмірі 2 102 грн для визначення посадових окладів працівників державних органів, оплата праці яких регулюється спеціальними законами. Оскільки оплата праці військовослужбовців регулюється спеціальним законом - ст.9 Закону України від 20.12.1991року №2011-ХІІ "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", то для обчислення розміру посадового окладу військовослужбовця станом на 01.01.2021 року, на думку суду першої інстанції, у 2021 році слід використовувати показник значення прожиткового мінімуму для працездатної особи у розмірі 2102 грн. При цьому вимога заявника про спонукання владного суб`єкта до використання відповідного тарифного коефіцієнту згідно з додатками 1 і 14 до постанови КМУ № 704, на думку суду першої інстанції, є безпідставною і передчасною, позаяк зі змісту позову вбачається відсутність спору з даного питання і матеріали справи не містять об`єктивних даних про намір владного суб`єкта у майбутньому вдатись до порушення прав заявника у цьому питанні.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 в частині визнання протиправною бездіяльності військової частини НОМЕР_1 щодо не проведення нарахування грошового забезпечення ОСОБА_1 з 29.01.2020 року, з урахуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року, суд першої інстанції зазначив, що ця вимога не спрямована на реальний захист прав та інтересів у сфері оплати часу військової служби.

Не погоджуючись із судовим рішенням, посилаючись на передчасність, необґрунтованість судового рішення, порушення судом першої інстанції норм чинного законодавства, в апеляційній скарзі військова частина НОМЕР_1 просить скасувати судове рішення Харківського окружного адміністративного суду від 05.09.2022 року і ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі.

Доводи, якими відповідач обґрунтовує вимоги апеляційної скарги, по суті, фактично аналогічні доводам, викладеним ним у відзиві на адміністративний позов.

Крім того, відповідач вважає, що жодне з рішень суду, в тому числі Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 року у справі № 826/6453/18, не скасовує законодавчо встановленої вимоги щодо застосування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року, як базового при нарахуванні та виплаті посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовцям, особам рядового та начальницького складу.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції, - без змін.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

В даному випадку, характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не є складними, виходячи з визначення справ незначної складності.

Письмове провадження - розгляд і вирішення адміністративної справи або окремого процесуального питання в суді першої, апеляційної чи касаційної інстанції без повідомлення та (або) виклику учасників справи та проведення судового засідання на підставі матеріалів справи у випадках, встановлених цим Кодексом (п. 10 ч. 1 ст. 4 КАС України).

За приписами ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги (ч. 1 ст. 308). Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 2 ст. 308).

За приписами ч. 1 ст. 78 КАС України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши судове рішення в межах доводів і вимог апеляційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а судове рішення на підставі ст. 317 КАС України слід частково скасувати з огляду на наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 проходив військову службу (а.с.13).

Наказом № 142 від 13.07.2020 року ОСОБА_1 був виключений зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення з 13.07.2020 року у зв`язку зі звільненням (а.с.14-15).

За повідомленням відповідача, ОСОБА_1 за період з березня 2018 року по липень 2020 року було нараховано та виплачено грошове забезпечення, обрахунок якого проводився шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року на відповідний тарифний коефіцієнт (а.с.59).

21.11.2021 року ОСОБА_1 звернувся із заявою до командира військової частини НОМЕР_1 , в якій в тому числі, просив провести йому перерахунок грошового забезпечення (щомісячні основні види грошового забезпечення, щомісячні додаткові види грошового забезпечення та одноразові додаткові види грошового забезпечення) за період з 29.01.2020 року по день його виключення зі списків особового складу, виходячи із розмірів посадового окладу та окладу за військове звання, які визначити шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року на відповідний тарифний коефіцієнт відповідно до додатків 1-14 до постанови КМУ «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 30.08.2017 року № 704, та здійснити виплату різниці з урахуванням виплачених сум (а.с.18).

Разом з тим, військова частина НОМЕР_1 не зробила перерахунок грошового забезпечення ОСОБА_1 .

Згідно з частиною 2 статті 9 Закону України від 20.12.1991 року № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі- Закон № 2011-ХІІ) до складу грошового забезпечення військовослужбовців входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Частиною четвертою статті 9 Закону України від 20.12.1991 року № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» передбачено, що грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Постановою КМУ № 704 від 30.08.2017 року «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» встановлено тарифну сітку розрядів і коефіцієнтів посадових окладів військовослужбовців з числа осіб рядового, сержантського і старшинського складу, офіцерського складу (крім військовослужбовців строкової військової служби), осіб рядового і начальницького складу.

Пунктом 2 постанови № 704 установлено, що грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Пунктом 4 постанови КМУ № 704, в редакції від 30.08.2017 року, яка була чинна до 24.02.2018 року, було встановлено, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14.

Проте згодом постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.1018 року № 103 (яка набрала чинності 24.02.2018 року) до постанови Уряду № 704 були внесені зміни, внаслідок яких пункт 4 Постанови КМУ № 704 було викладено у новій редакції.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 року у справі № 826/6453/18, яка набрала законної сили 29.01.2020 року, визнано протиправним та скасовано пункт 6 постанови КМУ № 103, яким були внесені зміни до пункту 2 постанови КМУ № 704.

Таким чином, дія пункту 4 постанови № 704 відновлена у первісній редакції, яка, при цьому, запроваджувала у якості однієї з величин алгоритму розрахунку показника окладу за посадою - мінімальний розмір заробітної плати.

З цього приводу колегія суддів враховує, що із 01.01.2017 року набрав чинності Закон України від 06.12.2016 року № 1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» (далі - Закон № 1774-VIII) пунктом 3 розділу ІІ якого встановлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати, як розрахункової величини, вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року, починаючи з 1 січня 2017 року.

Зі змісту наведених положень та, з урахуванням приписів ч. 3 ст. 7 КАС України, колегія суддів вважає, що під час розв`язання правової колізії між нормами пункту 3 розділу ІІ Закону № 1774-VІІІ та пункту 4 постанови КМУ № 704, у редакції до внесення змін постановою № 103, та приміток до додатків 1, 12, 13, 14 постанови №704, перевагу належить надати положенням закону, як акту права вищої юридичної сили, з урахуванням принципу верховенства права, закріпленого у ст. 8 Конституції України.

Оскільки норма пункту 3 розділу II Закону № 1774-VIII не втратила чинності і за юридичною силою є вищою за положення пункту 4 постанови КМУ № 704, у редакції до внесення змін постановою № 103, а також додатків 1, 12, 13, 14 до постанови КМУ № 704, тому відсутні правові підстави для обчислення розміру окладу за посадою та окладу за військовим званням із використанням величини мінімальної заробітної плати, а не прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року.

Тобто, положення пункту 4 постанови КМУ № 704 щодо обчислення розміру окладу за посадою позивача та окладу за військовим званням із використанням величини мінімальної заробітної плати застосуванню не підлягає.

Колегія суддів також зазначає, що застосування означених вище нормативних актів у подібних правовідносинах вже було предметом розгляду у Верховному Суді. Зокрема, у пункті 62 постанови від 02.08.2022 у справі № 440/6017/21 Верховний Суд сформулював наступні правові висновки:

(1) з 01.01.2020 положення пункту 4 постанови № 704 в частині визначення розрахунковою величиною для визначення посадових окладів, розрахованих згідно з постановою № 704 прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року не відповідає правовим актам вищої юридичної сили, згідно із якими прожитковий мінімум як базовий державний стандарт був змінений на відповідний рік у тому числі як розрахункова велична для визначення посадових окладів, заробітної плати, грошового забезпечення працівників державних органів;

(2) встановлене положеннями пункту 3 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону № 1774-VІІІ обмеження щодо застосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини для визначення посадових окладів, розрахованих згідно з постановою № 704 жодним чином не впливає на спірні правовідносини, оскільки такою розрахунковою величною є, прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений законом на 1 січня календарного року. Розмір мінімальної заробітної плати не є розрахунковою величиною для визначення посадових окладів, а застосований з іншою метою - для визначення мінімальної величини, яка враховується як складова при визначенні розмірів посадових окладів та окладів за військовим (спеціальним) званням.

Такий правовий висновок підтриманий Верховним Судом також у постановах від 06.02.2023 року у справі № 160/2775/22, від 15.02.2023 року у справі № 120/6288/21-а, від 22.03.2023 року у справі № 340/10333/21, який в силу приписів ч. 5 ст. 242 КАС України підлягає застосуванню судами першої та апеляційної інстанцій.

Колегія судді зазначає, що пунктом 8 Прикінцевих положень Закону України від 23.11.2018 року № 2629-VІІІ «Про Державний бюджет України на 2019 рік» було встановлено, що у 2019 році для визначення посадових окладів, заробітної плати, грошового забезпечення працівників бюджетних органів як розрахункова величина застосовується прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений на 1 січня 2018 року.

У свою чергу, Закон України від 14.11.2019 року № 294-IX Про Державний бюджет України на 2020 рік , в тому числі його Прикінцеві положення, не містить застережень щодо застосування, як розрахункової величини для визначення грошового забезпечення, прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01.01.2018 року, а також прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення розміру посадового окладу військовослужбовця.

Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам затверджено наказом Міністерства оборони України 07.06.2018 року № 260, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26.06.2018 року за № 745/32197.

Застосовуючи зазначений правовий підхід до обставин цієї справи, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що відповідач, застосовуючи у 2021 році при обчисленні грошового забезпечення позивача такої розрахункової величини як прожитковий мінімум для працездатних осіб, визначений законом на 01 січня 2018 року, діяв протиправно.

Проте суд першої інстанції помилково вийшов за межі позовних вимог ОСОБА_1 , зазначивши про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачеві грошове забезпечення після його виключення зі списку особового складу військової частини: з 14.07.2020 року по 13.07.2021 року, оскільки військова служба позивача була припинена 13.07.20202 року.

Враховуючи наведене вище, колегія суддів дійшла висновку про часткове обґрунтування апеляційної скарги військової частини НОМЕР_1 та необхідність скасування рішення суду першої інстанції в частині зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачеві грошове забезпечення з 14.07.2020 року по 13.07.2021 року.

Інші доводи апеляційної скарги на висновки колегії суддів не впливають.

При цьому, колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (№ 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (№ 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права (п.п.1, 4 ч. 1 ст. 317 КАС України).

Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Враховуючи те, що справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження, рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 292, 293, 308, 310, 311, 313, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 задовольнити частково.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 05 вересня 2022 року скасувати в частині, якою судом зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення військовослужбовця за період з 14.07.2020 року по 13.07.2021 року із використанням показника прожиткового мінімуму для працездатної особи, встановленого законом станом на 01.01.2020 року та на 01.01.2021 року, з урахуванням раніше проведених платежів та з утриманням належних податків та зборів.

В іншій частині частини рішення Харківського окружного адміністративного суду від 05 вересня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Л.В. Мельнікова
Судді С.С. Рєзнікова А.О. Бегунц