Справа № 420/691/23
Суддя: Ступакова І.Г.
Дата ухвалення: 2023-10-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 жовтня 2023 р.м. ОдесаСправа № 420/691/23

Головуючий в 1 інстанції: Цховребова М.Г. Дата і місце ухвалення: 14.07.2023р., м. Одеса
Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду

у складі:

головуючого Ступакової І.Г.

суддів Бітова А.І.

Лук`янчук О.В.

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та військової частини НОМЕР_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14 липня 2023 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 ) Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И Л А :

В січні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_2 , в якому просив суд:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати позивачу одноразової грошової допомоги у розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, у день виключення зі списків особового складу військової частини, у зв`язку із припиненням (розірванням) контракту;

- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_3 (військова частина НОМЕР_1 ) Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, а саме за 28 років 04 місяці 19 днів, відповідно до частини 2 статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991р. №2011-XII, з включенням в розрахунок місячного грошового забезпечення згідно вимог частини 2 статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» щомісячної додаткової винагороди у розмірі 30 000,00 грн. у відповідності до Постанови Кабінету Міністрів України «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» від 28 лютого 2022 року №168.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що він проходив військову службу на посаді заступника начальника відділу бойової та спеціальної підготовки штабу в ІНФОРМАЦІЯ_4 (військова частина НОМЕР_1 ). Наказами Голови Державної прикордонної служби України від 02.12.2022р. №1293-ОС та командира військової частини НОМЕР_1 від 16.12.2022р. №610-ОС позивача звільнено з військової служби за контрактом в запас Збройних Сил України на підставі п.п. «г» п.3 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Однак, при звільненні з військової служби відповідачем не виплачено ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, відповідно до вимог п.2 ст.15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». На звернення з цього приводу позивача до відповідача останній відмовив ОСОБА_1 у нарахуванні та виплаті такої грошової допомоги. Таку відмову позивач вважає протиправною та зазначає, що єдиною умовою для набуття права на призначення та виплату одноразової грошової допомоги при звільненні Законом визначено наявність вислуги 10 років і більше. Станом на день звільнення загальна вислуга років ОСОБА_1 складає 28 років 04 місяці 19 днів. Постанова КМУ від 12.06.2013р. №413, на яку посилається відповідач в обґрунтування правомірності його дій, не застосовується при звільненні у воєнний час. Також, позивач зазначав, що додаткова винагорода, визначена Постановою КМУ №168, має щомісячний характер, а тому вона підлягає включенню в розрахунок місячного грошового забезпечення, з якого розраховується одноразова грошова допомога при звільненні.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 14.07.2023р. позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_4 (військова частина НОМЕР_1 ) щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби в розмірі 25% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_3 (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу при звільненні з військової служби в розмірі 25% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ІНФОРМАЦІЯ_4 (військова частина НОМЕР_1 ) за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 1073,60 грн.

Не погоджуючись з вказаним рішенням в частині задоволення позову, військова частина НОМЕР_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на не повне з`ясування судом першої інстанції обставин справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та не правильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення від 14.07.2023р. з ухваленням по справі нового судового рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 .

В своїй скарзі апелянт зазначає, що при вирішенні спору судом першої інстанції не надано належної правової оцінки доводам відповідача, що зі змісту абзацу 2 пункту 2 статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» чітко слідує, що військова частина НОМЕР_1 повинна здійснювати виплату одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби за власним бажанням лише через такі сімейні та інші поважні причини, які визначені постановою КМУ від 12.06.2013р. №413. Оскільки причина звільнення ОСОБА_1 з військової служби (військовослужбовець, який самостійно виховує дитину до 18 років) не міститься у Постанові №413, тому він не набуває права на отримання одноразової грошової допомоги при звільненні.

Апелянт просить суд апеляційної інстанції врахувати, що Постанова КМУ №413 є нормативно-правовим актом на реалізацію бланкетної норми, визначеної абзацом другим пункту 2 статті 15 Закону №2011-ХІІ.

ОСОБА_1 подав письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому просить скаргу військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення. Позивач зазначає, що при визначенні питання щодо виплати одноразової грошової допомоги у розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний рік служби застосуванню підлягає саме Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», а не підзаконні акти, які звужують підстави виплати одноразової грошової допомоги та суперечать вимогам зазначеного Закону. До того ж, абз.3 п.2 ст.15 Закону №2011-ХІІ передбачений вичерпний перелік підстав для відмови у виплаті одноразової грошової допомоги військовослужбовцям, жодна з яких не розповсюджується на позивача.

В свою чергу, ОСОБА_1 також подав апеляційну скаргу на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14.07.2023р. в частині відмови в задоволенні його вимог про зобов`язання відповідача включити в розрахунок місячного грошового забезпечення при розрахунку грошової допомоги при звільненні щомісячної додаткової винагороди у розмірі 30 000,00 грн. у відповідності до Постанови КМУ від 28 лютого 2022 року №168. Апелянт зазначає, що при вирішенні спору у відповідній частині судом першої інстанції не правильно застосовано норми матеріального права, у зв`язку з чим оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням по справі нового судового рішення про задоволення його позову у повному обсязі.

Зокрема, апелянт вважає, що судом необґрунтовано визнано вказану позовну вимогу, як передчасну. Наданими позивачем доказами підтверджено принципову позицію ІНФОРМАЦІЯ_4 (військова частина НОМЕР_1 ) щодо того, що щомісячна додаткова винагорода, передбачена Постановою КМУ №168, не є частиною грошового забезпечення. Зазначене беззаперечно свідчить про те, що відповідач не включить її до складу грошового забезпечення ОСОБА_1 , з якого буде здійснено розрахунок одноразової грошової допомоги при звільненні.

Військова частина НОМЕР_1 подала письмовий відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому зазначила, що оскільки позивач не має права на виплату одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби в розмірі 25% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби на підставі ст.15 Закону №2011-ХІІ, тому відсутні підстави для задоволення його вимог щодо врахування додаткової винагороди, передбаченої Постановою №168, при розрахунку такої грошової допомоги.

Справу розглянуто судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження на підставі п.3 ч.1 ст.311 КАС України.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційних скарг, колегія суддів доходить наступних висновків.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що наказом Голови Державної прикордонної служби України від 02.12.2022р. №1293-ОС припинено (розірвано) контракт та звільнено з військової служби за підпунктом «г» (через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу): один із подружжя, обоє з яких проходять військову службу і мають дитину (дітей) віком до 18 років) пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у запас по Південному регіональному управлінню Державної прикордонної служби України полковника ОСОБА_1 , заступника начальника відділу бойової та спеціальної підготовки штабу НОМЕР_2 прикордонного загону.

Наказом начальника НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України від 16.12.2022р. №610-ОС «Про особовий склад» ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення з 16.12.2022р. Календарна вислуга років на день звільнення становить 28 років 04 місяці 19 днів.

ОСОБА_1 звернувся до заступника начальника штабу начальника відділу бойової та спеціальної підготовки штабу з рапортом про нарахування та виплату на його користь одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Листом від 22.12.2022р. 17 прикордонний загін імені полковника ОСОБА_2 повідомив ОСОБА_1 про відсутність у нього права на отримання одноразової грошової допомоги при звільненні. Зокрема, відповідач зазначив, що у разі звільнення за сімейними обставинами або іншими поважними причинами у період з моменту оголошення мобілізації протягом строку її проведення та з моменту введення воєнного стану до оголошення демобілізації (підпункт «г» пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону України від 25.03.1992р. №2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу») військовослужбовець не набуває права на отримання одноразової грошової допомоги відповідно до статті 15 Закону України від 20.12.1991р. №2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», з огляду на те, що обставини та причини такого звільнення визначені зазначеними нормами Закону №2232-ХІІ, а не рішенням Кабінету Міністрів України, як це передбачено частиною другою статті 15 Закону №2011-ХІІ.

Не погоджуючись з бездіяльністю відповідача щодо не нарахування та невиплати одноразової грошової допомоги при звільненні ОСОБА_1 звернувся з даним позовом до суду.

Суд першої інстанції, задовольняючи частково позов, виходив з того, що ОСОБА_1 набув право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої абзацом другим пункту 2 статті 15 Закону №2011-XII, у розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, враховуючи, що він є військовослужбовцем, звільненим з військової служби з підстав наявності сімейної обставини, прямо передбаченої підпунктом «г» пунктом 3 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», та не висловив бажання продовжувати військову службу, а також має календарну вислугу років, що перевищує 10 років.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно абзацу 2 пункту 2 статті 15 Закону України від 20.12.1991р. №2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон №2011-XII; в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) військовослужбовцям при звільненні з військової служби за власним бажанням, через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, які мають вислугу 10 років і більше, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Аналогічна правова норма міститься в абзаці 4 пункту 10 постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.1992р. №393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам, які мають право на пенсію відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», крім військовослужбовців строкової служби і членів їх сімей та прирівняних до них осіб».

Згідно з підпунктом «г» пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону України від 25.03.1992р. №2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон №2232-XII) контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби на підставах:

з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу): один із подружжя, обоє з яких проходять військову службу і мають дитину (дітей) віком до 18 років.

Отже, позивач, як військовослужбовець, що звільнений з військової служби через сімейні обставини (має дитину віком до 18 років) за наявності вислуги років, що перевищує 10 років, має право на одноразову грошову допомогу, передбачену абзацом другим пункту 2 статті 15 Закону №2011-XII. Розмір такої допомоги визначається у розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Колегія суддів не приймає до уваги посилання ІНФОРМАЦІЯ_4 (військова частина НОМЕР_1 ) в апеляційній скарзі на те, що постановою Кабінету Міністрів України від 12.06.2013р. №413 «Про затвердження переліку сімейних обставин та інших поважних причин, що можуть бути підставою для звільнення громадян з військової служби та із служби осіб рядового і начальницького складу» не передбачено таку сімейну обставину або іншу поважну причину як «один із подружжя, обоє з яких проходять військову службу і мають дитину (дітей) віком до 18 років», оскільки пункт 3 частини п`ятої статті 26 Закону №2232-XII було доповнено підпунктом «г» згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо звільнення від військової служби деяких категорій громадян» від 01.04.2022р. №2169-IX, який має вищу юридичну силу, аніж постанова Кабінету Міністрів України.

Відповідно до Пояснювальної записки до проекту Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо звільнення від військової служби деяких категорій громадян» метою внесення даних змін до Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» є забезпечення принципу охорони дитинства і материнства шляхом встановлення додаткових підстав для звільнення з військової служби та відстрочки від мобілізації під час воєнного стану та особливого періоду. Саме з цією метою були внесені зміни до Закону, зокрема щодо підстав для звільнення з військової служби під час воєнного стану.

Таким чином, перелік сімейних обставин та інших поважних причин, які є підставою для звільнення військовослужбовця з військової служби протягом строку проведення мобілізації (якщо військовослужбовець не висловив бажання продовжувати військову службу), визначений безпосередньо пп. «г» п.3 ч.5 ст.26 Закону №2232-XII, до яких, з-поміж іншого, належить обставина «один із подружжя, обоє з яких проходять військову службу і мають дитину (дітей) віком до 18 років». Відсутність такої обставини у постанові КМУ №413 за наявності її в Законі №2232-XII не є підставою для позбавлення ОСОБА_1 права на отримання одноразової грошової допомоги при звільненні, гарантованої йому Законом, як вищим в ієрархії нормативно-правових актів законодавчим актом, аніж постанова КМУ.

Враховуючи встановлені обставини справи та зміст наведених норм законодавства, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про наявність у відповідача станом на час звільнення позивача обов`язку щодо виплати останньому одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби в розмірі 25% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Доводи апеляційної скарги військової частини НОМЕР_1 таких висновків суду не спростовують, а тому підстав для задоволення скарги відповідача та скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 14.07.2023р. в частині задоволення позову ОСОБА_1 колегія суддів не вбачає.

Що ж до вимог ОСОБА_1 про зобов`язання військову частину НОМЕР_1 включити до місячного грошового забезпечення, з якого розраховується одноразова грошова допомога при звільненні, щомісячної додаткової винагороди у розмірі 30 000,00 грн., передбаченої Постановою КМУ від 28 лютого 2022 року №168, то, відмовляючи в задоволенні позову в цій частині, суд першої інстанції дійшов висновку про передчасність заявлених вимог з огляду на відсутність порушення прав ОСОБА_1 у відповідній частині, які підлягають захисту в судовому порядку.

Колегія суддів вважає правильним такий висновок суду першої інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Завданням адміністративного судочинства, згідно ч.1 ст.2 КАС України, є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Таким чином, завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав особи в публічно-правових відносинах. При цьому захист прав, свобод та інтересів осіб передбачає наявність встановленого судом факту їх порушення.

Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Таким чином, гарантоване статтею 55 Конституції України, конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті, і є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Визначення обсягу вимог, що підлягають судовому захисту є диспозитивним правом позивача. При цьому, підстави, з якими позивач пов`язує виникнення у нього права на звернення до суду і для задоволення його вимог визначаються позивачем самостійно. Суд під час ухвалення вирішує, зокрема, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються і яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин (стаття 244 Кодексу адміністративного судочинства України).

Оскільки, адміністративне судочинство спрямоване на захист уже порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин, тому для задоволення позову адміністративний суд повинен встановити, що в зв`язку з прийняттям суб`єктом владних повноважень рішення, вчиненню ним дій чи допущенням бездіяльності порушуються права позивача. Захист прав, свобод та інтересів осіб передбачає наявність встановленого судом факту їх порушення. Неможливо зобов`язати відповідача на майбутнє вчиняти певні дії чи утриматись від вчинення певних дій, оскільки відсутні факти порушення прав позивача в майбутньому.

Як вже зазначалося колегією суддів, ІНФОРМАЦІЯ_2 заперечує право ОСОБА_1 на отримання одноразової грошової допомоги при звільненні у розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, передбаченої ст.15 Закону №2011-XII.

Таке право позивача підтверджено судовим рішенням у даній справі та зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу при звільненні з військової служби в розмірі 25% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Враховуючи, що розрахунок відповідної грошової допомоги відповідачем ще не здійснено, складові грошового забезпечення ОСОБА_1 , які підлягають включенню до відповідного розрахунку, військовою частиною НОМЕР_1 не визначалися, а відтак, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що право на включення до місячного грошового забезпечення, з якого розраховується одноразова грошова допомога при звільненні, щомісячної додаткової винагороди у розмірі 30 000,00 грн., передбаченої Постановою КМУ від 28 лютого 2022 року №168, у розумінні положень ст.2 КАС України не є порушеним.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що наданими ним доказами підтверджено принципову позицію ІНФОРМАЦІЯ_4 (військова частина НОМЕР_1 ) щодо того, що щомісячна додаткова винагорода, передбачена Постановою КМУ №168, не є частиною грошового забезпечення, що свідчить про те, що відповідач не включить її до складу грошового забезпечення ОСОБА_1 , з якого буде здійснено розрахунок одноразової грошової допомоги при звільненні.

Колегія суддів не приймає до уваги такі доводи апелянта, оскільки заперечуючи проти позову та проти апеляційної скарги позивача у даній справі відповідач, передусім, стверджує про відсутність у ОСОБА_1 підстав для отримання одноразової грошової допомоги при звільненні, у зв`язку з чим відсутні підстави для задоволення вимог позову про включення щомісячної додаткової винагороди, передбаченої Постановою КМУ №168, до складу грошового забезпечення, з якого розраховується така грошова допомога при звільненні. Тобто, позиція відповідача у даній справі ґрунтується не та тому, що щомісячна додаткова винагорода, передбачена Постановою КМУ №168, не входить до складу грошового забезпечення ОСОБА_1 , з якого розраховується одноразова грошова допомога при звільненні, а на відсутності у позивача права на отриманні цієї допомоги.

До того, як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 не звертався до військової частини НОМЕР_1 щодо включення щомісячної додаткової винагороди, передбаченої Постановою КМУ №168, до складу грошового забезпечення, з якого розраховується одноразова грошова допомога при звільненні, передбачена ст.15 Закону №2011-XII, та, відповідно, відповідач не відмовляв позивачу у здійсненні відповідних дій.

А відтак, колегія суддів критично ставиться до посилань апеляційної скарги ОСОБА_1 , що наразі наявні підстави вважати, що відповідач не включить до складу його грошового забезпечення, з якого буде здійснено розрахунок одноразової грошової допомоги при звільненні, щомісячної додаткової винагороди, передбаченої Постановою КМУ №168, що свідчить про відсутність порушеного права позивача, яке підлягає захисту в судовому порядку.

Таким чином, колегія суддів також дійшла висновку, що вимоги позивача щодо зобов`язання відповідача включити до місячного грошового забезпечення, з якого розраховується одноразова грошова допомога при звільненні, щомісячної додаткової винагороди передбаченої Постановою КМУ №168, фактично пов`язані з імовірним порушенням з боку відповідача, а отже, є передчасними.

Оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та постановлено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, відповідно до ст.316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає апеляційні скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

З огляду на залишення рішення суду першої інстанції без змін, відповідно до приписів статті 139 КАС України, підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Враховуючи, що дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, тому постанова суду апеляційної інстанції, відповідно до ч.5 ст.328 КАС України, в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 308, 311, п.1 ч.1 ст.315, ст.ст. 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14 липня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України.

Повний текст судового рішення виготовлений 09 жовтня 2023 року.

Головуючий: І.Г. Ступакова

Судді: А.І. Бітов

О.В. Лук`янчук