Справа № 380/1056/23
Суддя: Довга Ольга Іванівна
Дата ухвалення: 2023-10-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 жовтня 2023 рокуЛьвівСправа № 380/1056/23 пров. № А/857/13093/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючий-суддя Довга О.І.,

суддя Глушко І.В.,

суддя Запотічний І.І.

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 14 червня 2023 року (головуючий суддя Клименко О.М., м.Львів) у справі №380/1056/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби у Львівській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, -

В С Т А Н О В И В:

18.01.2023 позивач звернувся в суд першої інстанції з адміністративним позовом до Головного управління Державної податкової служби у Львівській області, в якому просив визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 06 вересня 2022 року № 2-1303 ГУ ДПС у Львівській області про визначення суми податкового зобов`язання у розмірі 210,00 грн.

Позов обґрунтовує тим, що податкове повідомлення-рішення ГУ ДПС у Львівській області від 06 вересня 2022 року № 2-1303 про визначення суми податкового зобов`язання у розмірі 210,00 грн за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що сплачується фізичними особами, які є власниками об`єктів житлової нерухомості, є протиправним та підлягає скасуванню, оскільки відповідно до свідоцтва про право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 67,00 кв.м. ця квартира належить на праві спільної сумісної власності позивачу, а також ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Відповідно до частини другої статті 370 Цивільного кодексу України у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Звідси, позивач висновує, що йому на праві приватної власності належить 1/4 згаданої квартири, що становить 16,75 кв.м. від її загальної площі. Згідно з вимогами підпункту 266.4.1 пункту 266.4 статті 266 Податкового кодексу України база оподаткування об`єкта/об`єктів житлової нерухомості, в тому числі їх часток, що перебувають у власності фізичної особи - платника податку, зменшується: для квартири/квартир незалежно від їх кількості - на 60 кв. метрів. З огляду на це позивач вважає, що його частка у нерухомому майні (16,75 кв.м.) не є об`єктом оподаткування. Інших об`єктів нерухомого майна позивач у власності не має. Також, позивач зауважує, що вказану вище частку у квартирі він набув внаслідок реалізації права на безоплатну приватизацію.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 14 червня 2023 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, позивачем подана апеляційна скарга, в якій зазначає, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, не у повному обсязі з`ясовано обставини, що мають значення для справи. Доводи апеляційної скарги аналогічні доводам позовної заяви. Крім того апелянт звертає увагу на те, що судом першої інстанції безпідставно не взято до уваги те, що частка у квартирі мною набута внаслідок реалізації права на безоплатну приватизацію державного житлового фонду. Вказує, що судом формально застосовано підпункт 266.1,2 пункту 266.1 статті 266 Податкового кодексу України, мотивуючи це тим, що вищевказана квартира загальною площею 67,00 кв.м. перебуває у спільній сумісній власності позивача та членів його сім`ї, така не поділена в натурі, а відтак у цьому випадку платником податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за такий об`єкт житлової нерухомості у межах встановленої Податковим кодексом України бази оподаткування (з урахуванням пільги у вигляді зменшення бази оподаткування на 60 кв. м.) відповідно до вимог підпункту «б» підпункту 266.1.2 пункту 266.1 статті 266 Податкового кодексу України повинен бути один з її власників, визначений за їх згодою. Зазначає, що в даному випадку базою оподаткування, враховуючи наявність чотирьох співвласників нерухомого майна, могла б бути лише квартира площею понад 240 кв.м. З урахуванням наведеного просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

08.09.2023 відповідачем до суду подано відзив на апеляційну скаргу. У відзиві зазначає, що оскільки платником податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за квартиру, яка знаходиться у спільній сумісній власності за адресою АДРЕСА_2 не подано заяву про визначення платника податку, тому з врахуванням підпункту «а» пп.266.7.1, пп. 266.7.2 п.266.7 ст.266 ПК України фізичній особі ОСОБА_1 сформовано податкове зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2021 рік та направлено податкове повідомлення-рішення №2-1303 від 06.09.2022р. на суму 210 гривень. Вважає, що Головне управління ДПС у Львівській області діяло згідно та у відповідності до норм національного законодавства. Просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги.

У відповідності до частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС), суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження, так як апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, що ухвалене в порядку письмового провадження (без повідомлення сторін) за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з огляду на наступні підстави.

Судом встановлені наступні обставини.

Позивачу ОСОБА_1 , а також членам його сім`ї: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на праві спільної сумісної власності (частка власності кожного з власників 1/1) належить квартира за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 67,00 кв.м. (Квартира), що підтверджується свідоцтвом про право власності на квартиру № НОМЕР_1 від 21 січня 2008 року (Свідоцтво № НОМЕР_1 ), витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 19500453 від 11 липня 2008 року (Витяг № 19500453), а також інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 322394318 від 09 лютого 2023 року (Інформаційна довідка № 322394318).

Вказана вище квартира приватизована зазначеними особами відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

06 вересня 2022 року ГУ ДПС у Львівській області прийняло податкове повідомлення-рішення № 2-1303, яким визначило ОСОБА_1 суму податкового зобов`язання у розмірі 210,00 грн за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що сплачується фізичними особами, які є власниками об`єктів житлової нерухомості (об`єкт оподаткування: квартира за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 67,00 кв.м.).

Позивач, важаючи вказане податкове повідомлення-рішення відповідача протиправним, звернувся в суд першої інстанції з позовом.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень, довів ті обставини, на яких ґрунтуються його заперечення.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком з огляду на наступне.

Згідно із положеннями ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів регулюються Податковим кодексом України № 2755-VI від 02 грудня 2010 року, який, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Склад податку на майно визначено статтею 265 Податкового кодексу України, згідно з якою податок на майно складається зокрема, з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Згідно з підпунктом 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 Податкового кодексу України платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Відповідно до підпункту 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.

Згідно з підпунктами 266.3.1-266.3.2 пункту 266.3 статті 266 Податкового кодексу України базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток. База оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.

Відповідно до вимог підпункту 266.4.1 пункту 266.4 статті 266 Податкового кодексу України база оподаткування об`єкта/об`єктів житлової нерухомості, в тому числі їх часток, що перебувають у власності фізичної особи - платника податку, зменшується: для квартири/квартир незалежно від їх кількості - на 60 кв. метрів. Таке зменшення надається один раз за кожний базовий податковий (звітний) період (рік).

Відповідно до підпункту 266.5.1 пункту 266.5 статті 266 Податкового кодексу України ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.

Відповідно до підпункту 266.6.1 пункту 266.6 статті 266 Податкового кодексу України базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року.

Згідно з підпунктом «а» підпункту 266.7.1 пункту 266.7 статті 266 Податкового кодексу України обчислення суми податку з об`єкта/об`єктів житлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, здійснюється контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника такої нерухомості у такому порядку: за наявності у власності платника податку одного об`єкта житлової нерухомості, в тому числі його частки, податок обчислюється, виходячи з бази оподаткування, зменшеної відповідно до підпунктів «а» або «б» підпункту 266.4.1 пункту 266.4 цієї статті, та відповідної ставки податку.

Відповідно до підпункту 266.7.2 пункту 266.7 статті 266 Податкового кодексу України податкове/податкові повідомлення-рішення про сплату суми/сум податку, обчисленого згідно з підпунктом 266.7.1 пункту 266.7 цієї статті, разом з детальним розрахунком суми/сум податку, та відповідні платіжні реквізити, зокрема, органів місцевого самоврядування за місцезнаходженням кожного з об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, надсилаються платнику податку контролюючим органом у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу, до 1 липня року, що настає за базовим податковим (звітним) періодом (роком).

Визначення платників податку в разі перебування об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості у спільній частковій або спільній сумісній власності кількох осіб надає підпункт 266.1.2 пункту 266.1 статті 266 Податкового кодексу України, яким встановлено наступне: а) якщо об`єкт житлової та/або нежитлової нерухомості перебуває у спільній частковій власності кількох осіб, платником податку є кожна з цих осіб за належну їй частку; б) якщо об`єкт житлової та/або нежитлової нерухомості перебуває у спільній сумісній власності кількох осіб, але не поділений в натурі, платником податку є одна з таких осіб-власників, визначена за їх згодою, якщо інше не встановлено судом; в) якщо об`єкт житлової та/або нежитлової нерухомості перебуває у спільній сумісній власності кількох осіб і поділений між ними в натурі, платником податку є кожна з цих осіб за належну їй частку.

Аналізуючи наведену норму, апеляційний суд зауважує, що якщо об`єкт житлової та/або нежитлової нерухомості перебуває у спільній сумісній власності кількох осіб, але не поділений в натурі, то в такому випадку платником податку є одна з таких осіб-власників, визначена за їх згодою, якщо інше не встановлено судом.

З матеріалів справи вбачається, а саме: Свідоцтва № НОМЕР_1 , Витягу № 19500453 та Інформаційної довідки № 322394318, що об`єкт житлової нерухомості квартира за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 67,00 кв.м. належить на праві спільної сумісної власності чотирьом особам: позивачу ОСОБА_1 , а також членам його сім`ї: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Частка кожного з власників становить 1/1.

Таким чином, вищевказана квартира загальною площею 67,00 кв.м. перебуває у спільній сумісній власності позивача та членів його сім`ї, така не поділена в натурі, а відтак у цьому випадку платником податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за такий об`єкт житлової нерухомості у межах встановленої Податковим кодексом України бази оподаткування (з урахуванням пільги у вигляді зменшення бази оподаткування на 60 кв. м.) відповідно до вимог підпункту «б» підпункту 266.1.2 пункту 266.1 статті 266 Податкового кодексу України повинен бути один з її власників, визначений за їх згодою. Враховуючи те, що в матеріалах справи відсутні докази звернення власників Квартири до податкового органу із заявою про визначення платника податку за вказаний об`єкт житлової нерухомості, то відповідач правомірно визначив таким позивача, як особу, яка зазначена першим серед чотирьох власників Квартири у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, даними яких податковий орган зобов`язаний керуватися при визначенні сум податку в силу вимог підпункту 266.3.2 пункту 266.3 статті 266 Податкового кодексу України.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що податкове зобов`язання з податку на нерухоме майно на Квартиру податковий орган визначив лише одному з власників Квартири у межах встановленої Податковим кодексом України бази оподаткування (з урахуванням пільги у вигляді зменшення бази оподаткування на 60 кв. м.), що повністю відповідає вимогам підпункту «б» підпункту 266.1.2 пункту 266.1 статті 266 Податкового кодексу України.

Апеляційний суд вважає необгрунтованими доводи апелянта, що йому на праві приватної власності належить 1/4 згаданої квартири, що становить 16,75 кв.м. від її загальної площі, оскільки такі доводи спростовуються даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, які є офіційними, та правовстановлюючими документами на Квартиру, з яких чітко видно, що Квартира, яка перебуває у спільній сумісній власності позивача та членів його сім`ї, не поділена в натурі частка кожного з власників становить 1/1.

Разом з тим, відповідно до частини другої статті 370 Цивільного кодексу України у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Крім того, частиною третьою цієї статті передбачено, що виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу..

Статтею 364 Цивільного кодексу України передбачено, що договір про виділ у натурі частки з нерухомого спільного майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Колегія суддів звертає увагу, що апелянт не подав ні до контролюючого органу, ні до суду відповідного письмового нотаріально посвідченого договору про виділ у натурі частки з Квартири. Більше того, відповідні відомості (виділ частки Квартири) повинні бути відображені у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, дані якого є офіційними, та якими податковий орган зобов`язаний керуватися при визначенні сум податку, про що вже зазначено судом вище, а також у правовстановлюючих документах на Кватиру, чого у спірному випадку позивач жодними належними та допустимими доказами не довів.

Щодо доводів апелянта стосовно того, що частка у Квартирі набута ним внаслідок реалізації права на безоплатну приватизацію, апеляційний суд зазначає, що Податковий кодекс України не звільняє платника податків від обов`язку сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, у разі безоплатного набуття ним у власність об`єкта житлової нерухомості (об`єкта оподаткування). Тому вказана обставина жодного правового значення для вирішення цього спору не має.

Отже, суд апеляційної інстанції вважає, що відповідач правомірно сформував позивачу податкове зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на об`єкт житлової нерухомості квартиру за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 67,00 кв.м. у розмірі 210,00 грн, а тому оскаржуване податкове повідомлення-рішення ГУ ДПС у Львівській області від 06 вересня 2022 року № 2-1303 є законним.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09.12.1994, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд визнає, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив обставини справи та ухвалив законне рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно, об`єктивно і всебічно з`ясованих обставинах, доводи апеляційних скарг їх не спростовують, а тому підстав для скасування рішення суду першої інстанції немає.

Згідно з ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Зазначене положення поширюється на доказування правомірності оскаржуваного рішення (дії чи бездіяльності). Окрім доказування правових підстав для рішення (тобто правомірності), суб`єкт владних повноважень повинен доказувати фактичну підставу, тобто наявність фактів, з якими закон пов`язує можливість прийняття рішення, вчинення дії чи утримання від неї.

В розумінні ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним, обґрунтованим та відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 14 червня 2023 року у справі № 380/1056/23 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя О. І. Довга
судді І. В. Глушко
І. І. Запотічний