Справа № 380/3563/23
Суддя: Нос Степан Петрович
Дата ухвалення: 2023-09-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2023 рокуЛьвівСправа № 380/3563/23 пров. № А/857/12988/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Носа С. П.;

суддів Кухтея Р.В., Шевчук С.М.;

за участю секретаря судового засідання Петрунів В.І.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 21 червня 2023 року у справі № 380/3563/23 (головуючий суддя Коморний О.І., м. Львів) за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2 про визнання дій протиправними,-

ВСТАНОВИВ:

23 лютого 2023 року ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернувся у Львівський окружний адміністративний суд з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі відповідач 1), Військової частини НОМЕР_2 (далі відповідач 2), в якому з урахуванням уточнених позовних вимог просив визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_2 про відмову у звільненні позивача з військової служби. Зобов`язати військову частину НОМЕР_2 звільнити ОСОБА_1 з військової служби. Зобов`язати військову частину НОМЕР_2 подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

В обґрунтування вимог позовної заяви зазначено, що 01.03.2022 року ОСОБА_1 мобілізовано на військову службу, яку проходить у військовій частині НОМЕР_1 , що підтверджується відповідним записом у його військовому квитку серії НОМЕР_3 . 10.01.2023 року позивач звернувся із рапортом до командира військової частини НОМЕР_1 про звільнення з військової служби, в якому покликався на норму абз. 3 пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу" (далі Закон №2232 XII) та зазначив, що він набув право на звільнення з військової служби на підставі рішення Лікарсько консультаційної комісії №187 від 13.12.2022 видане комунальним некомерційним підприємством Іванофранківської селищної ради «Іванофранківська районна лікарня», про те, що його матір ОСОБА_2 потребує постійного стороннього догляду. Відповідач 2 листом №125 від 01.02.2023 повідомив позивача про те, що вказаний рапорт не підлягає задоволенню через відсутність підстав для звільнення з військової служби, оскільки ОСОБА_1 не надав відповідних документів, що підтверджують факт необхідності здійснення догляду позивача за своєю матір`ю.

Позивач не погоджуючись з прийнятим рішенням Військової частини НОМЕР_2 , звернувся за захистом своїх прав до суду першої інстанції.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 21 червня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання протиправними дій Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2 та зобов`язання вчинити дії - відмовлено повністю.

Не погодившись з прийнятим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти постанову, якою задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги позивач обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, прийняте з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, апелянт зазначає, що суд першої інстанції ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, виходив з того, що надане позивачем рішення Лікарсько консультаційної комісії комунального некомерційного підприємства Іванофранківської селищної ради «Іванофранківська районна лікарня» №187 від 13.12.2022 не може підтверджувати необхідності здійснення постійного догляду за хворою матір`ю, оскільки висновок про підтвердження факту догляду за хворою матір`ю ОСОБА_1 уповноважений видавати інший орган, а саме Медико-соціальна експертна комісія. Апелянт вважає, що норми абз. 3 пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» не містять застережень щодо того, що постійний догляд за хворими батьками має бути підтверджений тільки висновком медико-соціальної експертної комісії та звертає увагу на те, що у вказаній нормі застосований диференційований підхід з приводу підтвердження постійного догляду, який втілюється в існуванні двох видів медичних документацій: або висновок ЛКК або висновок МСЕК, які за своєю значимістю мають однакову юридичну силу. Враховуючи те, що у вказаній вище нормі Закону №2232 XII немає розподілу вказаних видів медичних документів при виборі її застосування в залежності від необхідності підтвердження постійного догляду або за батьками, або за дружиною, або за дітьми, позивач вважає, що такий догляд може бути підтверджений або висновком ЛКК або МСЕК незалежно від суб`єкта за яким потрібно встановити догляд та незважаючи на його вік. Враховуючи викладене, апелянт покликається на те, що при поданні рапорта про звільнення з військової служби, він надав належний документ, який може підтвердити наявність необхідності постійного догляду за його матір`ю, а саме рішення Лікарсько консультаційної комісії №187 від 13.12.2022 видане комунальним некомерційним підприємством Іванофранківської селищної ради «Іванофранківська районна лікарня», що є підставою звільнення ОСОБА_1 з військової служби.

Відповідач 1 та відповідач 2 подали відзиви на апеляційну скаргу позивача, у яких звертають увагу на те, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги є безпідставними. Тому, з підстав, викладених у відзивах, просять апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Представники відповідача 1 та відповідача 2 в судове засідання не з`явилися, хоча належним чином були повідомлені про дату, час і місце судового засідання, що відповідно до частини другої статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України не перешкоджає розгляду справи за їх відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 звернувся із рапортом до Командира військової частини НОМЕР_1 про звільнення з військової служби на підставі пп «г» п.2 ч. 4 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу".

До вказаного рапорту додано копію рішення Лікарсько консультаційної комісії №187 від 13.12.2022 видане комунальним некомерційним підприємством Іванофранківської селищної ради «Іванофранківська районна лікарня» про необхідність постійного догляду за матір`ю ОСОБА_2 (а.с.9).

Службовим листом Військової частини НОМЕР_2 №125 від 01.02.2023 позивача повідомлено, що вказаний рапорт не підлягає задоволенню через відсутність підстав для звільнення з військової служби, зокрема, не надано відповідних документів, що підтверджують факт необхідності здійснення догляду ОСОБА_1 за ОСОБА_2 .

Не погодившись з рішенням Військової частини НОМЕР_2 , позивач звернувся до суду першої інстанції з адміністративним позовом.

Вирішуючи адміністративний спір по суті та відмовляючи у задоволенні такого адміністративного позову, суд першої інстанції виходив із необґрунтованості та недоведеності заявлених ОСОБА_1 позовних вимог, та відповідно, з правомірності дій військової частини НОМЕР_2 про відмову у звільненні позивача з військової служби.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції щодо правомірності дій військової частини НОМЕР_2 про відмову у звільненні позивача з військової служби з таких підстав.

Згідно частини 1 статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» №2232-XII захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

За нормами частини 2 статті 2 Закону №2232-ХІІ проходження військової служби здійснюється: громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом; іноземцями та особами без громадянства - у добровільному порядку (за контрактом) на посадах, що підлягають заміщенню військовослужбовцями рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил України.

Частинами 1, 2, 4 - 6 статті 2 Закону №2232-XII встановлено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Згідно частини 6 статті 2 Закону №2232-ХІІ видами військової служби є, зокрема, військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період.

В свою чергу, підстави звільнення з військової служби передбачені статтею 26 Закону №2232-XII.

Пунктом 1 частини 4 статті 26 Закону №2232-XII визначені підстави для звільнення таких військовослужбовців під час дії особливого періоду (крім періоду дії воєнного стану), а пунктом 2 - під час воєнного стану.

Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" №64/2022 від 24.02.2022, затвердженим Законом України №2102-IX від 24.02.2022, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб, який востаннє продовжений до 16.11.2023.

Указом Президента України "Про загальну мобілізацію" №69/2022 від 24.02.2022 постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію.

Так, відповідно до підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону №2232-XII військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби під час воєнного стану через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу): у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.

Постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження переліку сімейних обставин та інших поважних причин, що можуть бути підставою для звільнення громадян з військової служби та із служби осіб рядового і начальницького складу» №413 від 12.06.2013 року передбачено, що військовослужбовці, крім військовослужбовців строкової військової служби, та особи рядового і начальницького складу на їх прохання можуть бути звільнені з військової служби та із служби осіб рядового і начальницького складу через такі сімейні обставини та інші поважні причини: необхідність постійного стороннього догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії для осіб віком понад 18 років чи лікарсько-консультативної комісії для осіб до 18 років.

Колегія суддів з матеріалів справи встановила, що відповідно до рішення лікарсько-консультативної комісії №187 від 13.12.2022 року видане комунальним некомерційним підприємством Іванофранківської селищної ради «Іванофранківська районна лікарня», ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , потребує постійного стороннього догляду та нездатна до самообслуговування (а.с.9).

Як вже зазначалось, позивач подав рапорт про звільнення з військової служби за підпунктом «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону №2232-XII у зв`язку зі здійсненням постійного догляду за матір`ю ОСОБА_2 , однак відповідач 2 не задовольнив відповідний рапорт, оскільки вважає, що належним документом, який підтверджує необхідність стороннього догляду за особою, яка досягла 18-ти річного віку, є висновок медико-соціальної експертної комісії, а не висновок лікарсько-консультативної комісії.

Відповідні підстави відмови у задоволенні рапорту про звільнення були роз`яснені ОСОБА_1 у службовому листі військової частини НОМЕР_2 № 125 від 01.02.2023 року.

Таким чином, на переконання колегії суддів предметом спірних правовідносин є допустимість рішення ЛКК №187 від 13.12.2022 року для підтвердження необхідності здійснення постійного догляду за матір`ю військовослужбовця та його звільнення зі служби за сімейними обставинами.

Суд апеляційної інстанції дослідив Положення про медико-соціальну експертизу, затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 3 грудня 2009 року №1317 (далі Положення), яке визначає процедуру проведення медико-соціальної експертизи хворим, що досягли повноліття, потерпілим від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, особам з інвалідністю (далі - особи, що звертаються для встановлення інвалідності) з метою виявлення ступеня обмеження життєдіяльності, причини, часу настання, групи інвалідності, а також компенсаторно-адаптаційних можливостей особи, реалізація яких сприяє медичній, психолого-педагогічній, професійній, трудовій, фізкультурно-спортивній, фізичній, соціальній та психологічній реабілітації.

Підпунктом 1 пункту 11 Положення визначено, що міські, міжрайонні, районні комісії визначають ступінь обмеження життєдіяльності осіб, що звертаються для встановлення інвалідності, потребу в сторонньому нагляді, догляді або допомозі, реабілітації, реабілітаційний потенціал, групу інвалідності, причину і час її настання, професію, з якою пов`язане ушкодження здоров`я, а також ступінь втрати професійної працездатності (у відсотках) працівників, які одержали ушкодження здоров`я, пов`язане з виконанням ними трудових обов`язків.

В свою чергу, відповідно до пункту 4 розділу IV Порядку організації експертизи тимчасової втрати працездатності, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 09.04.2008 року №189, який зареєстрований в Міністерстві юстиції України 02.06.2021 року за №731/36353, лікарсько-консультативна комісія видає висновки або рекомендації щодо догляду за дитиною до досягнення нею шестирічного віку, а в разі, коли дитина хвора на цукровий діабет I типу (інсулінозалежний) - до досягнення дитиною 16-річного віку.

З проведеного ретельного аналізу наведених нормативних актів в контексті розподілення повноважень між ЛКК та МСЕК, колегія суддів приходить до висновку, що необхідність постійного стороннього догляду за хворою дружиною (чоловіком), а також батьками своїми чи дружини (чоловіка) підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії. В той же час, необхідність постійного стороннього догляду за хворою дитиною підтверджується висновком лікарсько-консультативної комісії.

Доводи позивача про суперечність норм Закону №2232-XII та Постанови КМУ №413 є недоречними, оскільки вони не містять конфлікту щодо їх змісту, а положення Постанови №413 конкретизують суб`єкт, який видає медичний висновок у залежності від віку особи, яка потребує стороннього догляду.

В даному випадку, для підтвердження необхідності стороннього догляду за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , позивач мав надати висновок медико-соціальної експертної комісії.

З огляду на зазначене, подане позивачем разом з рапортом про звільнення рішення лікарсько-консультативної комісії №187 від 13.12.2022 року, видане комунальним некомерційним підприємством Іванофранківської селищної ради «Іванофранківська районна лікарня», не є належним підтверджуючим документом для звільнення ОСОБА_1 з військової служби за підпунктом «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону №2232-XII, призваного на військову службу по мобілізації.

Таким чином, на час розгляду даної справи в суді апеляційної інстанції та за наявних у матеріалах справи доказів, у колегії суддів відсутні підстави для визнання за позивачем права на звільнення зі служби за мобілізацією в Збройних Силах України через сімейні обставини, а саме, через необхідність постійного стороннього догляду за хворою матір`ю.

Оскільки колегією суддів за наслідком розгляду даної справи не було встановлено підстав для звільнення позивача зі служби, заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню.

З огляду на викладене, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеному рішенні, у зв`язку з чим підстав для його скасування не вбачається.

Інші доводи апеляційної скарги встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Крім іншого, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Керуючись ст. 242-244, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 21 червня 2023 року у справі № 380/3563/23 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя С. П. Нос
судді Р. В. Кухтей
С. М. Шевчук
Повне судове рішення складено 09 жовтня 2023 року.