Справа № 420/2636/23
Суддя: Єщенко О.В.
Дата ухвалення: 2023-10-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 жовтня 2023 р.м. ОдесаСправа № 420/2636/23

Місце ухвалення рішення суду 1 інстанції:

м. Одеса;

Дата складання повного тексту рішення суду 1 інстанції:

01.05.2023 року;

Головуючий в 1 інстанції: Бутенко А.В.

П`ятий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:

Головуючого судді Єщенка О.В.

суддів Крусяна А.В.

Яковлєва О.В.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Військової академії (м. Одеса) на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 01 травня 2023 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової академії (м. Одеса) про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив:

визнати протиправними дії Військової академії (м. Одеса) відносно несвоєчасного розрахунку за період з 06.03.2015 року по 26.01.2023 року;

зобов`язати Військову академію (м. Одеса) виплатити грошове забезпечення за весь час затримки по день фактичного розрахунку в розмірі середнього грошового забезпечення за останні два місяці, але не більше ніж за шість місяців.

В обґрунтування позову зазначено, що у період з 09.10.2007 року по 06.03.2015 року позивач проходив військову службу у Військовій академії (м. Одеса). Відповідно до наказу начальника Генерального штабу Головнокомандувача Збройних Сил України від 06.03.2015 року №93 позивач вибув до нового місця проходження військової служби Науково-дослідного центру Збройних Сил України «Державний океанаріум» на посаду начальника науково-дослідного відділу (екологічного забезпечення військово-морської діяльності).

За період проходження військової служби позивачу не нараховувалась у належному розмірі та порядку індексація грошового забезпечення. Вказану бездіяльність Військової академії (м. Одеса) позивач оскаржив в судовому порядку та рішенням суду, яке набрало законної сили в іншій адміністративній справі, зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити на його користь у повному обсязі індексацію грошового забезпечення за період з січня 2008 року по березень 2015 року з урахуванням базового місяця для обчислення індексації січня 2008 року.

Фактичний повний розрахунок проведений з позивачем 26.01.2023 року шляхом нарахування та виплати індексації грошового забезпечення за цей період у сумі 28356,27 грн.

У зв`язку із чим, з огляду на положення статтей 116, 117 КЗпП України та фактичну затримку повного розрахунку під час припинення із відповідачем (роботодавцем), наполягає на відшкодуванні за рахунок відповідача середнього грошового забезпечення за відповідний період.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 01 травня 2023 року адміністративний позов задоволено.

Суд визнав протиправними дії Військової академії (м. Одеса) щодо проведення несвоєчасного розрахунку з ОСОБА_1 при звільненні.

Зобов`язав Військову академію (м. Одеса) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив з того, що умовами застосування положень 117 Кодексу законів про працю України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

З огляду на те, що матеріалами справи підтверджено не виконання відповідачем обов`язку, встановленого статтею 116 Кодексу законів про працю України та пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, що виразилось у не проведенні повного розрахунку із позивачем під час звільнення з Військової академії (м. Одеса), суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та наявність правових обставин для зобов`язання відповідача нарахувати і виплатити позивачу середній заробіток за час затримки фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

В апеляційній скарзі Військова академія (м. Одеса), посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування судом обставин справи, просить скасувати судове рішення та прийняти нове про відмову у задоволенні позову у повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначено, що судом першої інстанції не надано належної правової оцінки положенням законодавства, що регулює спірні правовідносини, та обставинам справи і помилково не враховано, що порядок проходження військової служби у Збройних Силах України, а також питання, пов`язані з проходженням такої служби, врегульовані спеціальним законодавством та ці правовідносини не поширюються загальне трудове законодавство.

При цьому, важливою у спірних правовідносинах та у вирішенні питання про наявність/відсутність у позивача права на компенсацію за несвоєчасний розрахунок є та обставина, що позивач на момент виникнення цих правовідносин не був звільнений з військової служби.

Акцентуючи увагу на відсутності між сторонами спору щодо розміру грошового забезпечення на момент виключення позивача зі списків частини, а також неможливості застосування положень статті 117 Кодексу законів про працю України після присудження особі заборгованості із заробітної плати, апелянт наполягає на повній необґрунтованості позовних вимог та відсутності правових обставин для їх задоволення.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 посилається на необґрунтованість доводів апелянта, правильність висновків суду першої інстанції та відсутність обставин для скасування судового рішення.

Судом першої інстанції з`ясовано, що у період з 09.10.2007 року по 06.03.2015 року ОСОБА_1 проходив військову службу у Військовій академії (м. Одеса).

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 21 лютого 2022 року, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 27 липня 2022 року по справі №420/24043/21, зобов`язано Військову академію (м. Одеса) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення у повному обсязі за період з 01.01.2008 року по березень 2015 року з урахуванням базового місяця для обчислення індексації - січня 2008 року.

На виконання судового рішення у справі №420/24043/21 відповідач 26.01.2023 перерахував позивачу 28356,27 грн., що підтверджується випискою по картковому рахунку.

Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 14 вересня 2023 року у цій справі витребувано у Військової академії (м. Одеса) належним чином оформлені докази, а саме:

копію наказу про виключення ОСОБА_1 зі списків особового складу та його переведення до іншого місця для подальшого проходження військової служби;

довідку про середнє грошове забезпечення ОСОБА_1 за повні два місяці проходження військової служби, що передують виключенню позивача зі списків особового складу, обчислене відповідно до Порядку від 08.02.1995 року №100 з урахуванням положень Порядку від 07.06.2018 року №260.

Витребувано в Інституту Військово-Морських Сил Національного університету «Одеська морська академія»:

наказ від 08.07.2020 року №131, яким ОСОБА_1 звільнено з військової служби у запас та виключено зі списків особового складу частини і всіх видів грошового забезпечення;

довідку про середнє грошове забезпечення ОСОБА_1 за повні два місяці проходження військової служби, що передують виключенню позивача зі списків особового складу, обчислене відповідно до Порядку від 08.02.1995 року №100 з урахуванням положень Порядку від 07.06.2018 року №260.

Витребувані апеляційним судом докази від Інституту Військово-Морських Сил Національного університету «Одеська морська академія» та Військової академії (м. Одеса) надійшли відповідно 20.09.2023 року та 26.09.2023 року.

Так, апеляційний суд встановив, що наказом начальника Військової академії (м. Одеса) від 24.03.2015 року №62 підполковника ОСОБА_1 , старшого викладача-начальника служби радіаційного, хімічного, біологічного захисту та екологічної безпеки кафедри тактики факультету високомобільних десантних військ та розвідки, призначеного наказом начальника Генерального штабу-Головнокомандувача Збройних Сил України від 06.03.2015 року №93 на посаду начальника науково-дослідного відділу (екологічного забезпечення військово-морської діяльності) Науково-дослідного центру Збройних Сил України «Державний океанаріум», визначено таким, що здав справи та посаду старшого викладача-начальника служби радіаційного, хімічного, біологічного захисту та екологічної безпеки кафедри тактики факультету високомобільних десантних військ та розвідки Військової академії.

Цим наказом позивача виключено зі списків особового складу академії, всіх видів забезпечення 24.03.2015 року.

Учасниками не заперечується, що із виданням цих наказів позивач вибув для подальшого проходження військової служби в Інституті Військово-Морських Сил Національного університету «Одеська морська академія».

Наказом начальника Інституту Військово-Морських Сил Національного університету «Одеська морська академія» від 08.07.2020 року №131 капітана 2 рангу ОСОБА_1 , начальника науково-дослідного управління розвитку системи оперативного (бойового) забезпечення Військово-Морських Сил науково-дослідного центру Збройних Сил України «Державний океанаріум» Інституту Військово-Морських Сил Національного університету «Одеська морська академія», звільненого наказом Командувача Військово-Морських Сил Збройних Сил України від 22.06.2020 року №174 з військової служби в запас за підпунктом «а» (у зв`язку із закінченням строку дії контракту) пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», визначено таким, що справи та посаду здав.

Разом з цим, з огляду на те, що обов`язок по нарахуванню та виплаті середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при виключенні зі списків особового складу Військової академії (м. Одеса) відповідачем не виконано, позивач звернувся до суду із цим позовом за захистом своїх прав та інтересів.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців та прирівняних до них осіб (зокрема, затримку виплати грошового забезпечення) не врегульовані положеннями спеціального законодавства про порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення. В той же час такі питання врегульовані КЗпП України.

Відповідно до частини 1 статті 47 КЗпП України (в редакції, яка діяла на момент виключення позивача зі списків особового складу) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Так, відповідно до статті 116 КЗпП України (в редакції, яка діяла на момент виключення позивача зі списків особового складу) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

За правилами статті 117 КЗпП України (в редакції, яка діяла на момент виключення позивача зі списків особового складу та до 19.07.2022 року до дати набрання чинності Закону №2352-IX від 01.07.2022 року) в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

З 19.07.2022 року положення статті 117 КЗпП України передбачають, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Стаття 116 КЗпП оперує поняттям «всі суми, що належать працівнику», а стаття 117 цього Кодексу передбачає санкцію за невиплату відповідних сум при звільненні.

Умовами застосування частини 1 статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу (роботодавця) у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (з відповідного періоду не більш як за шість місяців).

Водночас, статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу (роботодавця) належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган (роботодавець) повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору (з відповідного періоду але не більш як за шість місяців).

Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, передбачена статтею 117 КЗпП України.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

У разі невиплати повного грошового забезпечення на день звільнення військовослужбовця зі служби, підлягає застосуванню відповідальність, передбачена статтею 117 КЗпП України.

При цьому, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Слід враховувати, що правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 року №2232-XII.

Зокрема, частиною 3 статті 24 Закону України від 25.03.1992 року №2232-XII передбачено, що закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

У частині 1 статті 26 Закону України від 25.03.1992 року №2232-XII (в редакції, яка діяла на час виключення позивача зі списків особового складу Військової академії (м. Одеса)) передбачено, що звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється:

а) у запас, якщо військовослужбовці не досягли граничного віку перебування в запасі і за станом здоров`я придатні до військової служби;

б) у відставку, якщо військовослужбовці досягли граничного віку перебування в запасі та у військовому резерві або визнані військово-лікарськими комісіями непридатними за станом здоров`я до військової служби з виключенням з військового обліку.

Також, відповідно до пункту 40 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 року №1153/2008, у разі переміщення по службі військовослужбовця з однієї військової частини до іншої для дальшого проходження військової служби дія контракту про проходження військової служби не припиняється. Окремі умови контракту за новим місцем служби можуть бути переглянуті та засвідчені підписами сторін контракту.

Разом з цим, відповідно до пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 року №1153/2008, після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання.

Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Слід також, зазначити, що відповідно до пункту 7 Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міноборони України від 07.06.2018 року №260, військовослужбовцям, які виключаються зі списків особового складу військової частини, грошове забезпечення виплачується до дня виключення включно. В наказах про виключення зі списків особового складу обов`язково зазначається про виплату одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Виплата грошового забезпечення в разі вибуття військовослужбовців до нового місця служби за строк із дня, наступного за днем виключення зі списків особового складу військової частини, і до дня прийняття посади здійснюється за новим місцем служби в розмірі, встановленому за попереднім місцем служби, після зарахування їх на грошове забезпечення до цієї військової частини.

За час прийняття справ і посади військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, в межах строків, визначених чинним законодавством для прийняття та здавання справ і посади, виплачується грошове забезпечення, яке військовослужбовець отримував за останньою займаною посадою, виходячи з окладу за військове звання, посадового окладу, надбавки за вислугу років, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення та премії.

У разі виникнення спірних питань щодо нарахування грошового забезпечення виплата здійснюється у безспірному розмірі до вирішення питань у встановленому чинним законодавством порядку.

Отже, з огляду на наведені приписи Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, переміщення (вибуття) військовослужбовця до нового місця служби та звільнення військовослужбовця з військової служби не є тотожними поняттями.

Виходячи з обставин цієї справи, під час виключення позивача зі списків особового складу Військової академії (м. Одеса) здійснено нарахування грошового забезпечення у безспірному розмірі. Оспорювану частину грошового забезпечення в подальшому нараховано на виконання рішення суду.

Судом першої інстанції помилково не враховано, що на момент виникнення спірних правовідносин та звернення із цим адміністративним позовом, позивач продовжує проходити військову службу, з військової служби звільнений не був та дія контракту про проходження військової служби з ним не припинена.

На переконання апеляційного суду, наведеним виключаються правові обставини для застосування положень статті 117 КЗпП України у зв`язку із затримкою розрахунку на момент виключення позивача зі списків особового складу, не пов`язаним із його звільненням з військової служби.

При цьому, у даній справі не є спірним дотримання вимог трудового законодавства, у тому числі щодо належного та своєчасного розрахунку, під час подальшого проходження позивачем військової служби в Інституті Військово-Морських Сил Національного університету «Одеська морська академія».

Враховуючи викладене, оскільки висновки суду першої інстанції не відповідають нормам матеріального і процесуального права та обставинам справи, колегія суддів відповідно до статті 317 КАС України вважає, що рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до приписів ч. 5 ст. 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Керуючись ст.ст. 308, 311, п. 2 ч. 1 ст. 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Військової академії (м. Одеса) задовольнити.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 01 травня 2023 року скасувати.

Ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Військової академії (м. Одеса) про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її прийняття, але може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Головуючий-суддя: О.В. Єщенко

Судді: А.В. Крусян

О.В. Яковлєв