Справа № 160/25497/23
Суддя: Прудник Сергій Володимирович
Дата ухвалення: 2023-10-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

06 жовтня 2023 року Справа 160/25497/23

Суддя Дніпропетровського окружного адміністративного суду Прудник Сергій Володимирович, перевіривши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради про скасування рішення, -

ВСТАНОВИВ:

03.10.2022 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради, в якій позивач просить суд:

- скасувати рішення Дніпровської міської ради від 21.10.2020 року № 328/62 «Про відмову в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по АДРЕСА_1 по фактичному розміщенню торгівельного павільйону».

Означені позовні вимоги вмотивовані тим, що спірне рішення є протиправним та підлягає скасуванню, оскільки 28.10.2019 року позивач у встановленому законом порядку звернулася до голови Дніпровської міської ради із клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, орієнтовною площею 0,0198 га, за адресою: АДРЕСА_1 , на якій розміщено торгівельний павільйон, який належить останній на праві приватної власності. Цільове призначення ділянки - комерційна діяльність. Разом із цією заявою були подані необхідні додатки, в тому числі графічні матеріали, що забезпечують чітке відображення всіх елементів та написів, що містить графічне зображення земельної ділянки із зазначенням місця розташування її меж, контурів об`єктів нерухомого майна. Також з аналогічним клопотанням до голови Дніпровської міської ради звернулась громадянка ОСОБА_2 . 21.10.2020 року Дніпровська міська рада прийняла рішення № 328/62 про відмову в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, орієнтовною площею 0,0198 га, за адресою: АДРЕСА_1 , на якій розміщено торгівельний павільйон, який належить позивачу на праві приватної власності. При цьому, прийняте рішення про відмову в задоволенні клопотання від 28.10.2019 року, яким відмовлено в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по АДРЕСА_1 по фактичному розміщенню торгівельного павільйону абсолютно не мотивоване, не обґрунтоване, безпідставне та ще й прийнято з порушенням строку розгляду практично на рік. Відповідач, в силу вимог Земельного кодексу України та покладених на нього обов`язків, зобов`язаний в кожному випадку дослідити фактичні обставини повно та всебічно для з`ясування наявності чи відсутності встановлених законом підстав для відмови в задоволенні клопотання. Однак, жодної обґрунтованої з наведених у ч. 3 ст.123 Земельного кодексу України підстав для відмов у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою відповідачем не зазначено. Далі, рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25.10.2021 року було задоволено позовну заяву ОСОБА_2 та визнано протиправним та скасовано рішення Дніпровської міської ради від 21.10.2020 року № 328/62 "Про відмову в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по АДРЕСА_1 по фактичному розміщенню торгівельного павільйону" ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . В подальшому постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 14.12.2021 року у справі № 160/6362/21 задоволено апеляційну скаргу Дніпровської міської ради та скасовано вказане рішення Дніпропетровського окружною адміністративного суду від 25.06.2021 року.

Позивач стверджує, що судові рішення у справі № 160/6362/21 стосуються її права, свобод, інтересів та обов`язків, при тому що позивач не була залучена до участі у справі. Позивач не приймала участь у розгляді справи, яка стосувалася її прав та інтересів, була позбавлена надати відзив на позовну заяву, відзив на апеляційну скаргу та інші процесуальні документи, в тому числі заявляти клопотання та надавати докази. При цьому з оскаржуваного рішення чітко видно, що воно стосується як ОСОБА_2 , так і позивача ОСОБА_1 . Під час розгляду справи в апеляційній інстанції колегія суддів дійшла до висновку про те, що суд першої інстанції при розгляді справи № 160/6362/21 не звернув уваги на вимоги ст. 383 КАС України, що призвело до помилкових висновків та порушень процесуального закону. На думку апеляційного суду, ОСОБА_2 мала подати заяву у відповідності до статті 383 КАС України, а не звертатися з новим позовом, оскільки рішення відповідача №328/62 від 21.10.2020 року прийнято на виконання рішення суду у справі №160/3107/20. При цьому суд зазначив, що у справі №160/3107/20 вже розглядалося питання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по АДРЕСА_1 по фактичному розміщенню торговельного павільйону. Вказана постанова Третього апеляційного адміністративного суду від 14.12.2021 року у справі № 160/6362/21 необґрунтована та безпідставна, прийнята, з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

18.10.2022 року позивачем було подано касаційну скаргу до Верховного суду. Ухвалою Верховного суду від 28.11.2022 року позивачу відмовлено у відкритті касаційного провадження у справі № 160/6362/21 за її касаційною скаргою на постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 14.12.2021 року. У вказаній ухвалі Верховний суд зазначив, що позивач може подати касаційну скаргу на постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 14.12.2021 року лише після апеляційного оскарження нею постанови суду апеляційної інстанції. Так, в ухвалі Верховного суду дослівно зазначено, що позивач може подати касаційну скаргу на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 15.06.2021 року та на постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 14.12.2021 року лише після апеляційного оскарження позивачем постанови суду апеляційної інстанції. В зв`язку з цим, на виконання ухвали Верховного суду від 28.11.2022 року, позивачем 06.01.2023 року було подано апеляційну скаргу та клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження постанови Третього апеляційного адміністративною суду від 14.12.2021 року. Дослідивши подану апеляційну скаргу, судова колегія Третього апеляційного адміністративного суду не вбачала підстав для відкриття апеляційного провадження у справі, оскільки, на думку судової колегії, апеляційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає апеляційному оскарженню. Тож, 01.02.2023 року ухвалою Третього апеляційного адміністративного суду позивачу було відмовлено у відкритті апеляційного оскарження. Відмовляючи у відкритті апеляційного провадження Третій апеляційний адміністративний суд повністю проігнорував та не прийняв до уваги ухвалу Верховного суду від 28.11.2022 року, де зазначено, що позивач може подати касаційну скаргу на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25.06.2021 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 14.12.2021 року лише після апеляційного оскарження позивачем постанови суду апеляційної інстанції. 16.05.2023 року позивачем подано касаційну скаргу на ухвалу Третього апеляційного адміністративного суду про відмову у відкритті апеляційного провадження у справі № 160/6362/21 від 01.02.2023 року. Тож, 08.06.2023 року ухвалою Верховного Суду позивачу відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою на ухвалу Третього апеляційного адміністративного суду від 01.02.2023 року у справі №160/6362/21, оскільки колегія суддів зазначає, що чинним процесуальним законодавством не передбачено можливості апеляційного оскарження постанови суду апеляційної інстанції, а тому Верховний Суд констатує, що суд апеляційної інстанції, дійшовши висновку про необхідність відмови у відкриті апеляційного провадження, вірно застосував положення пункту 1 частини першої статті 299 КАС України. Таким чином, враховуючи ухвалу Верховного суду від 08.06.2023 року, в постанові від 28.11.2022 року Верховний суд в першому випадку не вірно зазначив що позивач може подати касаційну скаргу на постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 14.12.2021 року лише після апеляційного оскарження нею постанови суду апеляційної інстанції і не розглянув справу по суті. Позивачем було подано касаційну скаргу. 19.07.2023 року Верховним Судом прийнято ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження де зазначено, що позивач не набула права на касаційне оскарження постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 14.12.2021 року. Таке право може виникнути у випадку апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції за її скаргою. Але рішення суду першої інстанції позивача повністю влаштовувало, позивача не влаштовувало рішення апеляційної інстанції.

За відомостями з витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.10.2023 року зазначена вище справа розподілена та 04.10.2023 року передана судді Пруднику С.В.

Відповідно до ч. 1 ст. 171 КАС України суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи: подана позовна заява особою, яка має адміністративну процесуальну дієздатність; має представник належні повноваження (якщо позовну заяву подано представником); відповідає позовна заява вимогам, встановленим ст. ст. 160, 161, 172 КАС України; належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства і чи подано позовну заяву з дотриманням правил підсудності; позов подано у строк, установлений законом (якщо позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними); немає інших підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви або відмови у відкритті провадження в адміністративній справі, встановлених КАС України.

Однак, дана позовна заява не відповідає вимогам ст. 161 та 169 КАС України.

Так, відповідно до частини 1 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

У частині 2 цієї статті зазначено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено іншого, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Так, у поданій до суду позовній заяві позивач просить суд скасувати рішення Дніпровської міської ради від 21.10.2020 року № 328/62 «Про відмову в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по АДРЕСА_1 по фактичному розміщенню торгівельного павільйону»

В той же час, до суду позивач звернувся 03.10.2023 року, про що свідчить штемпель Дніпропетровського окружного адміністративного суду.

В поданій до суду заяві про поновлення строку звернення до адміністративного суду ОСОБА_3 стверджує, що 18.10.2022 року позивачем було подано касаційну скаргу до Верховного суду. Ухвалою Верховного суду від 28.11.2022 року позивачу відмовлено у відкритті касаційного провадження у справі № 160/6362/21 за її касаційною скаргою на постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 14.12.2021 року. У вказаній ухвалі Верховний суд зазначив, що позивач може подати касаційну скаргу на постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 14.12.2021 року лише після апеляційного оскарження нею постанови суду апеляційної інстанції. Так, в ухвалі Верховного суду дослівно зазначено, що позивач може подати касаційну скаргу на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 15.06.2021 року та на постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 14.12.2021 року лише після апеляційного оскарження позивачем постанови суду апеляційної інстанції. В зв`язку з цим, на виконання ухвали Верховного суду від 28.11.2022 року, позивачем 06.01.2023 року було подано апеляційну скаргу та клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження постанови Третього апеляційного адміністративною суду від 14.12.2021 року. Дослідивши подану апеляційну скаргу, судова колегія Третього апеляційного адміністративного суду не вбачала підстав для відкриття апеляційного провадження у справі, оскільки, на думку судової колегії, апеляційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає апеляційному оскарженню. Тож, 01.02.2023 року ухвалою Третього апеляційного адміністративного суду позивачу було відмовлено у відкритті апеляційного оскарження. Відмовляючи у відкритті апеляційного провадження Третій апеляційний адміністративний суд повністю проігнорував та не прийняв до уваги ухвалу Верховного суду від 28.11.2022 року, де зазначено, що позивач може подати касаційну скаргу на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25.06.2021 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 14.12.2021 року лише після апеляційного оскарження позивачем постанови суду апеляційної інстанції. 16.05.2023 року позивачем подано касаційну скаргу на ухвалу Третього апеляційного адміністративного суду про відмову у відкритті апеляційного провадження у справі № 160/6362/21 від 01.02.2023 року. Тож, 08.06.2023 року ухвалою Верховного Суду позивачу відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою на ухвалу Третього апеляційного адміністративного суду від 01.02.2023 року у справі №160/6362/21, оскільки колегія суддів зазначає, що чинним процесуальним законодавством не передбачено можливості апеляційного оскарження постанови суду апеляційної інстанції, а тому Верховний Суд констатує, що суд апеляційної інстанції, дійшовши висновку про необхідність відмови у відкриті апеляційного провадження, вірно застосував положення пункту 1 частини першої статті 299 КАС України. Таким чином, враховуючи ухвалу Верховного суду від 08.06.2023 року, в постанові від 28.11.2022 року Верховний суд в першому випадку не вірно зазначив що позивач може подати касаційну скаргу на постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 14.12.2021 року лише після апеляційного оскарження нею постанови суду апеляційної інстанції і не розглянув справу по суті. Позивачем було подано касаційну скаргу. 19.07.2023 року Верховним Судом прийнято ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження де зазначено, що позивач не набула права на касаційне оскарження постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 14.12.2021 року. Таке право може виникнути у випадку апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції за її скаргою. Але рішення суду першої інстанції позивача повністю влаштовувало, позивача не влаштовувало рішення апеляційної інстанції.

Крім того рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25.06.2021 року, постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 14.12.2021 року, ухвалу Верховного Суду від 05.07.2022 року,

При цьому, позивач не приймала участь у розгляді справи № 160/6362/21. Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25.06.2021 року, постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 14.12.2021 року, ухвалу Верховного Суду від 05.07.2022 року ОСОБА_1 отримала від ОСОБА_2 та ознайомилася з ними 14.10.2022 року. В цей час в зв`язку з введенням в Україні військового стану позивач знаходилась за межами Дніпропетровської області і не мала можливості подати позовну заяву та зібрати докази на її підтвердження, така можливість з`явилася лише 27.09.2023 року. Тож, оскільки позивач не приймала участь у розгляді справи № 160/6362/21 по суті в жодному із судів, отримала та ознайомилася із судовими рішеннями 14.10.2022 року, перебувала за межами Дніпропетровської області з огляду на воєнний стан, з огляду на обізнаність щодо існування рішення Верховного суду від 19.07.2023 року, просить поновити строк звернення до суду із даною позовною заявою.

В той же час, у заяві про поновлення строку позивачем зазначається, що із судовими рішеннями у справі № 160/6362/21 позивач ознайомилась 14.10.2022 року, а чому саме з 14.10.2023 року до 19.07.2023 року позивач не зверталась до суду, остання не зазначає, докази не надає. Так само позивач не обґрунтовує причини пропуску звернення до суду із позовом з 19.07.2023 року по 02.10.2023 року.

Щодо доводів позивача в частині введення воєнного стану, суд зазначає, що представник позивача не наводить аргументів, яким саме чином дана обставина обмежила право позивача на своєчасне звернення до суду із позовною заявою.

Суд зазначає, що згідно з частиною 2 статті 44 КАС України учасники справи зобов`язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Відповідно до пункту 6 частини 5 статті 44 КАС України учасники справи зобов`язані виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки.

Законодавче обмеження строку оскарження рішень відповідача, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах.

Поважними причинами визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що оскаржує судове рішення та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій, що підтверджені належними доказами.

У рішенні від 07 липня 1989 року у справі "Union Alimentaria Sanders S.A. v. Spain" Європейський суд з прав людини зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, пов`язаних зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Тож, з ч. 1, 3 ст.45 КАС України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами. Зловживання процесуальними правами не допускається. Якщо подання скарги, заяви, клопотання визнається зловживанням процесуальними правами, суд з урахуванням обставин справи має право залишити без розгляду або повернути скаргу, заяву, клопотання.

Відповідно до ст.129 Конституції України та ст.8 КАС України, однією із засад судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні від 15 травня 2008 року "Надточій проти України" принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище у порівнянні з опонентом.

Слід зазначити, що Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 30.01.2019 року по справі №706/1272/14-ц висловлена позиція щодо необхідності доведення учасниками справи обставин пропуску строку звернення до суду.

Питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини."

Верховний Суд у постанові від 20.11.2018 р. у справі № 907/50/16, зокрема вказав, що позовна давність не є інститутом процесуального права і не може бути відновлена. Позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності.

Відтак, у задоволенні заяви позивача про визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними та поновлення строку звернення до суду слід відмовити.

Згідно з ч. 1 ст. 123 КАС України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

Суд зазначає, що інститут строків у адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Строки звернення до адміністративного суду з позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

У рішенні ЄСПЛ від 03 квітня 2008 року у справі Пономарьов проти України зазначено, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є обмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави.

За висновком ЄСПЛ, викладеним в його рішенні від 18 жовтня 2005 року у справі МШ Голуб проти України, право на звернення до суду, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним; воно може бути обмеженим, особливо щодо умов прийнятності скарги, оскільки за своєю природою це право вимагає регулювання з боку держави, яка щодо цього користується певними межами самостійного оцінювання.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (п. 33 рішення від 21 грудня 2010 року у справі Перетяка та Шереметьєв проти України).

Отже, за практикою ЄСПЛ застосування судами наслідків пропущення строків звернення до суду не є порушенням права на доступ до суду.

Вказана правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.06.2019 року по справі №9901/82/19.

Частиною 6 ст. 161 КАС України визначено, що у разі пропуску строку звернення до адміністративного суду позивач зобов`язаний додати до позову заяву про поновлення цього строку та докази поважності причин його пропуску.

Згідно з ч. 1 ст. 169 КАС України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, встановлених статтями 160, 161 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня подання позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху, у якій зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення.

З огляду на викладене, позовну заяву слід залишити без руху із встановленням позивачу строку для усунення недоліків шляхом надання до суду вмотивованої заяви про поновлення пропущеного строку звернення до суду із позовною заявою, вказавши інші обґрунтовані підстави для поновлення такого строку, якщо вони є, та надати суду докази поважності причин його пропуску.

Вищенаведені обставини вказують на невідповідність позовної заяви вимогам встановленим КАС України, а тому вона підлягає залишенню без руху з наданням позивачу строку для усунення вказаних недоліків.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 160, 161, 169, 171, 248 Кодексу адміністративного судочинства України, суддя, -

УХВАЛИВ:

Визнати неповажними підстави пропуску строку звернення до суду, які вказані в заяві про поновлення строку ОСОБА_1 .

Позовну заяву ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради про скасування рішення - залишити без руху.

Позивачу надати строк для усунення недоліків позовної заяви протягом 10 (десяти) робочих днів, з моменту отримання копії даної ухвали, шляхом подання до суду:

- вмотивованої заяви про поновлення пропущеного строку звернення до суду із позовною заявою, вказавши інші обґрунтовані підстави для поновлення такого строку, якщо вони є, та надати суду докази поважності причин його пропуску.

Роз`яснити позивачеві, що якщо недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, не будуть усунуті у встановлений судом строк, позовна заява буде повернута відповідно до пункту 1 частини 4 статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України.

Копію ухвали про залишення позовної заяви з руху невідкладно надіслати особі, що звернулась із позовною заявою.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя С. В. Прудник