Справа № 160/962/23
Суддя: Добродняк І.Ю.
Дата ухвалення: 2023-10-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

10 жовтня 2023 року м. Дніпросправа № 160/962/23

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Добродняк І.Ю. (доповідач),

суддів: Бишевської Н.А., Семененка Я.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Дніпрі апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1

на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24 березня 2023 року (суддя Луніна О.С.)

у справі № 160/962/23

за позовом ОСОБА_1 ,

до Військової частини НОМЕР_1 ,

про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив:

визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 відносно ОСОБА_1 стосовно несвоєчасного остаточного розрахунку при звільненні;

зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачу середнє грошове забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку за період з 14 липня 2017 року по 16 грудня 2022 року відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 16.12.2022 на виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30.11.2021 у справі № 160/15288/21 позивачу нараховано та виплачено одноразову грошову допомогу при звільненні у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, з урахуванням раніше виплаченої суми у розмірі 92790,28 грн. Позивач вважає, що проведення остаточного розрахунку з ним 16.12.2022 є порушенням вимог ст.ст. 116, 117 Кодексу законів про працю України, оскільки позивача виключено із списків особового складу частини та знято з усіх видів забезпечення 14.07.2017. Отже відповідач, повинен нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 14.07.2017 по 16.12.2022.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24 березня 2023 року позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 відносно ОСОБА_1 стосовно несвоєчасного остаточного розрахунку при звільненні.

Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунків при звільненні у розмірі 8575,43 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Суд першої інстанції виходив із встановлених обставин справи, які свідчать, що при звільненні позивача з ним не було проведено остаточного розрахунку у повному обсязі, що, за висновком суду є підставою для стягнення з відповідача середнього заробітку за порушення строків розрахунку при звільненні за період з 14.07.2017 по 16.12.2022 у розмірі 8575,43 грн. з урахуванням принципу співмірності.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким у позові відмовити.

Відповідач зазначає про відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин положень ст.117 КЗпП України. Спеціальним законодавством, яким врегульовано проходження військової служби, не передбачено можливості сплати середнього заробітку за порушення строків розрахунку при звільненні. Відповідач також зазначає, що компенсація за затримку виплати заробітної плати відповідно до ст.117 КЗпП України може лише вимагатись за період до присудження заборгованості із заробітної плати, а з прийняттям судових рішень статті 116, 177 КЗпП України не застосовуються, а зобов`язання колишніх роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію замінюється на зобов`язання виконати судове рішення на користь повивача, що регулюється матеріальними нормами трудового права.

Дана адміністративна справа розглянута апеляційним судом відповідно до ст.311 Кодексу адміністративного судочинства України в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Визначаючи межі апеляційного перегляду справи, суд апеляційної інстанції виходить з того, що рішення суду першої інстанції оскаржено відповідачем в частині задоволених позовних вимог, у зв`язку з чим судом апеляційної інстанції надається оцінка рішенню суду на предмет його законності та обґрунтованості в частині задоволення позову.

Рішення суду в частині відмовлених позовних вимог не оскаржується, тому судом апеляційної інстанції в цій частині рішення суду першої інстанції не перевіряється.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, позивач ОСОБА_1 проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 .

Згідно витягу з наказу № 147 від 14.07.2017 полковника ОСОБА_1 , заступника начальника відділу планування застосування військ оперативного управління штабу, звільнено наказом Міністра оборони України (по особовому складу) від 15.06.2017 № 399 у запас за пунктом «а» (у зв`язку із закінченням строку контракту) частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Згідно витягу наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 14.07.2017 № 147 ОСОБА_1 з 14.07.2017 виключено із списків особового складу частини, знято з усіх видів забезпечення і направлено для зарахування на військовий облік до Самарського ОМВК Львівської області.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30.11.2021 у справі №160/15288/21 визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо не здійснення перерахунку розміру одноразової грошової допомоги при звільненні ОСОБА_1 з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди та зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок розміру одноразової грошової допомоги при звільненні ОСОБА_1 та зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 здійснити виплату ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, з урахуванням раніше виплаченої суми.

Згідно виписки з карткового рахунку позивача 16.12.2022 позивачем отримано 92790,28 грн. як нараховані та виплачені на виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30.11.2021 у справі №160/15288/21.

Вважаючи наявним у позивача права на отримання середнього заробітку за затримку у виплаті грошового забезпечення за період з 14.07.2017 по 16.12.2022 останній звернувся до суду з цим позовом.

З огляду на фактичні обставини справи, норми законодавства, що регулюють спірні правовідносини, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити таке.

Щодо застосування до спірних відносин положень законодавства про працю, суд апеляційної інстанції виходить з того, що відповідно до рішення Конституційного Суду України від 07.05.2002 за № 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, в якому визначені основні трудові права працівників.

Оскільки спеціальним законодавством, яким врегульовано правовідносини у сфері проходження військової служби, не врегульовано питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців, то застосуванню підлягають положення трудового законодавства, якими такі питання врегульовані як правильно зазначено судом першої інстанції.

Таким чином, оскільки питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу не врегульовані положеннями спеціального законодавства, до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення статей 116 та 117 КЗпП України, як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення з військової служби.

Викладене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, наведеною у постановах, зокрема, від 31.10.2019 у справі №2340/4192/18, від 20.05.2020 у справі № 816/1640/17, врахування якої судом першої інстанції є прийнятним.

Згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України в редакції на час звернення позивача до суду у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

З аналізу зазначених законодавчих норм вбачається, що умовами застосування ч.1 ст.117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

За правовою позицією Великої Палати Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Відповідно до ч.2 ст.117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Отже, частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України).

Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.

Таким чином, за встановлених у справі обставин суд апеляційної інстанції погоджується із висновками суду першої інстанції, що відповідачем допущено протиправну бездіяльність щодо не нарахування та не виплати позивачеві середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, а саме: за період з 15.07.2017 (наступний день після звільнення) по 16.12.2022 (день фактичного розрахунку), що становить 1980 днів.

Також суд першої інстанції, приймаючи рішення про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачеві середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні і визначаючи розмір такої виплати в сумі 8575,43 грн., врахував вимоги ст.117 КЗпП України, згідно яким суд має визначити розмір відшкодування за час затримки.

Порядок обчислення середньої заробітної плати затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

Згідно п.8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

В спірному випадку судом встановлено, що відповідно до довідки Військової частини НОМЕР_1 № 114 від 23.03.2023, кількість робочих днів за два останні місяці (повні) перед звільненням позивача складає 61 день (травень 2017 року 31 доба, червень 2017 року 30 діб).

Грошове забезпечення за два останні місяці (повні) перед звільненням складає 26443,04 грн., а саме: грошове забезпечення за травень 2017 року складає 13221,52 грн.; грошове забезпечення за червень 2017 року складає 13221,52 грн.

Середньоденне грошове забезпечення з урахуванням вимог Порядку № 100 від 08.02.1995 складає: (13221,52 + 13221,52)/61 добу = 433,49 грн.

Таким чином, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні становить 858310,20 грн. (середньоденне грошове забезпечення 433,49 грн. х 1980 календарних днів).

Водночас, суд першої інстанції дійшов висновку, з чим погоджується і суд апеляційної інстанції, що вказана сума 858310,20 грн. не може вважатися співмірною, оскільки вона значно перевищує суми належних позивачеві при звільнені і визнаних в судовому порядку виплат.

За наведеного вище правового регулювання у разі не проведення розрахунку у зв`язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу.

При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Враховуючи компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17.

Таким чином, суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми, яка підлягала виплаті робітника у день його звільнення.

У спірному випадку, суд апеляційної інстанції погоджується із застосованим судом першої інстанції способом зменшення середнього заробітку, який підлягає стягненню на підставі ст.117 КЗпП України.

Заперечення сторін щодо проведеного судом першої інстанції розрахунку і визначення суми, що підлягає виплаті на користь позивача з урахуванням принципу співмірності, 8575,43 грн., відсутні.

Так, суд першої інстанції виходив з того, що на виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30.11.2021 у справі №160/15288/21 позивачу нараховано та виплачено 92790,28 грн.

Істотна частка складає 92790, 28 грн. / 858 310,20 (середній заробіток за весь час затримки розрахунку) х 100 = 10, 81%.

Таким чином, сума, яка підлягає відшкодуванню з урахуванням істотності частки 10,81% становить: 433,49 грн. (середньоденний заробіток позивача) х 10,81% х 183 (кількість днів за пів року), яка максимально може бути взята в розрахунок (6 місяців) = 8 575,43 грн.

Отже, виходячи з принципу справедливості та співмірності, суд апеляційної інстанції вважає правильним висновок суду першої інстанції, що середній заробіток за час затримки розрахунку має бути виплачений позивачу у розмірі 8575,43 грн., з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 04.09.2020 року у справі № 260/348/19.

При цьому, стягуючи з відповідача на користь позивача суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, слід зазначити стосовно відрахування податків, зборів та інших обов`язкових платежів, що оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є обов`язком роботодавця та працівника, а не суду, тому розрахунки, наведені в судовому рішенні, є тією сумою коштів, з яких в подальшому роботодавцем здійснюються утримання податку з доходів та інших обов`язкових платежів.

Аналогічна правова позиція зазначена у постанові Верховного Суду від 08.11.2018 у справі №805/1008/16-а.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що вирішуючи спір між сторонами, суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив рішення про часткове задоволення позову з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Передбачені ст.317 КАС України підстави для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення відсутні.

Керуючись ст.ст. 311, 315, 316, 321, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24 березня 2023 року у справі № 160/962/23 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили відповідно до ст.325 КАС України, може бути оскаржена до касаційного суду у випадках та строки, встановлені ст.ст.328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий - суддя І.Ю. Добродняк

суддя Н.А. Бишевська

суддя Я.В. Семененко