Справа № 158/3026/23
Суддя: Сіліч Ю. Л.
Дата ухвалення: 2023-09-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 158/3026/23
Провадження № 2-а/0158/90/23
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
21 вересня 2023 року м. Ківерці
Ківерцівський районний суд Волинської області в складі:
головуючого судді - Сіліч Ю.Л.,
за участю секретаря - Оніщук Н.Є.,
представника позивача Хоржевського Д.Е.,
відповідача ОСОБА_1 ,
представника відповідача адвоката Крупінської Н.Л.,
перекладача - Кіпоренка К.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Ківерці, в режимі відеоконференції, справу за адміністративним позовом Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області до громадянина російської федерації ОСОБА_1 про продовження строку затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення, -
В С Т А Н О В И В
Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області звернулось до суду з адміністративним позовом до громадянина російської федерації ОСОБА_1 про продовження строку затримання з метою забезпечення примусового видворення.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 27.09.2022 року співробітниками УМП в Київській області було виявлено громадянина російської федерації ОСОБА_1 . Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 29.09.2022 року ухвалено примусово видворити з України громадянина російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Затримано останнього, з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України, строком на 6 (шість) місяців.
В подальшому, рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 22.03.2023 року, продовжено строк затримання громадянина російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення, терміном на 6 (шість) місяців, тобто до 22 вересня 2023 року.
Вказують, що відповідач не має жодного документа, який надавав би йому право перетину державного кордону для виїзду з України, а через повномасштабну війну проти України будь-які дипломатичні зв`язки з російською федерацією розірвано, відтак не має можливості виконати рішення суду в частині ідентифікації та забезпечення видворення.
З врахуванням наведеного, у зв`язку із неможливістю забезпечити примусове видворення за межі території України відповідача, просять продовжити строк затримання громадянина російського федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства строком на 6 місяців, з метою вжиття заходів щодо його ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі території України.
Ухвалою судді Ківерцівського районного суду Волинської області від 20.09.2023 року поновлено позивачу строк для звернення до суду із даним адміністративним позовом; позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за окремою категорією термінових справ.
Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав викладених у ньому та просив позов задовольнити.
Відповідач по справі ОСОБА_2 та його представник адвокат Крупінська Н.Л. в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, просили в задоволенні позову відмовити.
Вважає себе українцем, оскільки з дитинства перебуває на території України, спілкується виключно українською мовою, знає традиції.
Розуміє, що перебування на території України без належних документів є порушенням законодавства. Однак, до країни походження повертатись не бажає. Звертався до органів міграційної служби у Волинській області із відповідною заявою про надання йому статусу особи без громадянства, однак було відмовлено та роз`яснено, що з таким зверненням він повинен особисто звернутись до органів міграції за місцем свого проживання, тобто до Житомирського УМСУ (за місцем реєстрації). У репліці зауважив, що у випадку надання йому громадянства України та будучи призовного віку, має намір виконувати військовий обов`язок перед державою Україна.
Заслухавши пояснення сторін по справі, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Так, статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади, їх посадові особи повинні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно із частинами першою та третьою статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади.
Відповідно до частини першої статті 289 КАС України, за наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якого (якої) прийнято рішення про примусове видворення або реадмісію, ухилятиметься від виконання рішення про його (її) примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення чи реадмісії відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або якщо існує ризик його (її) втечі, а так само у разі відсутності в іноземця або особи без громадянства, стосовно якого (якої) прийнято рішення про примусове видворення, документа, що дає право на виїзд з України, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, його територіальний орган чи підрозділ, орган охорони державного кордону, орган Служби безпеки України подає до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням зазначених органів (підрозділів) або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, позовну заяву про застосування судом до іноземця або особи без громадянства одного з таких заходів: затримання з метою ідентифікації та/або забезпечення примусового видворення за межі території України; затримання з метою забезпечення передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію; взяття на поруки підприємством, установою чи організацією; зобов`язання внести заставу.
Частиною одинадцятою статті 289 КАС України (у редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо захисту державного кордону України" № 2952-IX від 24.02.2023) визначено, що строк затримання іноземців та осіб без громадянства у пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, становить шість місяців. За наявності умов, за яких неможливо ідентифікувати іноземця або особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи у зазначений строк або прийняти рішення за заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, або особою без громадянства, такий строк може бути продовжено, але не більш як на вісімнадцять місяців.
Умовами, за яких неможливо ідентифікувати іноземця чи особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи, є:
1) відсутність співпраці з боку іноземця або особи без громадянства під час процедури його ідентифікації;
2) неодержання інформації з країни громадянської належності іноземця або країни походження особи без громадянства чи документів, необхідних для ідентифікації особи.
Зазначений перелік умов є вичерпним, що також зазначено у постанові Верховного Суду від 28 січня 2021 року (справа № 743/1046/20).
Отже, нормами чинного законодавства передбачено, що у випадку відсутності співпраці з боку іноземця чи особи без громадянства під час процедури його ідентифікації та (або) неодержання інформації з країни громадянської належності іноземця або країни походження особи без громадянства чи документів, необхідних для ідентифікації особи, строк затримання такої особи може бути продовжено шляхом подачі відповідного адміністративного позову, який подається кожні шість місяців.
Судом встановлено, що рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 29.09.2022 відповідача примусово видворено та затримано з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення строком на шість місяців, з поміщенням до Волинського пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні ДМС України. Зазначене рішення відповідачем не оскаржувалось (а.с.16-18).
Рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 22.03.2023 року, продовжено строк затримання громадянина російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення, терміном на 6 (шість) місяців, тобто до 22 вересня 2023 року (а.с.5-6).

В судовому засіданні встановлено, що громадянин російської федерації ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , прибув на території України у 2004 році разом із матір`ю.

У 2017 році ОСОБА_2 закінчив Семенівську загальноосвітню школу І-ІІ ступенів Семенівської сільської ради Житомирської області (а.с.56).

22.11.2017 року зареєстрований Бердичівською об`єднаною податковою інспекцією в державному реєстрі платників податків; РНОКПП НОМЕР_1 (а.с.54).

У 2020 році ОСОБА_2 , здобув повну загальну середню освіту у вечірній (змінній) школі ІІ-ІІІ ступенів № 3 м. Бердичева Житомирської області (а.с.50).

З 13.03.2020 року ОСОБА_2 , перебуває на «Д» обліку в БМЦТМОД (а.с.54).

Як вбачається з довідки ДНЗ «Бердичівське вище професійне училище» № 154 від 05.05.2023 року, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дійсно навчався в даному навчальному закладі на денному відділенні з 01.09.2017 року по 29.01.2020 року в групі № 28 ТС ДНЗ за професією: «Тракторист-машиніст с/г виробництва; Водій автотранспортних засобів; Слюсар з ремонту с/г машин та устаткування». Був відрахований у зв`язку з продовженням навчання у школі.

Відповідно до п. 30 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року №1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» при вирішенні справ про примусове видворення суди повинні враховувати положення статей 9, 29 Загальної декларації прав людини 1948 року та статті 9 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року, статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання, а при здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати лише таких обмежень, які встановлені законом виключно для забезпечення належного визнання та поваги прав і свобод інших людей, а також забезпечення справедливих вимог моралі, суспільного порядку і загального добробуту.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Конвенція) регламентовано право на повагу до приватного і сімейного життя, що включає й право на громадянство та вибір місця проживання.

Стаття 13 Загальної декларації прав людини регламентує кожній людині право вільно пересуватись і обирати собі місце проживання в межах кожної держави.

У статті 1 Конвенції сторони зобов`язалися гарантувати кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені Конвенцією. Конвенційні гарантії, в даному випадку, належать всім, а не тільки громадянам. Дії держави, пов`язані з контролем перебування іноземців на своїй території можуть призводити до порушення цих гарантій.

Європейський суд з прав людини ( ЄСПЛ) у своїй практиці щодо цієї категорії спорів неодноразово наголошував, що у випадку підтвердження того, що відносини, про порушення яких заявляє особа, охоплюються поняттям сімейного чи приватного життя, як у випадку відповідача у цій справі, то слід застосовувати так званий трискладовий тест, тобто - «чи відбувалося втручання згідно із законом? чи переслідувало таке втручання законну мету? чи було таке втручання необхідним у демократичному суспільстві?».

При цьому необхідність втручання в демократичному суспільстві встановлюється шляхом врівноваження інтересів держави з правами особи. Держава не може обґрунтовувати втручання відносними термінами такими як «корисно», «розумно» чи «бажано», а повинна продемонструвати наявність нагальної суспільної необхідності. Необхідність в демократичному суспільстві також вимагає пропорційності законній меті, що переслідується. При здійсненні такого втручання в особи має бути можливість скористатися процедурними гарантіями для оскарження рішення, зокрема щодо того чи бралися під час прийняття рішення до уваги інтереси особи, захищені статтею 8 Конвенції.

ЄСПЛ не заперечує того, що повернення чи видворення, як такі можуть відповідати законній меті регулювання міграції, однак підкреслює, що такі заходи повинні застосовуватися пропорційно до права особи на приватне та сімейне життя.

У ситуації відповідача є зрозумілим, що він, будучи дворічною дитиною, разом з мамою прибув до України. Єдиним документом, що посвідчував його особу та приналежність до громадянства на момент перетину кордону було свідоцтво про народження, яким доводилось місце його народження м. краснодар, росія; батьки - громадяни росії (а.с.55).

З дослідженим судом доказів вбачається, що відповідач з 2004 року (з часу прибуття до України) отримував медичне обслуговування в Україні, про що свідчить копія амбулаторної карти останнього (а.с.54), здобув освіту (копії свідоцтв про здобуття освіти), виключно позитивно характеризувався за місцем навчання (а.с.57-зворот), останньому у 2017 році органом Державної фіскальної служби України було присвоєно код платника податків (а.с.54), володіє державною мовою; жодного разу за час проживання на території України не здійснював спроб перетину кордону російської федерації, відсутність будь-яких сімейних та соціальних зв`язків у відповідача в країні громадянського походження ( біологічний тато, зі слів відповідача, помер) та в будь-якій іншій країні; міцність соціальних і сімейних зв`язків з Україною (мама, сестра та брат проживають у місті Бердичів та є його сім`єю), тривалість постійного місця проживання на території України - 19 років; відсутність даних, що його перебування може суперечити інтересам національної безпеки України чи охорони громадського порядку (ч.3 ст.26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства»), виявив бажання мати постійне місце проживання в Україні, що підтверджується його зверненням із відповідною заявою до органів міграційної служби Волині.

Вказане свідчить про свідомий вибір відповідача щодо визначення свого місця проживання, що респондується з положеннями ст.13 Декларації та ст.8 Конвенції.

Суд вважає, що у даному випадку відповідач перебуває у статусі осідлого мігранта.

У справі Jeunesse v. the Netherlands (no 12738/10) ЄСПЛ відзначив таке: «коли держава-учасниця толерує присутність іноземця на своїй території… така держава-учасниця дозволяє іноземцю приєднатися до суспільства приймаючої країни, формувати стосунки та створити родину. Однак, це не тягне за собою автоматично обов`язку влади держави-учасниці, внаслідок зобов`язань відповідно до статті 8 Конвенції, дозволити йому чи їй оселитися в цій країні».

Зважаючи на вищевикладене, враховуючи, що відповідач здійснював спроби щодо легалізації свого місця перебування на території України (а.с.8), однак така можливість може бути реалізована виключно у випадку його особистого звернення до органів міграційної служби за місцем його реєстрації або ж проживання, тобто до Управління державної міграційної служби України у Житомирській області, а перебування в ПТПІ не дає йому такої можливості, з огляду на трискладовий тест - «чи відбувалося втручання згідно із законом? чи переслідувало таке втручання законну мету? чи було таке втручання необхідним у демократичному суспільстві?», суд приходить до переконання, що затримання відповідача з метою забезпечення примусового видворення у даному випадку не є необхідним та пропорційним законній меті та навпаки є «невиправдано суворим».

Судом також встановлено, що відповідач по справі виявив своє бажання співпрацювати з органами міграційної служби. За таких умов, судом не встановлено наявність обставин передбачених п. п. 1, 2 ч. 13 ст. 289 КАС України для можливості продовження строку затримання іноземця, відповідно до положень закону.

Водночас, як вбачається із матеріалів справи, неможливість забезпечити примусове видворення громадянина російської федерації ОСОБА_1 у шестимісячний строк з дня його затримання і розміщення в ПТПІ, позивач пов`язував з відсутністю будь-яких дипломатичних зв`язків з російською федерацією, через розпочату 24.02.2022 року повномасштабну війну з рф та зумовленими цією обставиною труднощами в забезпеченні транзитного проїзду іноземця до російської федерації через треті країни.

Отже, зазначені позивачем обставини не є підставою для продовження строку затримання відповідача, особу якого ідентифіковано.

До вищевказаного висновку також дійшла колегія суддів Касаційного адміністративного суду Верховного Суду у постанові від 26.09.2023 року (справа №158/1645/23, провадження № К/990/25792/23)

При цьому, суд не бере до уваги посилання позивача на відсутність співпраці з боку іноземця, оскільки вказана особа є ідентифікованою, що підтверджується матеріалами справи та дана процедура застосовується для його ідентифікації.

Також, суд зауважує, що відсутність можливості виконання судового рішення про примусове видворення відповідача за межі території України з незалежних від сторін причин протягом тривалого часу не може бути підставою для продовження строку затримання відповідача.

Враховуючи вищевказане та встановлені обставини справи, суд приходить до висновку, що адміністративний позов Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області до задоволення не підлягає.

Керуючись статтями 9, 72-77, 241, 244, 246, 268-272, 288, 289 КАС України, суд -

У Х В А Л И В

В задоволенні адміністративного позову Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області до громадянина російської федерації ОСОБА_1 про продовження строку затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня складення повного судового рішення.

На виконання п. 4 ч. 5 ст. 246 КАС України суд зазначає повне найменування сторін та інших учасників справи:

Позивач - Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області (02152, м. Київ, вул. Березняківська, 4А; );

Представник позивача Хоржевський Дмитро Едуардович, діє на підставі довіреності №8010/129-23 від 23.08.2023 року;

Відповідач: громадянин російської федерації ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце перебування: АДРЕСА_2 ;

Представник відповідача адвокат Крупінська Наталія Леонідівна, діє на підставі доручення для надання безоплатної вторинної правничої допомоги № 772/383-23 від 20.09.2023 року та свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю серії ВЛ № 653 від 25.04.2026 року.

Повний текст судового рішення складено 02 жовтня 2023 року.

Суддя Ківерцівського районного суду Ю.Л. Сіліч