Справа № 240/16627/23
Суддя: Окис Тетяна Олександрівна
Дата ухвалення: 2023-10-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
категорія 112010203
Житомирський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Окис Т.О., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області, Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії,
ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Житомирського окружного адміністративного суду з позовом про визнання протиправною бездіяльності Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області (далі відповідач 1, ГУ ПФУ в Житомирській області) щодо відмови у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та зобов`язання її призначити з 08 грудня 2022 року.
На обґрунтування позовних вимог зазначає, що після досягнення 54 років звернувся до відповідача із заявою про призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку як особі, що проживає на території радіоактивного забруднення. Проте, відповідач відмовив йому в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах, мотивуючи це тим, що наданими до заяви документами не підтверджується проживання (робота) позивача в зоні гарантованого добровільного відселення протягом трьох років до 01 січня 1993 року, що дає права на зниження пенсійного віку. Таку відмову позивач уважає протиправною, оскільки долученими до заяви про призначення пенсії документами підтверджено факт його проживання в зоні гарантованого добровільного відселення понад три роки станом на 01 січня 1993 року, що, на думку останнього, наділяє йому правом на зниження пенсійного віку.
Ухвалою суду від 13 червня 2023 року позов прийнято до провадження, призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без викликів учасників справи та визначено відповідачу строк для подання відзиву на позов.
Сторони належним чином повідомлені про розгляд справи судом, що підтверджується доказами, які містяться в матеріалах справи.
19 липня 2023 року до суду надійшов відзив разом з витребуваними судом документами, у якому відповідач 1 просить у задоволенні позову відмовити. Зазначає, що згідно з довідкою, виданою Любишевською селищною радою Залаззівського старостинського округу від 20 липня 2022 року №796, позивач постійно проживав у зоні гарантованого відселення 03 місяці 19 днів (з 01 квітня 1987 року по 20 травня 1987 року, з 13 червня 1989 року по 11 серпня 1989 року та з 16 грудня 1993 року по 08 грудня 2022 року), що не дає права на зниження пенсійного віку.
Також відповідач 1 подав клопотання про залучення до участі у справі другого відповідача Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області.
Ухвалою суду від 20 липня 2023 року запропоновано ОСОБА_1 залучити до участі у справі співвідповідача Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області та у зв`язку з залученням співвідповідача уточнити прохальну частину позову щодо заявлених позовних вимог та зупинено провадження у справі до дати отримання судом інформації про прийняте ОСОБА_1 рішення щодо залучення співвідповідача.
Ухвалою суду від 29 серпня 2023 року поновлено провадження у справі, принйято до розгляду уточнену позовну заяву, залучено до участі у справі як другого відповідача Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (далі відповідач 2, ГУ ПФУ у Вінницькій області), а також визначено останньому строк для подання відзиву на позов.
05 жовтня до суду надійшов відзив, у якому відповідач 2 просить в задоволенні позову відмовити з аналогічних підстав, що зазначені у відзиві відповідача 1.
На підставі частини 1 статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).
Суд установив, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , має посвідчення громадянина, який постійно працює або проживає у зонах гарантованого добровільного відселення серії НОМЕР_1 .
08 грудня 2022 року позивач звернувся до ГУ ПФУ в Житомирській області з заявою про призначення пенсії за віком відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».
Листом від 19 грудня 2022 року №0600-0211-8/109433 відповідач 1 повідомив позивача, що рішенням відповідача 2 від 13 грудня 2022 року відмовлено у призначенні пенсії у зв`язку з відсутністю права на зниження пенсійного віку, оскільки період постійного проживання (роботи) в зоні гарантованого добровільного відселення не менше 3 років за станом на 01 січня 1993 року документально не підтверджений.
Уважаючи таке рішення протиправним, ОСОБА_1 звернувся із цим позовом до суду.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для її розгляду і вирішення спору по суті, суд дійшов до таких висновків.
Приписами частини 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 16 Конституції України забезпечення екологічної безпеки і підтримання екологічної рівноваги на території України, подолання наслідків Чорнобильської катастрофи катастрофи планетарного масштабу, збереження генофонду Українського народу є обов`язком держави.
Згідно зі статтею 21 Конституції України усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах.
Відповідно до частини 1 статті 24 Основного Закону України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом; що гарантована Конституцією України рівність усіх людей в їх правах і свободах означає необхідність забезпечення їм рівних правових можливостей для реалізації однакових за змістом та обсягом прав і свобод та не виключає можливості законодавця при регулюванні питань соціального забезпечення встановлювати певні відмінності щодо обсягу такого забезпечення.
Конституційний Суд України у рішенні від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002 наголосив на недопустимості скасування окремих пільг, компенсацій та гарантій особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, зазначивши, що «відповідно до статті 16 Конституції України забезпечення екологічної безпеки і підтримання екологічної рівноваги на території України, подолання наслідків Чорнобильської катастрофи є обов`язком держави. Одним із тяжких наслідків аварії на ЧАЕС стала втрата здоров`я громадянами. Законами України таких громадян віднесено до відповідних категорій, вони потребують відновлення втраченого здоров`я, постійної медичної допомоги та соціального захисту з боку держави».
У рішенні від 17 липня 2018 року № 6-р/2018 Конституційний Суд України також звернув увагу на засадничий характер обов`язку держави щодо подолання наслідків Чорнобильської катастрофи та на необхідність виокремлення категорії громадян України, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи і потребують додаткових гарантій соціального захисту у зв`язку з надзвичайними масштабами вказаної катастрофи та її наслідків. Такі гарантії, пільги та компенсації є особливою формою відшкодування завданої шкоди вказаній категорії громадян, а тому скасування чи обмеження цих пільг, компенсацій і гарантій без рівноцінної їх заміни свідчитиме про відступ держави від її конституційного обов`язку. Пільги, компенсації та гарантії є такими, що захищені Конституцією України від негативних наслідків для цієї категорії осіб при внесенні змін до законодавства України. Приписи частини 2 статті 3 Конституції України, згідно з якими держава відповідає перед людиною за свою діяльність, зобов`язують державу обґрунтовувати зміну законодавчого регулювання, зокрема, у питаннях обсягу пільг, компенсацій та гарантій особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.
Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та єдиний порядок визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення, визначає Закон України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28 лютого 1991 року №796-XII з наступними змінами та доповненнями у редакції на час виникнення спірних правовідносин (далі Закон України №796-ХІІ).
Відповідно до вимог статті 49 Закону України № 796-XII пенсії особам, віднесеним до категорії 1, 2, 3, 4 встановлюються у вигляді а) державні пенсії; б) додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, яка призначається після виникнення права на державну пенсію.
Статтею 15 Закону України №1788-XII визначено, що умови, норми та порядок пенсійного забезпечення громадян, які постраждали від Чорнобильської катастрофи, визначаються Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» або надається їм право на одержання пенсій на підставах, передбачених Законом України «Про пенсійне забезпечення».
Умови призначення пенсії за віком встановлено статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року №1058-ІV з наступними змінами та доповненнями у редакції на час виникнення спірних правовідносин (далі Закон України №1058-ІV).
Зокрема, особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.
Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року не менше 30 років.
Відповідно до абзацу 1 частини 1 статті 55 Закону України №796-XII особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України №1058-ІV, за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу.
Пунктом 2 цієї правової норми передбачено, що особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років, мають право на зниження пенсійного віку на 3 роки та додатково на 1 рік за 2 роки проживання або роботи, але не більше 6 років.
Початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період.
Із аналізу наведеної правової норми вбачається, що право на зменшення пенсійного віку мають особи, які постійно проживали чи працювали у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01 січня 1993 року не менше 3 років, при цьому початкова величина зниження пенсійного віку на 3 роки встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначеній зоні з моменту аварії (26 квітня 1986 року) по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період.
Аналогічний правовий підхід щодо застосування зазначених норм матеріального права міститися у постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі №556/1153/17, 11 квітня 2018 року у справі №565/1829/17.
Отже, право на застосування положень статті 55 Закону України №796-XII щодо виходу на пенсію за віком зі зниженням пенсійного віку мають лише ті особи, які постійно проживали чи працювали у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01 січня 1993 року не менше 3 років, і вказана обставина повинна бути підтверджена належними та допустимими доказами.
Як установлено судом, поданими позивачем разом із заявою про призначення пенсії документами підтверджується факт його проживання у зоні гарантованого відселення з 26 квітня 1986 року по 23 травня 1987 року та з 13 червня по 11 серпня 1989 року, а саме довідкою Любешівської селищної ради Залаззівського старистинського округу. Згідно інформації з названої довідки у період з 23 травня 1987 року по 12 червня 1989 року позивач проходив службу в армії. Копія військового квитка, подана позивачем разом із заявою про призначення пенсії не міститься інформації про місце проходження військової служби, а тому правові підстави стверджувати, що ОСОБА_1 у зазначений період проживав в зоні гарантованого добровільного відселення за місцем реєстрації, відсутні.
При цьому суд зауважує, що наданими позивачем документами підтверджено факт його проживання у зоні гарантованого добровільного відселення 1 рік 2 місяці і 4 дні, а не 3 місяці 19 днів, як стверджують відповідачі.
Разом з тим, суд наголошує, що для виникнення права на призначення пенсії за віком відповідно до статті 55 Закону №796 необхідною умовою є проживання у зоні відчуження станом на 01 січня 1993 року не менше 3-х років, а з урахуванням вищенаведеного документально підтверджено, що ОСОБА_1 проживав у зоні відчуження станом на 01 січня 1993 року менше 3-х років.
У зв`язку з цим, у позовній заяві ОСОБА_1 вказує, що він має статус потерпілого внаслідок Чорнобильської катастрофи 3 категорії, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 , яке видано 25 березня 1993 року, які видаються особам, які постійно проживали або працювали на території гарантованого добровільного відселення не менше трьох років.
Надаючи оцінку зазначеному доводу позивача, суд зауважує на таке.
Пунктом 4.7 розділу ІV цього Порядку передбачено, що право особи на одержання пенсії установлюється на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів органом, що призначає пенсію.
Згідно з положеннями пункту 2.1 розділу ІІ Порядку №22-1 до заяви про призначення пенсії за віком додаються, зокрема, документи, які підтверджують право на призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку:
учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС:
довідка про період (періоди) участі в ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС за формою, затвердженою постановою Державного Комітету СРСР по праці та соціальних питаннях від 09 березня 1988 року № 122, або довідка військової частини, у складі якої особа брала участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, або довідка архівної установи, або інші первинні документи, в яких зазначено період роботи, населений пункт чи об`єкт, де особою виконувались роботи у зоні відчуження;
посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС;
потерпілим від Чорнобильської катастрофи:
документи про період (періоди) проживання (роботи) на територіях радіоактивного забруднення, видані органами місцевого самоврядування (підприємствами, установами, організаціями), або довідка про евакуацію із зони відчуження у 1986 році, видана Волинською, Житомирською, Київською, Рівненською або Чернігівською облдержадміністраціями;
посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи (для осіб, які належать до категорії 4 постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи за наявності) (при призначенні пенсії згідно зі статтею 55 Закону України №796-ХІІ).
Як визначено статтею 9 Закону України №796-ХІІ, особами, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, є: 1) учасники ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС громадяни, які брали безпосередню участь у ліквідації аварії та її наслідків; 2) потерпілі від Чорнобильської катастрофи громадяни, включаючи дітей, які зазнали впливу радіоактивного опромінення внаслідок Чорнобильської катастрофи.
Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 11 Закону України №796-ХІІ до потерпілих від Чорнобильської катастрофи належать особи, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення за умови, що вони станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а у зоні гарантованого добровільного відселення не менше трьох років.
Приписами пункту 3 частини 1 статті 14 Закону України №796-ХІІ встановлено, що для встановлення пільг і компенсацій визначаються категорії осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, серед них потерпілі від Чорнобильської катастрофи (не віднесені до категорії 2), які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а у зоні гарантованого добровільного відселення не менше трьох років (категорія 3).
Частиною 1 статті 15 Закону України №796-ХІІ обумовлено, що підставою для визначення статусу потерпілих від Чорнобильської катастрофи, які проживають або працюють на забруднених територіях, є довідка про період проживання, роботи на цих територіях. Видача довідок про період роботи (служби) по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, а також на територіях радіоактивного забруднення, про заробітну плату за цей період здійснюється підприємствами, установами та організаціями (військкоматами), а про період проживання на територіях радіоактивного забруднення, евакуацію, відселення, самостійне переселення органами місцевого самоврядування.
У свою чергу частиною 3 статті 65 Закону України №796-XII обумовлено, що документами, які підтверджують статус громадян, постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надають право користуватися пільгами, встановленими цим Законом, є посвідчення «Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС» та «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи».
Отже, із системного аналізу наведених нормативно-правових актів слідує, що право на зменшення пенсійного віку мають особи, які в установленому законом порядку набули статусу потерпілого від Чорнобильської катастрофи та постійно проживали (працювали), зокрема, в зоні гарантованого добровільного відселення не менше трьох років станом на 01 січня 1993 року. Єдиним документом, який підтверджує статус потерпілого, учасника ліквідації наслідків на Чорнобильській АЕС та надає право користування пільгами, встановленими Законом України №796-ХІІ, зокрема, на призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку, встановленого для одержання державних пенсій, є посвідчення «Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС» або «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи». Довідки про період роботи (служби) у зоні відчуження, про евакуацію, відселення, самостійне переселення, про період проживання та роботи на забруднених територіях тощо є лише підставами для визначення в установленому порядку статусу учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС або потерпілих від Чорнобильської катастрофи.
Такі висновки щодо застосування норм права викладені Верховним Судом у постановах від 27 квітня 2020 року у справі №212/5780/16-а, від 17 травня 2021 року у справі №398/494/17, №336/6218/16-а.
Згідно з положеннями статті 65 Закону України №796-XII посвідчення «Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС» та «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи» є документами, що підтверджують статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надають право користування пільгами, встановленими цим Законом.
Таким чином, Законом України №796-ХІІ чітко визначено, що саме посвідчення «Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС» або «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи» є єдиним документом, що підтверджує статус громадянина, який постраждав внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надає право користування пільгами, встановленими Законом України №796-XII, зокрема призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку, встановленого для одержання державних пенсій.
Разом з тим, в матеріалах справи міститься копія посвідчення 3 категорії серії НОМЕР_2 громадянина, який постійно працював чи працює, або проживав чи проживає у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення у 1986 1989 роках Посвідчення видане ОСОБА_1 25 березня 1993 року облдержадміністрацією.
У посвідченні зазначено, що пред`явник цього посвідчення має право на пільги і компенсації, встановлені Законом УРСР «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» для осіб, які постійно працюють чи працювали, або проживають чи проживали на територіях зон безумовного (обов`язкового) та гарантованого (добровільного) відселення.
Форма посвідчення затверджена постановою Кабінету Міністрів УРСР від 18 червня 1991року №44.
Названою постановою затверджено Порядок видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи. Затверджено зразки посвідчень особам, які постраждали внаслідок чорнобильської катастрофи, з вкладишами до них.
Відповідно до пункту 3 Порядку громадянам, віднесеним до категорії 3, видаються посвідчення зеленого кольору, серія А учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 1988 - 1990 роках і серія Б громадянина, який постійно працював чи працює, або проживав чи проживає на територіях безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення. Такі посвідчення видаються за місцем проживання на підставі довідки за формою додатку № 4.
Тим часом форма додатку №4 цього Порядку передбачала надання відомостей про те, що особа постійно працює і проживає на території зони безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення в конкретному населеному пункті області. Додаткових умов, як-то проживання не менше як 3 роки станом на 01 січня 1993 року, для видачі посвідчення такого зразка не було передбачено.
У розділі компенсації та пільги громадянам віднесеним до категорії 3, які мають посвідчення серії Б (потерпілі від чорнобильської катастрофи, які постійно працюють чи працювали, або проживають чи проживали на територіях зон безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення), відсутня інформація про те, такі особи мають право на зменшення пенсійного віку для виходу на пенсію.
У той же час, право на пільгове зменшення пенсійного віку мають особи, які в установленому законом порядку набули статусу потерпілого від Чорнобильської катастрофи, працювали або проживали визначену кількість років у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення та мають визначений страховий стаж.
Відтак, посвідчення громадянина, який постійно працював чи працює, або проживав чи проживає у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення у 1986 1993 роках, категорія 3, серія Б не є доказом проживання у зоні гарантованого добровільного відселення не менше 3-х років станом на 01 січня 1993 року.
01 липня 1992 року Верховною Радою України прийнято Закон України «Про внесення змін і доповнень до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» №2532-ХІІ.
Названим нормативно-правовим актом внесено зміни, зокрема, до статей 11, 14 та 15, які передбачили їх викладення у редакції, яка діє на день виникнення спірних правовідносин.
У зв`язку з прийняття названого Закону, постановою Кабінету Міністрів України від 25 серпня 1992 року «Про затвердження Порядку видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» № 501, (далі Постанова №501), постанову Кабінету Міністрів УРСР №44 визнано такою, що втратила чинність.
Отже, на момент видачі позивачу посвідчення у 1993 році була чинною Постанова № 501, пунктом 3 якої передбачено, що потерпілим від Чорнобильської катастрофи (не віднесеним до категорії 2), які постійно проживали на територіях зон безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення на день аварії або які за станом на 1 січня 1993 року прожили у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а на території зони гарантованого добровільного відселення не менше трьох років та відселені або самостійно переселилися з цих територій, чи таким, що постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а у зоні гарантованого добровільного відселення не менше трьох років, і віднесеним до категорії 3, видаються посвідчення зеленого кольору, серія Б.
Згідно затвердженої форми зразка посвідчення, що міститься у додатку до вказаного Порядку, таким особам видавалося посвідчення 3 категорії серії Б, зеленого кольору ««ПОСВІДЧЕННЯ громадянина (громадянки), який (яка) потерпів (ла) від Чорнобильської катастрофи». Примітка: для осіб, які постійно проживають або постійно працюють у зонах безумовного (обов`язкового) відселення та гарантованого добровільного відселення за умови, що вони постійно проживали на день аварії або на 1 січня 1993 року у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а у зоні добровільного відселення не менше трьох років.
Отже, станом на момент видачі позивачу посвідчення необхідною умовою для його видачі було проживання (роботи) не менше 3-х років.
Такий бланк посвідчення як посвідчення громадянина, який постійно працював чи працює, або проживав чи проживає у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення у 19__р., категорія 3, серія Б у вказаному порядку відсутній.
Окрім цього, 11 липня 2018 року Кабінетом Міністрів України було прийнято постанову «Деякі питання видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та іншим категоріям громадян» № 551 (далі Порядок №551), відповідно до пункту 31 якого установлено, що посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС (категорії 2 та 3), особи, яка потерпіла внаслідок Чорнобильської катастрофи (категорія 2), потерпілого від Чорнобильської катастрофи (категорія 3), потерпілого від Чорнобильської катастрофи (серія Г), дитини, яка потерпіла від Чорнобильської катастрофи (серія Д), дружини (чоловіка), опікуна дітей померлого громадянина із числа (ліквідаторів, потерпілих), смерть якого пов`язана з Чорнобильською катастрофою, видані за зразками, затвердженими постановами Кабінету Міністрів України від 25 серпня 1992 року № 501 «Про порядок видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», від 20 січня 1997 року № 51 «Про затвердження Порядку видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та від 21 серпня 2001 року № 1105 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 20 січня 1997 р. № 51», є дійсними до заміни їх в установленому порядку.
Абзацом 4 пункту 7 Порядку №551 Раді міністрів Автономної Республіки Крим, обласним, Київській та Севастопольській міським державним адміністраціям провести до 1 січня 2022 року заміну посвідчень у зв`язку із затвердженням нових зразків посвідчень.
Також суд зауважує, що положення Постанови №501 передбачали видачу посвідчень (без вкладишів до них) за зразками, затвердженими постановою Кабінету Міністрів УРСР від 18 червня 1991 року №44 «Про затвердження Порядку видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».
Тим часом, згідно пункту 12 Порядку, затвердженого Постановою №501, до видачі посвідчень відповідного зразка підставою для надання пільг, передбачених Законом України №796-ХІІ, є, зокрема, для інших категорій громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, встановлених статтею 14 Закону України №796-ХІІ довідки, вказані у пунктах 8 і 10 цього Порядку.
Згідно пункту 10 Порядку посвідчення громадянки, яка потерпіла від Чорнобильської катастрофи видається громадянам, які постійно проживають або працюють у зонах
безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше трьох років, на підставі довідки встановленого зразка
(додаток № 6).
Згідно додатку №6 довідка підтверджувала факт постійного проживання або роботи у зоні безумовного (обов`язкового) і гарантованого добровільного відселення за умови, що він (вона) на 1 січня 1993 року проживав (ла) у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а у зоні гарантованого добровільного відселення не менше трьох років у (зазначення населеного пункту) області.
Отже, з моменту набрання чинності Постанови №501, тобто з 25 серпня 1992 року, громадяни, які мали статус потерпілих від наслідків Чорнобильської катастрофи, мали право на отримання пільг, передбачених Законом України №796-ХІІ тільки на підставі посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи зразка, який затверджений такою Постановою або, до його отримання, на підставі довідки, у спірному випадку, зразок якої затверджений додатком №6 до Порядку, затвердженого названою Постановою.
При цьому, згідно приписів пункту 7 Порядку №551 з 01 січня 2022 року відсутні правові підстави для врахування посвідчень старого зразка.
Таким чином, суд уважає безпідставними посилання позивача на те, що наявність у нього посвідчення старого зразка, надає безумовне право на зменшення пенсійного віку.
Отже, суд погоджується з висновками відповідачів про не підтвердження позивачем факту постійного проживання станом на 01 січня 1993 року не менше трьох років в зоні гарантованого добровільного відселення та відсутність у нього права на зменшення пенсійного віку.
За таких обставин, суд приходить до висновку, що у позивача відсутні умови, які є необхідними для прийняття органом Пенсійного фонду рішення про призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку, а відтак він правомірно відмовив позивачу у призначенні пенсії.
Решта доводів сторін не спростовують висновків суду у справі.
Відповідно до частин 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Ураховуючи викладене, суд дійшов висновку, що відповідач довів, що він діяв в межах повноважень та в спосіб, передбачений законом, а тому позов не підлягає задоволенню.
Підстави для розподілу судових витрат відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України відсутні.
Керуючись положеннями статей 9, 72-77, 139, 242-246, 251, 262, 263, 292, 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.
Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене протягом 30 днів з дати його ухвалення шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду.

Суддя Т.О. Окис