Справа № 380/15763/22
Суддя: Кухтей Руслан Віталійович
Дата ухвалення: 2023-09-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2023 рокуЛьвівСправа № 380/15763/22 пров. № А/857/9699/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді: Кухтея Р.В.

суддів : Носа С.П., Шевчук С.М.,

з участю секретаря судового засідання: Ханащак С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 19 квітня 2023 року (ухвалене головуючим-суддею Кузаном Р.І., час ухвалення рішення 12 год 25 хв у м. Львові, повний текст судового рішення складено 01 травня 2023 року) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Львівській області про визнання протиправними та скасування рішень,

в с т а н о в и в :

У жовтні 2022 року ОСОБА_1 звернулася в суд із адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Львівській області (далі - ГУ ДПС, контролюючий орган, відповідач), в якому просило визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення (далі - ППР) ГУ ДФС у Львівській області №1-1305, №1-1305 від 21.12.2018.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 19.04.2023 у задоволенні позовних вимог було відмовлено повністю.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивачка подала апеляційну скаргу, в якій через неправильне застосування норм матеріального права просить його скасувати та прийняти постанову, якою задовольнити її позовні вимоги повністю.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що оспорювані ППР є протиправними, оскільки ними нараховано податок на будівлі, які є будівлями промисловості у розумінні підпункту є пункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України і не підлягають оподаткуванню податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. Зазначає, що вона є фізичною особою-підприємцем (далі - ФОП). Видами економічної діяльності є здавання в оренду власного нерухомого майна (основний), лісопильне та стругальне виробництво, просочування деревини, рибництво, надання послуг у рибництві та оптова торгівля будівельними матеріалами. Вказує, що їй на праві приватної власності належать об`єкти нежитлової нерухомості, а саме : Глиносховище та підвал, площею 1007,2 м2, що знаходиться за адресою : АДРЕСА_1 та виробничий корпус, площею 4829,6 м2, що знаходиться за адресою : АДРЕСА_1 , які використовуються нею у підприємницькій діяльності, зокрема, у промисловому виробництві відповідно до видів діяльності. Судом не враховано, що вона, як ФОП, з огляду на наявні будівлі промисловості, здійснювала господарську діяльність, яка була спрямована на виготовлення та реалізацію промислової продукції. Зокрема, як видно з договорів №1 від 20.08.20115 та №1 від 17.03.2017, отримала замовлення від фізичних осіб на виготовлення та передачу у власність лісопродукції. Проте, через не виконання замовником зобов`язань за договором в частині здійснення попередньої оплати у неї був відсутній обов`язок передавати товар покупцю.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, преставницю позивачки ОСОБА_2 , яка підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити, представницю відповідача Думич І.А., яка заперечила проти її задоволення, дослідивши наявні по справі матеріали та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.

З матеріалів справи видно, що ОСОБА_1 є ФОП, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (далі - ЄДР).

Згідно витягу з ЄДР, за ОСОБА_1 зареєстровані такі види економічної діяльності:

- 70.20.0 Здавання в оренду власного нерухомого майна (основний);

- 20.10.0 Лісопильне та стругальне виробництво; Просочування деревини;

- 05.02.0 Рибництво; Надання послуг у рибництві;

- 51.53.2 Оптова торгівля будівельними матеріалами.

Позивачці на праві приватної власності належить:

- глиносховище та підвал, площею 1007,2 м2, що знаходиться за адресою : АДРЕСА_1 , що підтверджується Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 27.06.2006;

- виробничий корпус, площею 4829,6 м2, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 27.06.2006.

У відповідності до ст.266 ПК України, Рудківською міською радою для нарахування майнових податків та для використання в роботі на адресу ГУ ДПС було скеровано рішення №3 від 29.01.2015 Про встановлення податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки, рішення №20 від 12.01.2016 Про встановлення податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки (із змінами і доповненнями) та рішення №218 від 26.01.2017 Про внесення змін до рішення Рудківської міської ради №20 від 12.01.2016.

Керуючись положеннями ст.266 ПК України, ГУ ДПС було нараховано ОСОБА_1 податкове зобов`язання з податку на нежитлову нерухомість за податковий період 2015-2017 роки та сформовано наступні ППР по кожному об`єкту нерухомості окремо (із розрахунком податкового зобов`язання), а саме :

- №1-1305 від 21.12.2018 за нежитлову будівлю глиносховища, загальною площею 1007,2 м2, що знаходиться за адресою : АДРЕСА_1 (2015 рік 6133,85 грн; 2016 рік 6939,61 грн; 2017 рік 3223,04 грн);

- №1-1305 від 21.12.2018 за нежитлову будівлю виробничого корпусу, загальною площею 4829,6 м2, що знаходиться за адресою : АДРЕСА_1 (2015 рік 29412,26 грн; 2016 рік 33275,94 грн; 2017 рік 15454,72 грн).

Вважаючи протиправним оспорювані ППР, ОСОБА_1 звернулася до адміністративного суду з даним позовом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 не доведено права на застосування пільги щодо сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, передбаченої п.п.є п.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України. У свою чергу відповідач обґрунтував відсутність підстав для звільнення ОСОБА_1 від сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. Суд зазначив, що надані позивачкою документи не доводять факту використання нею об`єктів нерухомого майна у виробничій діяльності. Так, долучені до матеріалів справи копії квитанцій підтверджують лише факт оплати земельного податку, збору за користування водними ресурсами та послуг по утриманню об`єктів нерухомого майна, а не використання їх за цільовим призначенням. Суд також не взяв до уваги в якості доказів здійснення позивачкою у спірний період виробничої діяльності копії договорів купівлі-продажу №1 від 20.08.2015 та №1 від 17.03.2017, оскільки позивачкою не надано доказів фактичного їх виконання. Крім цього, на пропозицію суду представником позивачки не надано доказів наявності у власності чи в користуванні ОСОБА_1 необхідного виробничого обладнання (станків, верстатів, сушильних камер тощо), що дозволяло б їй здійснювати діяльність з переробки деревини. Не надано також доказів наявності у спірний період необхідних для здійснення такого виду виробничої діяльності трудових ресурсів, а також не надано доказів закупівлі сировини та проведення будь яких розрахунків.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального права та з дотриманням норм процесуального права, а також при повному, всебічному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, виходячи з наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 266 ПК України, платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості. Об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.

Згідно п.п.є п.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України, не є об`єктом оподаткування будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств.

Статтею 14 ПК України визначено, що об`єкти нежитлової нерухомості будівлі, приміщення, що не віднесені відповідно до законодавства до житлового фонду. У нежитловій нерухомості виділяють, зокрема, будівлі промислові та склади.

Відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, затвердженого наказом Державного комітету України по стандартизації, метрології та сертифікації №507 від 17.08.2000, будівлі промисловості (криті будівлі промислового призначення, наприклад, фабрики, майстерні, бойні, пивоварні заводи, складальні підприємства тощо) віднесено до підрозділу Будівлі нежитлові група 125 Будівлі промислові та склади клас 1251 Будівлі промисловості.

До будівель промисловості відносяться об`єкти нерухомості, які відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000 належать до класу 1251 Будівлі промисловості, який, в свою чергу, включає підкласи : 1251.1 Будівлі підприємств машинобудування та металообробної промисловості, 1251.2 Будівлі підприємств чорної металургії, 1251.3 Будівлі підприємств хімічної та нафтохімічної промисловості, 1251.4 Будівлі підприємств легкої промисловості, 1251.5 Будівлі підприємств харчової промисловості, 1251.6 Будівлі підприємств медичної та мікробіологічної промисловості, 1251.7 Будівлі підприємств лісової деревообробної та целюлозно-паперової промисловості, 1251.8 Будівлі підприємств будівельної індустрії, будівельних матеріалів та індустрії, будівельних матеріалів та виробів, скляної та фарфоро-фаянсової промисловості, 1251.9 Будівлі інших промислових виробництв, включаючи поліграфічне.

Відповідно до ДК 018-2000 до групи (код 125) Будівлі промислові та склади належить клас (код 1251) Будівлі промислові, який включає будівлі промислового призначення, наприклад, фабрики, майстерні, бойні, пивоварні заводи, складальні підприємства тощо.

Колегія суддів зазначає, що належні позивачці на праві власності приміщення за описаними характеристиками відносяться до промислових будівель. При цьому, вказане не заперечується сторонами.

Разом з тим, колегія суддів враховує висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 18.11.2022 по справі №580/1824/19, згідно якого, застосовуючи об`єктно-функціональний підхід до визначення податкової пільги у підпункті є підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України законодавець ключовим критерієм обрав функціональне призначення будівлі, а не належність конкретному суб`єкту-платнику.

При цьому, обмежувальне тлумачення за рахунок введення додаткової ознаки надання пільги по сплаті податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, звільнення від оподаткування за критерієм будівлі промисловості, лише об`єктів нежитлової нерухомості промислових підприємств (юридичних осіб), за суб`єктним складом, не може бути застосовано, оскільки положеннями підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України визначено, що платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Сама по собі специфіка об`єкта оподаткування наявність спеціального статусу будівлі, а саме статусу будівлі промисловості не може бути достатньою підставою для звільнення від оподаткування.

Обираючи за вихідне поняття промисловість, у зв`язку з яким застосовується аналізована податкова пільга, законодавець пов`язує звільнення від сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, не тільки і не стільки з його статусом (придатністю його застосування у виробничому промисловому циклі господарської діяльності без конкретизації видів промислового виробництва та організаційних форм у яких воно здійснюється), а й з використанням будівлі з метою провадження виробничої діяльності, тобто з використанням такої за цільовим призначенням для виготовлення промислової продукції.

Встановлення законодавцем певних податкових пільг зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, як в даному випадку підпункт є підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України, за своєю сутністю спрямоване на збалансування суспільних відносин у сфері справляння податків та мало на меті створити умови для стимулювання та зменшення податкового навантаження на тих платників податків фізичних та юридичних осіб, які є власниками певних об`єктів нерухомості, що використовуються за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва.

Колегія суддів зазначає, що такий підхід у розумінні норми, про яку йдеться, випливає з того, що функціональне призначення об`єкта, який звільняється від оподаткування, яким є предмет будівля промисловості (вид нежитлової нерухомості), є фактично визначальною родовою ознакою, оскільки не є об`єктом оподаткування саме «будівлі промисловості», тобто будівлі, які використовуються для виготовлення промислової продукції будь-якого виду.

Таким чином, застосування підпункту є підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України можливе у разі, якщо власниками об`єктів промисловості є фізичні та інші юридичні особи та за умови (з врахуванням виду їх діяльності) використання таких об`єктів за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва (виготовленняпромислової продукції будь-якого виду).

Проте, позивачка не надала належні та допустимі докази, що будівлі, які належать їй на праві власності, використовуються для виготовлення промислової продукції.

Колегія суддів зазначає, що в матеріалах справи наявні копії квитанцій №57/К від 20.06.2017 про оплату за користування водними об`єктами у місті Рудки Самбірського району, копії квитанцій №0.0.683505530.1 від 10.01.2017, №0.0.888685197.1 від 09.11.2017 №0..1 від 10.08.2017, №0.0.866877518.1 від 10.10.2017, №0.0.803211217.1 від 11.07.2017 про оплату ТзОВ НЕКТАР за надання послуг з використання трансформатора; копії квитанцій №0.0.836499199.1 від 27.08.2017, №0.0.927234002.1 від 27.12.2017, №0.0.734929777.1 від 28.03.2017, №0.0.859439847.1 від 28.09.2017 про сплату орендної плати за землю в місті Рудки Самбірського району, копії договорів купівлі-продажу №1 від 20.08.2015 та №1 від 17.03.2017.

Разом з тим, суд першої інстанції слушно зауважив, що зазначені документи не доводять факт використання позивачкою об`єктів нерухомого майна у виробничій діяльності, а підтверджують лише факт оплати земельного податку, збору за користування водними ресурсами та послуг по утриманню об`єктів нерухомого майна, а не використання їх за цільовим призначенням.

Щодо наявності договорів купівлі-продажу №1 від 20.08.2015 та №1 від 17.03.2017, на які скаржниця посилається в якості доказів здійснення виробничої діяльності, колегія суддів не враховує, оскільки жодних доказів фактичного їх виконання (проведення оплати товару за вказаними договорами, доказів передачі товару покупцям) позивачкою не надано.

Суд першої інстанції слушно зауважив, що довідка виконавчого комітету Рудківської міської ради №295 від 26.08.2022 не підтверджує факт використання позивачкою протягом 2015-2017 років належних їй об`єктів нерухомого майна для власних виробничих цілей, оскільки відповідно до Закону України Про місцеве самоврядування в Україні до компетенції органів місцевого самоврядування не входить здійснення контролю за використанням фізичними особами належних їм на праві приватної власності об`єктів нерухомості.

Крім того, з наявних в матеріалах справи копії податкових декларацій про майновий стан і доходи позивачки за 2015 та 2016 роки, видно, що остання не отримувала жодних доходів від здійснення підприємницької діяльності.

Відтак, жодних доказів на підтвердження факту використання вказаного об`єкту у господарській діяльності позивачкою не надано, як суду першої, так і апеляційної інстанції.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про недоведеність позивачкою права на застосування пільги щодо сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, передбаченої п.п. є п.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України.

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України та ст.17 Закону України Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини, суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського Суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерела права.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив ЄСПЛ у справі Проніна проти України (рішення від 18.07.2006).

Зокрема, у пункті 23 рішення ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника.

Так, у рішенні від 10.02.2010 у справі Серявін та інші проти України ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorija v. Spain) від 09.12.1994). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі Суомінен проти Фінляндії (Suominen v. Finland) від 01.07.2003). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі Гірвісаарі проти Фінляндії (Hirvisaari v. Finland) від 27.09.2001).

Інші зазначені в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Згідно ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення ухвалене відповідно до норм матеріального та процесуального права, а висновки суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, які не спростовані доводами апеляційної скарги, у зв`язку з чим відсутні підстави для її задоволення.

Одночасно слід зазначити, що в контексті положень п.6 ч.6 ст.12 КАС України дана справа відноситься до категорій справ незначної складності, а тому судове рішення, постановлене за результатами апеляційного перегляду в касаційному порядку оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 цього Кодексу.

Керуючись ст.ст.12, 308, 311, 315, 316, 321, 325, 328, 329 КАС України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 19 квітня 2023 року по справі №380/15763/22 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. В. Кухтей
судді С. П. Нос
С. М. Шевчук
Повне судове рішення складено 09.10.2023