Справа № 300/538/22
Суддя: Іщук Лариса Петрівна
Дата ухвалення: 2023-10-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 жовтня 2023 рокуЛьвівСправа № 300/538/22 пров. № А/857/10752/23
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

судді-доповідача Іщук Л. П.,

суддів Обрізка І.М., Шинкар Т.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 19 травня 2023 року (головуючий суддя Чуприна О.В., м. Івано-Франківськ) у справі № 300/538/22 за позовом ОСОБА_1 до Державної екологічної інспекції України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Державна екологічна інспекція в Івано-Франківській області про зобов`язання вчинити дії,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до Державної екологічної інспекції України, в якому просив стягнути середній заробіток за час затримки виконання рішення суду з 12.10.2021 по 26.10.2021 в розмірі 5472,80 грн. та відшкодувати 3000 грн. завданої йому моральної шкоди.

Позовні вимоги обгрунтовує протиправною бездіяльністю відповідача, яка полягає у затримці виплати належних йому коштів у зв`язку із затримкою виконання судового рішення про поновлення на роботі. Вважає, що відповідачем, в порушення пункту 1 частини 1 статті 371 КАС України, частини 7 статті 235 Кодексу законів про працю України та частини 1 статті 65 Закону України "Про виконавче провадження" його було поновлено на посаді з затримкою виконання судового рішення у справі №300/891/20 на 13 календарних днів, із них - 8 робочих. Також просив відшкодувати завдану йому цією бездіяльністю моральну шкоду в розмірі 3000 грн.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 19 травня 2023 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач оскаржив його в апеляційному порядку, вважає, що судом першої інстанції порушені норми матеріального права, а також не досліджено всіх обставин, що мають значення для справи.

Апеляційні вимоги обґрунтовує тим, що Державна екологічна інспекція, на виконання постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 12.10.2021 у справі №300/891/20, прийняла наказ від 22.10.2021 №153 тр/р «Про поновлення ОСОБА_1 » з порушенням пункту 3 частини 1 статті 371 КАС України, ст. 372 статті 371 КАС України, частини 7 статті 235 Кодексу законів про працю України та частини 1 статті 65 Закону України "Про виконавче провадження". Вважає, що судом першої інстанції не взято до уваги позицію Верховного Суду, яка викладена у постанові від 16.10.2018 у справі №9901/415/18, де вказано про обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на посаді, незалежно від того чи буде таке рішення суду оскаржуватися. Крім того, вважає, що судом першої інстанції не враховано позицію Конституційного Суду України у рішенні від 09.02.1999 №1-рп/99, про те, що дія нормативно-правового акта починається з моменту набрання його чинності і припиняється з моменту втрати чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.

Відповідач та третя особа подали до суду відзиви на апеляційну скаргу, в якому заперечили щодо її задоволення та просили залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Оскільки апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні), апеляційний суд відповідно до вимог пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України розглядає справу в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 17.05.2021 у справі №300/891/20 в задоволенні позову ОСОБА_1 до Державної екологічної інспекції України про визнання протиправним та скасування наказу №87-о від 25.03.2020 "Про звільнення ОСОБА_1 ", поновлення на роботі та стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу відмовлено.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 12.10.2021 у справі №300/891/20 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 17.05.2021 у справі №300/891/20 скасовано та прийнято нове рішення, яким позов задоволено: визнано протиправним та скасовано наказ Державної екологічної інспекції України від 25.03.2020 №87-0 про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника Державної екологічної інспекції в Івано-Франківській області; поновлено ОСОБА_1 на роботі на посаді начальника Державної екологічної інспекції в Івано-Франківській області з 26.03.2020; стягнуто з Державної екологічної інспекції України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 27.03.2020 по 21.09.2021 в розмірі 264 062,60 грн.; допущено негайне виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника Державної екологічної інспекції в Івано-Франківській області та в частині стягнення на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць у розмірі 13 682 грн.

На виконання постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 12.10.2021 у справі №300/891/20 Державна екологічна інспекція України прийняла наказ від 22.10.2021 №153 тр/р "Про поновлення ОСОБА_1 ".

Державна екологічна інспекція в Івано-Франківській області прийняла наказ від 25.10.2021 "Про оголошення наказу Державної екологічної інспекції України від 22.10.2021 №153тр/р "Про поновлення ОСОБА_1 ".

Згідно пояснень позивача 26.10.2021 до його трудової книжки внесений запис про поновлення на роботі на посаді начальника Державної екологічної інспекції в Івано-Франківській області Головного державного інспектора з охорони навколишнього природного середовища Івано-Франківській області (а.с.2).

Вказана обставина не заперечується відповідачем і третьою особою.

Позивач вважає, що відповідач допустив затримку виконання рішення суду про поновлення його на роботі, а тому він має право на стягнення середнього заробітку за весь час затримки виконання судового рішення від 12.10.2021 у справі №300/891/20, відтак звернувся до суду з даним позовом.

Разом з цим, судом першої інстанції встановлено, що постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 09.06.2022 у справі №300/891/20 касаційну скаргу Державної екологічної інспекції України задоволено. Постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 12.10.2021 скасовано, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 17.05.2021 у справі №300/891/20 залишено в силі.

Відмовляючи у задоволенні позову про стягнення середнього заробітку за затримку виконання рішення про поновлення на роботі, суд першої інстанції виходив з того що, відповідальність, яка встановлена статтею 236 Кодексу законів про працю України, за затримку власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі, у вигляді виплати середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі, застосовується тільки у разі незаконного звільнення працівника та поновлення його на посаді.

Суд першої інстанції зазначив, що заявлена позивачем вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі має похідний характер від основної вимоги - поновлення на роботі, яка розглянута Івано-Франківським окружним адміністративним судом у справі №300/891/20 та щодо якої ухвалено рішення про відмову у позові, яке набрало законної сили 09.06.2022. Оскільки станом на момент вирішення даного спору підтверджено правомірність звільнення позивача з посади та скасовано в касаційному порядку постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 12.10.2021 у справі за №300/891/20 про поновлення ОСОБА_1 на роботі, то підстави для стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі відсутні.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Частиною другою статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною другою статті 325 КАС України визначено, що постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття.

За правилами, встановленими статтею 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Частиною другою статті 372 КАС України встановлено, що судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання.

При цьому пунктом 3 частини першої статті 371 КАС України передбачено, що рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконуються негайно.

Згідно з частиною сьомою статті 235 КЗпП України рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Відповідно до статті 236 КЗпП України, у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Таким чином, вищенаведеними нормами передбачено обов`язок роботодавця негайно виконати рішення суду про поновлення на роботі працівника у разі його незаконного звільнення, а саме, видати наказ про поновлення працівника на роботі відразу після оголошення рішення суду.

При цьому, відповідальність, яка встановлена статтею 236 Кодексу законів про працю України у вигляді виплати середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі, застосовується тільки у разі незаконного звільнення працівника та поновлення його на посаді, відтак умовами стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі є незаконне звільнення працівника, поновлення його на роботі та затримання роботодавцем виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі.

Як встановлено судом першої інстанції, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 09.06.2022 у справі №300/891/20, переглядаючи в касаційному порядку постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 12.10.2021 у справі за №300/891/20, зокрема, в частині поновлення позивача на посаді начальника Державної екологічної інспекції в Івано-Франківській області встановив правомірність наказу Державної екологічної інспекції України №87-о від 25.03.2020 про звільнення ОСОБА_1 та законність його звільнення.

Як вже зазначено вище, умовою відповідальності роботодавця за ст.236 КЗпП України є доведеність факту незаконного звільнення з роботи.

Оскільки постановою Верховного Суду від 09.06.2022 у справі №300/891/20 підтверджено правомірність звільнення позивача з посади, постанова Восьмого апеляційного адміністративного суду від 12.10.2021 у справі за №300/891/20 про поновлення ОСОБА_1 на роботі скасована в судовому порядку, то апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі.

Відтак, доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставними.

Також апеляційний суд не приймає до уваги доводи апелянта про те, що наказ відповідача від 22.10.2021 №153 тр/р "Про поновлення ОСОБА_1 " не має зворотної дії в часі та покликання позивача на рішення Конституційного Суду України від 09.02.1999 №1-рп/99, оскільки у даному рішенні Конституційного Суду України йдеться саме про дію закону та нормативно-правового акту в часі, а наказ відповідача від 22.10.2021 №153 тр/р "Про поновлення ОСОБА_1 " є індивідуально-правовим актом.

Щодо доводів апелянта про безпідставність відмови йому у відшкодуванні моральної шкоди колегія суддів апеляційного суду зазначає наступне.

Стаття 56 Конституції України передбачає, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ч.5 ст 21 КАС України вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Поняття моральної шкоди визначене ст. 23 ЦК України, в якій зазначено, що моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно зі статтею 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Фактичною підставою для застосування такого виду відповідальності є наявність у діях особи складу цивільного правопорушення, елементами якого, з урахуванням особливостей, передбачених статтею 1174 Цивільного кодексу України є шкода, протиправна поведінка та причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою. Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. При цьому, в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

З урахуванням наведених норм, колегія суддів зазначає, що при вирішенні питання відшкодування моральної шкоди, з`ясуванню підлягають фактичні обставини можливого заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, зокрема, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до роз`яснень, наданих у постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зав`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Разом з тим, слід надати оцінку тому, чим саме підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, у чому саме полягає вина заподіювача та інші обставини, що мають значення для вирішення спору в цій частині.

Із врахування вищезазначених правових норм, колегія суддів зазначає, що у справах про відшкодування моральної шкоди обов`язок доказування її заподіяння та вини заподіювача покладається на особу, яка заявляє вимогу про відшкодування такої шкоди.

Зважаючи на те, що позивачем не надано належних доказів, що підтверджують заподіяння йому відповідачем у зв`язку з невчасним виконанням рішення про поновлення на роботі душевних страждань, шкоди здоров`ю чи інших втрат немайнового характеру, з яких суд міг би встановити характер та обсяг моральних страждань позивача, не доведено причинно-наслідковий зв`язок з предметом позову, та у зв`язку з тим, що в задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за затримку виконання рішення про поновлення на роботі відмовлено, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в цій частині.

Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги докази, наявні в матеріалах справи, колегія суддів прийшла до висновку, що доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи нових переконливих доказів, які б були безпідставно залишені без уваги судом першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Також згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «РуїсТоріха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування немає.

Щодо розподілу судових витрат, то такий відповідно до ст. 139 КАС України не здійснюється.

Керуючись ст. 311, ст. 315, ст. 316, ст. 321, ст. 325, ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 19 травня 2023 року у справі № 300/538/22 - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя Л. П. Іщук
судді І. М. Обрізко
Т. І. Шинкар