Справа № 260/2006/23
Суддя: Сеник Роман Петрович
Дата ухвалення: 2023-10-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2023 рокуЛьвівСправа № 260/2006/23 пров. № А/857/14398/23
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

Головуючого судді Сеника Р.П.,

суддів Онишкевича Т.В., Судової-Хомюк Н.М.,

з участю секретаря судового засідання Хомин Ю.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 28 червня 2023 року у справі № 260/2006/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Хустського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Закарпатський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки про визнання дій протиправними і зобов`язання вчинити певні дії,-

суддя в 1-й інстанції Плеханова З.Б.,

час ухвалення рішення 28.06.2023 року,

місце ухвалення рішення м. Ужгород,

дата складання повного тексту рішення 05.07.2023 року,

В С Т А Н О В И В :

28 березня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Хустський районний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки Закарпатської області, в якому просить :

- визнати неправомірними та протиправними дії відповідача щодо ненадання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації

- зобов`язати відповідача надати позивачу відстрочку від призову на військову службу.

Позовні вимоги обгрунтовано тим, що позивач є єдиною особою, яка може здійснювати догляд за дідусем, який потребує постійного стороннього догляду згідно виписки з протоколу засідання лікарської-консультативної комісії, інші особи відсутні та відповідно до абзацу одинадцятого ч.І ст.23 Закону України Про мобілізацію та мобілізаційну підготовку має право на відстрочку від загальної мобілізації.

02.03.2023 року, ОСОБА_1 було подано заяву до Хустського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки (надалі Хустського РТЦК - Відповідач) про надання відстрочки на військову службу під час мобілізації.

22.03.2023 року позивач подав письмову заяву про надання інформації про прийняте рішення щодо відстрочки. 27.03.2023 року ОСОБА_1 вручено відповідь на заяву, де зазначено, що право на відстрочку відсутнє, оскільки наявні сторонні особи, які можуть здійснювати догляд.

Як зазначає позивач факт догляду саме ОСОБА_1 за особою з інвалідністю ІІ групи підтверджується зокрема Рішенням Хустського районного суду від 08.12.2022 року по справі 309/3746/22. Вказані дії Відповідача вважає такими, що порушують чинне законодавство.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 28 червня 2023 року у справі № 260/2006/23 у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції оскаржив позивач, подавши на нього апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим та таким, що винесене з порушенням норм як матеріального так і процесуального права.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що суд першої інстанції посилається на те, що позивачем не надано та не доведено, що інші особи, які можуть здійснювати догляд відсутні та ігнорує той факт, що вже встановлений судом.

Факт догляду саме ОСОБА_1 підтверджується рішенням Хустського районного суду від 08.12.2022 року у справі № 309/3746/22, посвідченням помічника фізичної особи та рішенням Виконавчого комітету Хустської міської ради.

Просить скасувати рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 28 червня 2023 року у справі № 260/2006/23 та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги.

10 жовтня 2023 року на електронну адресу Восьмого апеляційного адміністративного суду надійшло клопотання представника позивача про відкладення розгляду справи, у зв`язку із зайнятістю представника в іншій справі.

Апеляційний суд приходить до переконання, що таке клопотання задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

Восьмим апеляційним адміністративним судом забезпечено доступ сторін та учасників справи до суду, в тому числі і шляхом проведення судового засідання в порядку відеоконференції, в тому числі з використанням власних технічних засобів (згідно ст. 195 КАС України) зі всіма учасниками справи, які виявили таке бажання та повідомили про нього суд. Окрім того, судом забезпечено можливість надіслання на адресу суду процесуальних документів, пов`язаних з розглядом справи (в тому числі і письмових пояснень, відзивів, доказів тощо) засобами як поштового так і електронного зв`язку ( через підсистему «Електронний суд»), про що повідомлено на офіційному сайті суду.

Відповідно до приписів статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Також одним із принципів адміністративного судочинства є розумність строків розгляду справи судом. Спір повинен бути вирішений судом, зокрема, своєчасно, з метою забезпечення ефективного захисту прав, свобод та інтересів особи, яка звернулася за судовим захистом, та в розумні строки.

Відповідно до положень ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною 4 вказаної статті закріплений обов`язок суду щодо вжиття визначених законом заходів, необхідних для з`ясування всіх обставин у справі.

Апеляційний суд звертає увагу, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність в судовому засіданні учасників справи (їх представників), а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Додатково суд апеляційної інстанції враховує, що відповідно до частини п`ятої статті 44 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) учасники справи зобов`язані: 1) виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу; 2) сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; 3) з`являтися в судове засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обов`язковою; 4) подавати наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; 5) надавати суду повні і достовірні пояснення з питань, які ставляться судом, а також учасниками справи в судовому засіданні; 6) виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; 7) виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

Так, Європейський суд з прав людини (далі - Суд) в рішенні від 07.07.1989 у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

У випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку Суду, є доцільнішим, ніж усні слухання; розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім.

Виходячи з положень ч. 4 ст. 196 КАС України присутність осіб, які беруть участь у справі, є не обов`язковою та судом така обов`язковою не визнавалася, а відкладення справи, призведе до необґрунтованого затягування апеляційного розгляду, коли таку може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів та наданих письмових пояснень позивача викладених у позовній заяві та апеляційній скарзі.

Крім цього, колегія суддів звертає увагу, що відповідно до частини восьмої статті 18 КАС України особи, які зареєстрували офіційні електронні адреси в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі, подають процесуальні та інші документи, письмові та електронні докази, вчиняють інші процесуальні дії в електронній формі виключно за допомогою Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, з використанням власного електронного цифрового підпису, прирівняного до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", якщо інше не визначено цим Кодексом.

Разом з тим, вказане вище клопотання про відкладення розгляду справи подано представником позивача без використання сервісу "Електронний суд" Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи (ЄСІТС), тобто не у спосіб передбачений чинним процесуальним законодавством.

Відтак, розгляд апеляційної скарги здійснюється судом з урахуванням наявних матеріалів справи, пояснень представників сторін, як усних так і письмових та додаткових доказів наявних у матеріалах справи та таких, що надійшли на адресу суду від сторін та учасників засобами як засобами поштового так і електронного зв`язку.

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не прибули, про дату, час і місце апеляційного розгляду повідомлені належним чином, а тому, суд апеляційної інстанції, відповідно до ч. 4 ст. 229, п.2 ч. 1 ст. 311 та ч. 2 ст. 313 КАС України, вважає можливим проведення розгляду справи за їхньої відсутності без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, дослідивши обставини справи, доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, колегія суддів приходить до переконання, що вона не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в справі, суд першої інстанції виходив з того, що дії Хустського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки щодо ненадання відстрочки від загальної мобілізації були вчинені у відповідності до чинного законодавства України з боку Хустського РТЦК та СП жодних протиправних дій відносно ОСОБА_1 допущено не було.

Розглядаючи спір апеляційний суд виходить із наступного.

Встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є внуком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що стверджується копіями свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого 09 січня 1988 року, свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданого 12 березня 1968 року.

Як вбачається з копії посвідчення серії НОМЕР_3 , виданого 23 травня 2018 року управлінням соціального захисту населення Хустської РДА, ОСОБА_2 є інвалідом ІІ групи.

Згідно виписки з протоколу засідання лікарської консультаційної комісії від 15 липня 2022 року № 1381, ОСОБА_2 , є пенсіонером з діагнозом: посттравматична енцефалопатія, остеохондроз хребта, хронічна серцево-судинна недостатність, дегенеративна дистрофія міокарда та потребує постійного стороннього догляду довічно.

04 серпня 2022 року виконавчим комітетом Хустської міської ради прийнято рішення "Про призначення помічника дієздатній особі", яким ОСОБА_1 призначено помічником ОСОБА_2 .

Виконавчим комітетом Хустської міської ради видано Посвідчення помічника фізичної дієздатної особи № 462 ОСОБА_1 , який помічником фізичної дієздатної особи ОСОБА_2 .

З акту обстеження житлово-побутових і матеріальних умов громадянина від 05 серпня 2022 року слідує, що депутатом Хустської міської ради Якубець В.Ю. у присутності сусідів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 проведено обстеження житлово-побутових умов громадянина ОСОБА_2 , 1935 року народження, (зареєстрований в АДРЕСА_1 , але фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 , і в результаті обстеження встановлено, що він є особою, яка потребує постійного стороннього догляду. ОСОБА_1 є єдиним хто здійснює догляд за ОСОБА_2 , оскільки останні й є інвалідом другої групи, важко пересувається, не може самостійно приймати їжу, одягатися та більшість часу він вимушений лежати. Інші особи, які можуть здійснювати постійний догляд за ОСОБА_2 відсутні.

Згідно довідки №1376/02-22 від 12.08.2022 року, виданої виконавчим комітетом Хустської міської ради, громадянин ОСОБА_1 , 1988 року народження, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_2 та має такий склад сім`ї: дружина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , син ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , син ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , дідусь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Згідно довідки № 1362/02-22 від 11.08.2022 року, виданої виконавчим комітетом Хустської міської ради, ОСОБА_2 , 1935 року народження, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , але фактично проживає за адресою: АДРЕСА_3 . Єдиною особою, зайнятою доглядом за ОСОБА_2 , інвалідом другої групи є його внук ОСОБА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_7 . Дружина внука ОСОБА_5 працює на посаді діловода загального відділу Хустської міської ради при Заломському старостинському окрузі щодня з 09 години по 17 годину та зайнята доглядом за малолітніми дітьми: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Згідно довідки №1375/02-22 від 12.08.2022 р. виданої виконавчим комітетом Хустської міської ради, гр. ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 в тім, що він зареєстрований один за адресою: АДРЕСА_1 .

Як вбачається з довідки № 129 від 11.08.2022 року, виданої директором Кошелівської ЗЗСО І-ІІІ ступенів, ОСОБА_8 . ІНФОРМАЦІЯ_8 , дійсно працює вчителем початкових класів Кошелівського закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів Хустської міської ради на повну ставку.

Рішенням Хустського районного суду Закарпатської області №309/3746/22 від 08 грудня 2022 року встановлено факт догляду громадянином ОСОБА_1 за рідним дідусем ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , інвалідом другої групи, як єдиним хто здійснює такий догляд та піклується за особою, що за висновком лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного стороннього догляду.

02.02.2023 року ОСОБА_1 було подано заяву до Хустського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки (надалі Хустського РТЦК - Відповідач) про надання відстрочки на військову службу під час мобілізації на підставі абзацу 11 частини 1 статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", у зв`язку з постійним доглядом за особою з інвалідністю 2 групи.

До заяви додано: рішення суду про встановлення догляду, копії свідоцтв про народження та смерть, копії виписки з протоколу ЛКК, копії документів осіб, які не можуть здійснювати догляд.

Наказом начальника Закарпатського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки №1088/2034 від 18.08.2022, було визначено щоп`ятниці представляти на перевірку групи контролю ІНФОРМАЦІЯ_9 документи, які підтверджують право на звільнення від призову на військову службу під час мобілізації.

Вище зазначена заява про право на відстрочку була скерована 03.03.2023 року на погодження групи контролю до Закарпатського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки, за результатами яких прийняте рішення, а саме не погоджена через наявність сторонніх осіб, які можуть здійснювати догляд.

Відповідно до Довідки військово-лікарської комісії №2379 від 30.03.2023р.., ОСОБА_1 визнаний обмежено придатним до військової служби.

20.04.2023 року до Хустського РУП ГУНП було подано повідомлення про вчинення кримінального правопорушення , передбаченого ст.336 КК України.

Хустським РУП ГУНП в Закарпатський області 22.04.2023 року було внесено відомості в ЄРДР.

Постановою Старшого слідчого СВ Хустського РУП від 28.04.2023р. кримінальне провадження закрито у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення.

Не погоджуючись з такими діями відповідача, позивач звернувся із даним позовом до суду.

З приводу спірних правовідносин колегія суддів зазначає наступне.

Приписами частини другої статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст.1 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" № 2232-ХІІ від 25.03.1992 року (далі по тексту Закон № 2232), захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.

Від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом (ч. 5 ст. 1 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу").

Відповідно до ч. 9 ст. 1 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" щодо військового обов`язку громадяни України поділяються на такі категорії: допризовники - особи, які підлягають приписці до призовних дільниць; призовники - особи, приписані до призовних дільниць; військовослужбовці - особи, які проходять військову службу; військовозобов`язані - особи, які перебувають у запасі для комплектування Збройних Сил України та інших військових формувань на особливий період, а також для виконання робіт із забезпечення оборони держави; резервісти - особи, які проходять службу у військовому резерві Збройних Сил України, інших військових формувань і призначені для їх комплектування у мирний час та в особливий період.

Частиною 10 статті 1 Закону України ст. 1 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" передбачено, що громадяни України, які приписані до призовних дільниць або перебувають у запасі Збройних Сил України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України чи проходять службу у військовому резерві, зобов`язані: прибувати за викликом районного (об`єднаного районного), міського (районного у місті, об`єднаного міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки (далі - відповідні районні (міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки), Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України, відповідного підрозділу Служби зовнішньої розвідки України для оформлення військово-облікових документів (посвідчень про приписку до призовних дільниць, військових квитків, тимчасових посвідчень військовозобов`язаних), приписки, проходження медичного огляду, направлення на підготовку з метою здобуття або вдосконалення військово-облікової спеціальності, призову на військову службу або на збори військовозобов`язаних та резервістів; проходити медичний огляд та лікування в лікувально-профілактичних закладах згідно з рішеннями комісії з питань приписки, призовної комісії або військово-лікарської комісії відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, закладів охорони здоров`я Служби безпеки України, а у Службі зовнішньої розвідки України - за рішенням керівників відповідних підрозділів або військово-лікарської комісії Служби зовнішньої розвідки України; проходити підготовку до військової служби, військову службу і виконувати військовий обов`язок у запасі; виконувати правила військового обліку, встановлені законодавством.

Резервісти зобов`язані прибувати до військової частини, в якій вони проходять службу у військовому резерві, за викликом командира цієї військової частини.

Згідно ч. 5 ст. 2 Закону № 2232, військова служба в Україні організовується з дотриманням конституційної вимоги про відокремлення церкви і релігійних організацій від держави.

Відповідно до ч. 6 ст. 2 Закону № 2232 визначені види військової служби: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів); військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.

Відповідно до ч. 9 ст. 17 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", право на відстрочку від призову на строкову військову службу для здобуття освіти також мають громадяни України, які в рамках міжнародних договорів України навчаються у закладах освіти інших держав.

Статтею 1 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" від 21.10.1993 № 3543-ХІІ визначено, що мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

Статтею 22 Закону № 3543-ХІІ визначені обов`язки громадян щодо мобілізаційної підготовки та мобілізації.

Поряд з цим статтею 23 Закону № 3543-ХІІ передбачена відстрочка від призову на військову службу під час мобілізації.

Частиною 1 статті 23 Закону № 3543-ХІІ визначено, що не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані: заброньовані на період мобілізації та на воєнний час за органами державної влади, іншими державними органами, органами місцевого самоврядування, а також за підприємствами, установами і організаціями в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України; визнані в установленому порядку особами з інвалідністю або відповідно до висновку військово-лікарської комісії тимчасово непридатними до військової служби за станом здоров`я на термін до шести місяців (з наступним проходженням військово-лікарської комісії); жінки та чоловіки, на утриманні яких перебувають троє і більше дітей віком до 18 років; жінки та чоловіки, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років; жінки та чоловіки, опікуни, піклувальники, прийомні батьки, батьки-вихователі, які виховують дитину з інвалідністю віком до 18 років; жінки та чоловіки, опікуни, піклувальники, прийомні батьки, батьки-вихователі, які виховують дитину, хвору на тяжкі перинатальні ураження нервової системи, тяжкі вроджені вади розвитку, рідкісні орфанні захворювання, онкологічні, онкогематологічні захворювання, дитячий церебральний параліч, тяжкі психічні розлади, цукровий діабет I типу (інсулінозалежний), гострі або хронічні захворювання нирок IV ступеня, дитину, яка отримала тяжку травму, потребує трансплантації органа, потребує паліативної допомоги, що підтверджується документом, виданим лікарсько-консультативною комісією закладу охорони здоров`я в порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, але якій не встановлено інвалідність; жінки та чоловіки, на утриманні яких перебуває повнолітня дитина, яка є особою з інвалідністю I чи II групи; усиновителі, опікуни, піклувальники, прийомні батьки, батьки-вихователі, на утриманні яких перебувають діти-сироти або діти, позбавлені батьківського піклування, віком до 18 років; зайняті постійним доглядом за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), які за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребують постійного догляду; які мають дружину (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю та/або одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи; опікуни особи з інвалідністю, визнаної судом недієздатною; особи, зайняті постійним доглядом за особою з інвалідністю I групи; особи, зайняті постійним доглядом за особою з інвалідністю II групи або за особою, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд; жінки та чоловіки, які мають неповнолітню дитину (дітей) і чоловіка (дружину), який (яка) проходить військову службу за одним із видів військової служби, визначених частиною шостою статті 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу"; народні депутати України, депутати Верховної Ради Автономної Республіки Крим; працівники органів військового управління (органів управління), військових частин (підрозділів), підприємств, установ та організацій Міністерства оборони України, Збройних Сил України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Національної гвардії України, Державної прикордонної служби України, Національної поліції України, Бюро економічної безпеки України, Національного антикорупційного бюро України, Державного бюро розслідувань, Державної виконавчої служби України, Управління державної охорони України; інші військовозобов`язані або окремі категорії громадян у передбачених законом випадках.

Особи з інвалідністю, а також особи, зазначені в абзацах четвертому - дванадцятому частини першої цієї статті, у зазначений період можуть бути призвані на військову службу за їхньою згодою і тільки за місцем проживання.

Відповідно до п. 11 ч. 1 ст. 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані, зокрема, опікуни особи з інвалідністю, визнаної судом недієздатною; особи, зайняті постійним доглядом за особою з інвалідністю I групи; особи, зайняті постійним доглядом за особою з інвалідністю II групи або за особою, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд.

Отже, як правильно зазначив суд першої інстанції, зі змісту абз. 12 ч.1 ст. 23 Закону №3543-ХІІ вбачається, що особою мають бути дотримані дві обставини для відстрочки від призову під час мобілізації за вказаною підставою, а саме: 1) особа, зайнята постійним доглядом за особою, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду; 2) у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд.

У спірному випадку судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи те, що дійсно дідусь позивача є особою, за висновком медико-соціальної експертної комісії потребує постійного догляду.

Рішенням Хустського районного суду Закарпатської області від 08 грудня 2022 року у справі №309/3746/ встановлено юридичний факт догляду громадянином ОСОБА_1 , 1988 року народження за рідним дідусем ОСОБА_2 , 1935 року народження, як єдиним хто здійснює такий догляд та піклується за особою, що за висновком лікарської-консультативної комісії потребує постійного стороннього догляду.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що рішенням Хустського районного суду Закарпатської області від 08 грудня 2022 року у справі №309/3746/22 не встановлювалося наявності чи відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд, а лише встановлено факт, що такий догляд здійснює ОСОБА_1 .

Разом із тим позивачем не надано підтвердження відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд. Зокрема, чи є у ОСОБА_2 інші діти, внуки, батько ОСОБА_1 чи особи, які можуть здійснювати такий догляд.

Щодо матері ОСОБА_8 , то як обгрунтовано зазначив суд першої інстанції, факт перебування на посаді вчителя Кошелівської ЗЗСО І-ІП ступеня та її проживання окремо від батька не підтверджує неможливість здійснення нею постійного стороннього догляду за ОСОБА_2 .

Відповідно до ст. 51 Конституції України повнолітні діти зобов`язані піклуватись про своїх непрацездатних батьків. Також відповідно до ст. 202 Сімейного кодексу України, повнолітні діти зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними та потребують матеріальної допомоги.

З огляду на зазначене піклування та догляд за своїм батьком ОСОБА_2 є конституційним обов`язком його доньки ОСОБА_8 (матері Позивача).

Відповідно до ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Враховуючи встановлені судом обставини, колегія суддів приходить до висновку, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

Відповідно до частин першої - четвертої статті 242 КАС України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 77 КАСУ України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «РуїзТорія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Інші зазначені позивачем в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Підстав для зміни розподілу судових витрат за наслідками апеляційного перегляду справи у відповідності до вимог статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України немає.

Керуючись ст. 229, 308, 310, 313, 316, 321, 322, 325,328, 329 КАС України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 28 червня 2023 року у справі № 260/2006/23 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. П. Сеник
судді Т. В. Онишкевич
Н. М. Судова-Хомюк
Повне судове рішення складено 10.10.2023 року