Справа № 260/5630/22
Суддя: Кухтей Руслан Віталійович
Дата ухвалення: 2023-10-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2023 рокуЛьвівСправа № 260/5630/22 пров. № А/857/8336/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі :

головуючого судді : Кухтея Р.В.,

суддів : Коваля Р.Й., Шевчук С.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 27 березня 2023 року (ухвалене головуючим-суддею Сокралем Т.В., час ухвалення рішення 14 год 14 хв у м. Ужгороді, повний текст судового рішення складено 03 квітня 2023 року) у справі за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Державної служби з безпеки на транспорті, відділу державного нагляду (контролю) в Закарпатській області Державної служби з безпеки на транспорті про визнання протиправним та скасування рішення,

в с т а н о в и в :

У грудні 2022 фізична особа-підприємець (далі - ФОП) ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до Державної служби з безпеки на транспорті (далі - Укртрансбезпека, відповідач-1), відділу державного нагляду (контролю) в Закарпатській області Державної служби з безпеки на транспорті (далі - відділ Укртрансбезпеки, відповідач-2), в якому просив визнати протиправною та скасувати постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу AO №340603 від 08.12.2022.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 27.03.2023 у задоволенні позовних вимог було відмовлено повністю.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ФОП ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій через неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права просить його скасувати та прийняти постанову, якою задовольнити його позовні вимоги повністю.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що він є самозайнятим автомобільним перевізником та в своїй діяльності використовує власний легковий пасажирський автомобіль марки Мерседес, державний номерний знак НОМЕР_1 . Наказом Укртрансбезпеки №417 від 29.10.2020 йому було видано ліцензію на внутрішні перевезення пасажирів на таксі та внутрішні перевезення пасажирів легковими автомобілями на замовлення. Вказує, що перевищення максимальної кількості пасажирів не є підставою кваліфікувати його дії як перевезення на замовлення. Вважає, що зафіксоване перевезення немає ознак перевезення на замовлення. При цьому, автомобіль використовується в якості таксі та не використовувався для здійснення перевезень пасажирів на замовлення, а тому не потребує укладення письмового договору із замовником.

У відзиві на апеляційну скаргу представник Державної служби з безпеки на транспорті просить залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Згідно п.3 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні по справі матеріали та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити повністю, виходячи з наступного.

З матеріалів справи видно, що 25.10.2022 посадовими особами відділу Укртрансбезпеки на підставі направлення на рейдову перевірку №015882 від 24.10.2022 та графіка проведення рейдових перевірок від 24.10.2022 було проведено перевірку транспортного засобу марки MERCEDES-BENZ, державний номерний знак НОМЕР_2 , який належить ФОП ОСОБА_1 , водієм якого він був на час зупинки транспортного засобу.

За результатами перевірки було складено акт №334527 від 25.10.2022, яким було зафіксовано виявлення під час перевірки відсутності копії договору із замовником транспортних послуг, чим порушено вимоги абз.3 ч.1 ст.39 Закону України Про автомобільний транспорт №2344-III від 05.04.2001 (далі - Закон №2344), відповідальність за яке передбачена ст.60 цього Закону. Від надання пояснень водій відмовився.

23.11.2022 відділом Укртрансбезпеки позивачу було надіслано повідомлення №42695/26/24-22 та копію акту №334527 від 25.10.2022, яким повідомлено про необхідність прибуття 08.12.2022 для участі у розгляді справи про допущення ним порушення законодавства про автомобільний транспорт.

08.12.2022 за результатами розгляду справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт начальником відділу Укртрансбезпеки було прийнято постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу АО №340603, якою до ФОП ОСОБА_1 застосовано відповідальність, передбачену абз.3 ч.1 ст.60 Закону №2344 у вигляді адміністративно-господарського штрафу у розмірі 17000,00 грн.

Вважаючи протиправною оспорювану постанову, ФОП ОСОБА_1 звернувся до адміністративного суду з вимогою про її скасування.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що оспорювана постанова відповідає критеріям правомірного рішення суб`єкта владних повноважень, які визначені ч.2 ст.2 КАС України та є правомірною, а тому відсутні підстави для визнання її протиправною та скасування.

Проте, колегія суддів вважає, що до таких висновків суд прийшов з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи та з неправильним застосуванням норм матеріального права, виходячи з наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Засади організації та діяльності автомобільного транспорту в Україні визначає Закон №2344, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), який відповідно до статті третьої, регулює відносини між автомобільними перевізниками, замовниками транспортних послуг, органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування, пасажирами, власниками транспортних засобів, а також їх відносини з юридичними та фізичними особами - суб`єктами підприємницької діяльності, які забезпечують діяльність автомобільного транспорту та безпеку перевезень.

За змістом ч.7, 14 ст.6 Закону №2344, центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті, здійснює державний нагляд і контроль за дотриманням автомобільними перевізниками вимог законодавства, норм та стандартів на автомобільному транспорті, який здійснюється шляхом проведення планових, позапланових і рейдових перевірок (перевірок на дорозі).

Відповідно до п.1 абз.1 п.8 Положення про Державну службу України з безпеки на транспорті, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №103 від 11.02.2015 (далі - Положення), Державна служба України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра інфраструктури і який реалізує державну політику з питань безпеки на наземному транспорті. Укртрансбезпека здійснює свої повноваження безпосередньо, через утворені в установленому порядку територіальні органи.

Повноваження на здійснення державного нагляду і контролю за дотриманням автомобільними перевізниками вимог законодавства віднесено до компетенції відповідача.

Порядок проведення рейдових перевірок (перевірок на дорозі) затверджений постановою Кабінету Міністрів України №1567 від 08.11.2006 (далі - Порядок №1567).

Згідно п.2 Порядку №1567, державному контролю підлягають усі транспортні засоби вітчизняних та іноземних суб`єктів господарювання (далі - транспортні засоби), що здійснюють автомобільні перевезення пасажирів та вантажів на території України.

Під час проведення рейдової перевірки перевіряється наявність визначених статтями 39, 48 Закону №2344 документів, на підставі яких здійснюються перевезення автомобільним транспортом (п.15 Порядку №1567).

Статтею 60 Закону №2344 встановлено відповідальність за порушення законодавства про автомобільний транспорт, зокрема, абзацом третім частини першої передбачено відповідальність за перевезення пасажирів та вантажів за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених статтями 39 і 48 цього Закону у вигляді штрафу в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

З оспорюваної постанови вбачається, що позивачу ставиться у провину порушення вимог абз.3 ч.1 ст.60 Закону №2344.

При цьому, у ст.1 Законі №2344 наведені терміни вживаються в такому значенні: автомобільний перевізник - фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами; замовник транспортних послуг юридична або фізична особа, яка замовляє транспортні послуги з перевезення пасажирів чи/та вантажів; пасажирські перевезення - перевезення пасажирів легковими автомобілями або автобусами; перевезення пасажирів легковим автомобілем на замовлення перевезення пасажирів легковим автомобілем загального призначення, замовленим юридичною або фізичною особою з укладанням письмового договору на кожну послугу чи на обумовлений термін обслуговування, у якому визначають умови обслуговування, вартість послуги, термін її виконання та інші положення за домовленістю сторін; послуга з перевезення пасажирів чи вантажів перевезення пасажирів чи вантажів транспортними засобами на договірних умовах із замовником послуги за плату.

Порядок здійснення перевезень пасажирів та їх багажу автобусами, таксі, легковими автомобілями на замовлення, а також обслуговування пасажирів на автостанціях визначають Правила надання послуг пасажирського автомобільного транспорту, затверджені постановою Кабінету Міністрів України №176 від 18.02.1997 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України №1184 від 26.09.2007) (далі - Правила №176), які є обов`язковими для виконання організаторами регулярних перевезень, замовниками транспортних послуг (далі - замовники послуг), автомобільними перевізниками, автомобільними самозайнятими перевізниками, персоналом автомобільного транспорту, автостанціями та пасажирами.

Відповідно до п.2 розділу ІІ Правил №176, перевезення пасажирів автобусами залежно від режиму їх організації можуть бути регулярними, регулярними спеціальними та нерегулярними.

Пунктом 51 Правил №176 визначено, що нерегулярні перевезення пасажирів здійснюються на підставі замовлення юридичною або фізичною особою автобуса як разові перевезення організованої групи пасажирів за визначеним маршрутом згідно з договором про замовлення транспортного засобу.

При цьому, пунктом 52 Правил №176 до нерегулярних перевезень віднесено туристично-екскурсійні, весільні та святкові, ритуальні, одноразові перевезення до місць відпочинку та інші перевезення, що не заборонені пунктом 55 цих Правил.

Разом з тим, порядок перевезення на таксі та легковими автомобілями на замовлення врегульовано розділом IV Правил №176, пунктом 86 якого передбачено, що автомобільний перевізник, автомобільний самозайнятий перевізник, які здійснюють перевезення пасажирів та їх багажу на таксі, повинен дотримуватися вимог законодавства про автомобільний транспорт та захист прав споживачів. Для надання послуг таксі автомобільні перевізники, автомобільні самозайняті перевізники повинні мати зареєстровані відповідно до законодавства та обладнані відповідно до встановлених технічних вимог транспортні засоби, відповідну ліцензію.

Пунктом 90 цього розділу Правил №176 передбачено, що кількість пасажирів, що перевозиться в транспортному засобі, не повинна перевищувати його пасажиромісткість.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.39 Закону №2344, документами для юридичної особи, що здійснює перевезення пасажирів на таксі, зокрема для автомобільного перевізника є ліцензія, інші документи, передбачені законодавством України, а для водія таксі - посвідчення водія відповідної категорії, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, інші документи, передбачені законодавством України.

Судом апеляційної інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань №000012210, основним видом діяльності позивача є надання послуг таксі.

На підставі наказу Укртрансбезпеки №417 від 29.10.2020 на ім`я позивача було видано ліцензію №27187, відповідно до якої він, як суб`єкт господарювання, має право проведення господарської діяльності з внутрішніх перевезень на таксі та внутрішніх перевезень пасажирів легковими автомобілями на замовлення.

З копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 , вбачається, що позивачу на праві власності належить автомобіль марки MERCEDES-BENZ, модель SPRINTER, реєстраційний номер НОМЕР_2 .

Зі змісту оспорюваної постанови видно, що саме вищевказаний транспортний засіб був зупинений посадовими особами відповідача під керуванням позивача.

Слід зазначити, що відповідачем в акті перевірки вказано на порушення позивачем абз.3 ч.1 ст.39 Закону №2344, яким встановлено обов`язок водія мати та пред`являти для перевірки документи у разі здійснення нерегулярних пасажирських перевезень.

Однак, судом апеляційної інстанції з матеріалів справи та запису відеореєстратора було встановлено, що позивач здійснював перевезення на мікроавтобусі марки MERCEDES-BENZ, модель SPRINTER, реєстраційний номер НОМЕР_2 як таксі.

Чинним законодавством не встановлено заборони здійснювати перевезення на таксі транспортними засобами, зокрема такими, яким керував позивач, натомість, як зазначалось вище, пунктом 90 Правил №176 передбачено, що кількість пасажирів, які перевозиться в транспортному засобі, не повинна перевищувати його пасажиромісткість.

Системний аналіз приведених вище норм дає підстави для висновку про невірну кваліфікацію статусу позивача, як водія таксі, до якого законодавством ставляться інші вимоги, відмінні від тих, які ставляться до водія автобуса, який здійснює нерегулярні перевезення.

Таким чином, враховуючи норми Закону №2344 та Правил №176, колегія суддів вважає, що у позивача відсутній обов`язок мати при собі та пред`являти письмовий договір із замовником.

При цьому, документи, передбачені статтею 39 Закону №2344, які повинен мати при собі та пред`явити водій таксі, у позивача були наявні та надані суду, що не спростовано відповідачем.

Відповідно до ч.1, 2 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України та ст.17 Закону України Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини, суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського Суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерела права.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив ЄСПЛ у справі Проніна проти України (рішення від 18.07.2006).

Зокрема, у пункті 23 рішення ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника.

Так, у рішенні від 10.02.2010 у справі Серявін та інші проти України ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони грунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorija v. Spain) від 09.12.1994). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі Суомінен проти Фінляндії (Suominen v. Finland) від 01.07.2003). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі Гірвісаарі проти Фінляндії (Hirvisaari v. Finland) від 27.09.2001).

Згідно п.4 ч.1 ст.317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги є суттєвими та складають підстави для висновку про неповне з`ясування судом першої інстанції всіх обставин, що мають значення для справи та порушення норм процесуального права, у зв`язку з чим оскаржуване рішення підлягає скасуванню з прийняттям постанови про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Одночасно слід зазначити, що в контексті положень п.10 ч.6 ст.12 КАС України дана справа відноситься до категорій справ незначної складності, а тому судове рішення, постановлене за результатами апеляційного перегляду в касаційному порядку оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 цього Кодексу.

Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 27 березня 2023 року по справі №260/5630/22 скасувати та прийняти постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 до Державної служби з безпеки на транспорті, відділу державного нагляду (контролю) в Закарпатській області Державної служби з безпеки на транспорті про визнання протиправним та скасування рішення задовольнити повністю.

Визнати протиправною та скасувати постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу AO №340603 від 08 грудня 2022 року, якою до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 застосовано штраф у розмірі 17000 гривень.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Державної служби з безпеки на транспорті (код ЄДРПОУ - 39816845, проспект Перемоги, 14, місто Київ, поштовий індекс 01135) на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_4 , АДРЕСА_1 ) сплачений судовий збір за подання позову в розмірі 2481 (дві тисячі чотириста вісімдесят одну) грн 00 коп та судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги у розмірі 3795 (три тисячі сімсот дев`яносто п`ять) грн 93 коп.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. В. Кухтей
судді Р. Й. Коваль
С. М. Шевчук