Справа № 380/7136/23
Суддя: Сподарик Наталія Іванівна
Дата ухвалення: 2023-09-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 вересня 2023 рокусправа № 380/7136/23

Львівський окружний адміністративний суд

у складі головуючої судді Сподарик Н.І.,

за участю секретаря судового засідання Суліковської У.І.,

представника позивача Шокало В.С.,

представника відповідача Писарев О.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Львівської митниці про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

В С Т А Н О В И В:

На розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) до Львівської митниці (79000, м. Львів, вул. Костюшка Т., 1; ) з вимогами:

- визнати протиправним та скасувати наказ Львівської митниці «Про звільнення ОСОБА_1 » від 16.03.2023 №205-о;

- поновити ОСОБА_1 на посаді начальника відділу митного оформлення №1 митного поста «Смільниця» Львівської митниці;

- стягнути з Львівської митниці на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з дня звільнення по день винесення рішення судом першої інстанції.

Мотивуючи вимоги позову, позивач зазначає, що 01.07.2021 наказом Львівської митниці №60-о був призначений на посаду начальника відділу митного оформлення №1 митного поста «Смільниця» шляхом укладення контракту про проходження державної служби в порядку переведення з Галицької митниці Держмитслужби. Наказом Львівської митниці від 16.03.2023 №205-о «Про звільнення ОСОБА_1 » позивача звільнено із займаної посади начальника відділу митного оформлення №1 митного поста «Смільниця» Львівської митниці, за угодою сторін, відповідно до ч. 2 ст. 86 Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 №889-VIII, п. 1 ст. 36 Кодексу Законів про працю України (далі КЗпП України). Позивач зауважує, що основними умовами угоди про припинення трудового договору за пунктом 1 частини 1 статті 36 КЗпП України, щодо яких сторони трудового договору повинні дійти згоди, є: 1) самостійне волевиявлення працівника про припинення трудового договору, 2) узгодження сторонами підстав та строку припинення договору. Однак позивач вказує, що його волевиявлення при написанні заяви про звільнення за згодою сторін не було, оскільки заява була написана під психологічним тиском. Стверджує , що жодного наміру звільнятися із займаної посади позивач взагалі не мав. Також зазначив, що у заяві про звільнення не вказав з якого часу його слід звільнити із займаної посади; стверджує, що в подальшому подав заяву про відкликання заяви про припинення договору за угодою сторін. Окрім того, через погане самопочуття звернувся до лікаря і з 16.03.2023 перебував по 24.03.2023, з 24.03.2023 по 27.03.2023, з 28.03.2023 по 03.04.2023 на лікарняному. З наказом про звільнення ознайомився 04.04.2023, після одужання. Враховуючи наведене, вважає, що оскаржуваний наказ підлягає скасуванню, а він поновленню на посаді.

Ухвалою суду від 12.04.2023 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

27.04.2023 за вх.№ 29971 від позивача надійшло клопотання про розгляд справи в порядку загального позовного провадження.

28.04.2023 за вх.№30201 від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву. Позовні вимоги заперечив, просив суд у задоволенні позову відмовити. Вказав, що оскаржуваним наказом ОСОБА_1 було звільнено із займаної посади на підставі його заяви, а звільнення відбулося відповідно до п.1 ст. 36 КЗпП України та ч.2 ст. 86 Закону України «Про державну службу», що була подана добровільно, без будь якого примусу. Не зазначення позивачем у заяві, про звільнення конкретної дати (бажаної дати), з якої він бажає припинити трудові відносини не являється підставою вважати, що між ним та роботодавцем не досягнуто згоди щодо звільнення позивача із займаної посади саме за цією підставою. Факт наявності волевиявлення позивача та дати з якої звільнити підтверджується його заявою, написаною 16.03.2023 року, де ОСОБА_1 просив звільнити його за угодою сторін. Факт наявності волевиявлення та дати виникнення такого у відповідача підтверджується резолюцією в.о. начальника Львівської митниці «В наказ. Звільнити з 16.03.23» на зазначеній заяві позивача. Таким чином, між позивачем та суб`єктом призначення виконуючим обов`язки начальника Львівської митниці, досягнуто згоди про розірвання трудового договору за п. 1 ст. 36 КЗпП України та ч. 2 ст. 86 Закону України «Про державну службу» шляхом погодження керівником митниці відповідної заяви працівника. Твердження позивача про написання заяви про звільнення під тиском не відповідає фактичним обставинам справи. В матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази на підтвердження вчинення на позивача тиску, зокрема, звернення до правоохоронних органів з приводу тиску на ОСОБА_1 . З огляду на наведене, вважає, що наказ Львівської митниці №205-о від 16.03.2023 «Про звільнення ОСОБА_1 » відповідно до ч. 2 ст. 86 Закону України «Про державну службу», п. 1 ст. 36 КЗпП України є таким, що винесений з дотриманням норм чинного законодавства.

Ухвалою суду від 01.05.2023 вирішено перейти до розгляду справи за правилами загального позовного провадження, призначено у справі підготовче судове засідання.

03.05.2023 за вх.№9370ел від представника позивача надійшла відповідь на відзив на позовну заяву. Зазначив, що резолюція в.о. начальника Львівської митниці жодним чином, не може підтверджувати факт волевиявлення ОСОБА_1 про узгоджену дату звільнення. Дані обставини повинні бути визначені самою особою, яка здійснює дію в цьому випадку відповідна дата має бути зазначена особою в тексті заяви про звільнення. При цьому неправомірним є ототожнення дати написання заяви з датою з якої працівник просить провести звільнення, як це зробив відповідач. З копії отриманої на адвокатський запит заяви випливає, що ОСОБА_1 не проставив ні дати написання заяви, ні дати з якої «просить» звільнити його за згодою сторін. Таким чином відповідач у відзиві на позов, зазначаючи, що «факт наявності волевиявлення та дати з якої звільнити за його волевиявленням підтверджується його заявою від 16.03.2023, якою ОСОБА_1 просив його звільнити за угодою сторін», вказує недостовірні дані. Тому твердження про те, що між позивачем та в.о. начальника Львівської митниці досягнуто згоди про розірвання трудового договору за п. 1 ст. 36 КЗпП України та ч. 2 ст. 86 Закону України «Про державну службу» шляхом погодження керівником митниці відповідної заяви працівника, не відповідає дійсності та не підтверджується наявними у справі доказами.

Крім цього, зазначив, що у ОСОБА_1 були відсутні дисциплінарні стягнення на час його звільнення з Львівської митниці. Жодних наказів про відкриття незавершених дисциплінарних проваджень щодо нього не було. З огляду на наведене, посилання відповідача на той факт, що подання заяви про звільнення мало на меті уникнути відповідальності за винні дії, не відповідає фактичним обставинам справи, оскільки такі не були вчинені позивачам. Крім цього, у відзиві на позовну заяву відповідач не вказує дій, що були вчинені позивачем та для уникнення відповідальності за які ніби-то позивач міг подати заяву про звільнення.

В засіданні суду 16.05.2023 оголошено перерву до 15.06.2023.

14.06.2023 за вх.№44469 від представника відповідача надійшли заперечення (на відповідь на відзив) на позовну заяву. Зазначив, що домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою дійсно існувала, вона підтверджується письмовою заявою позивача та резолюцією керівника митниці на ній. Дата звільнення з цією підстави була узгоджена сторонами усно перед написанням заяви. Щодо дати написання заяви, зазначив, що в позовній заяві позивач самостійно зазначив про написання заяви саме 16.03.2023, а тому твердження представника позивача про недостовірність даних в частині того, що це заява від 16.03.2023, суперечить матеріалам справи. Стосовно психологічного тиску подати заяву про звільнення, яке відбулось в присутності іншого колеги позивача, про що позивач пояснив при допиті його як свідка, то висловлювання керівництва митниці про звільнення за недоліки в роботі, що призвело за доводами позивача до його підвищеного емоційно-психологічного стану, не можна вважати примусом до зазначеної дії. Таке твердження підтверджується постановою Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 №9. З огляду на наведене просить суд у задоволенні позову відмовити.

15.06.2023 надійшло клопотання представника позивача про відкладення розгляду справи, таке судом задоволено. Ухвалено відкласти розгляд справи на 29.06.2023.

21.06.2023 за вх.№46089 від представника відповідача надійшли заперечення на заяву про виклик свідків.

Ухвалою суду від 29.06.2023 закрито підготовче провадження в адміністративній справі та призначено судовий розгляд справи по суті на 17.08.2023.

В засідання суду 17.08.2023 сторони, представники сторін не з`явилися, суд ухвалив відкласти розгляд справи на 29.08.2023.

В засіданні суду позивач підтримав заявлені позовні вимоги, просив такі задовільнити. Клопотання про виклик й допит свідків теж підтримав.

Відповідач в засіданні суду вимоги заперечив, наполягав на задоволенні клопотання про виклик й допит свідка.

Судом задоволено клопотання про виклик свідків, оголошено перерву до 12.09.2023 .

В судовому засіданні, яке відбулось 12.09.2023 судом допитано в якості свідків ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .

Допитаний в якості свідка ОСОБА_1 повідомив, що 15.03.2023 його було повідомлено про необхідність з`явитись 16.03.2023 о 10:00 год разом із ОСОБА_2 до в.о. начальника Львівської митниці без пояснень необхідності такого з`явлення. Під час розмови, в.о. начальника Львівської митниці повідомив позивача про необхідність написання заяви про звільнення за згодою сторін, без пояснення причин такого. На запитання позивача про причину по якій він змушений писати заяву, в.о. начальника Львівської митниці вказав, що у разі не написання такої, позивача буде звільнено з інших підстав. Заяву на звільнення позивач написав, однак особистий підпис ним не було проставлено відразу, лише після розмови з в.о. начальника Львівської митниці позивач проставив особистий підпис. Вказав, що ОСОБА_2 був присутній під час написання заяви. Вказав, що власного волевиявлення при написанні такої заяви не було, писав за вказівкою керівника.

Свідок ОСОБА_4 повідомив, що під час спілкування з позивачем, було повідомлено про недоліки робити, жодного тиску на позивача вчинено не було, позивачем самостійно написано заяву про звільнення за згодою сторін 16.03.2023, будь-яких зауважень не висловлював. Після написання заяви про звільнення, ним було видано наказ про звільнення. Про погане самопочуття позивач не повідомляв.

Свідок ОСОБА_2 повідомив, що працює з позивачем в одному відділі, ним було написано заяву про звільнення за згодою сторін, однак така була написана без власного волевиявлення, таку написав після того, як ОСОБА_1 написав заяву про звільнення. Про причини необхідності написання заяви про звільнення йому не повідомляли, лише було сказано, що у разі не написання такої, будуть наслідки. Вказав, що був присутній в момент, коли в.о. начальника Львівської митниці Кузнік А.Ю. повідомив іншому працівнику митниці про те, що написана заява про звільнення ОСОБА_1 не підписана та про необхідність підписання такої ОСОБА_1 .

Свідок ОСОБА_3 вказав, що 16.03.2023 разом із ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з`явились до в.о. керівника Львівської митниці, де їх повідомили про необхідність написання заяви про звільнення без пояснення причин необхідності написання такої. ОСОБА_2 та ОСОБА_1 повідомили ОСОБА_3 , що ними були написані заяви про звільнення під тиском з боку керівника.

Пояснення щодо долученого відеозапису відповідачем, що як позивач так і свідки були у гарному настрої після написання заяв, зазначили, що психоемоційний стан проявляється по-різному.

В засіданні суду оголошено перерву до 28.09.2023.

В засіданні суду, яке відбулось 28.09.2023 представник позивача позовні вимоги підтримав, просив позов задоволити в повному обсязі. Зазначив, що свідки підтвердили тиск з боку керівництва на особу позивача щодо написання заяви на звільнення за згодою сторін.

Представник відповідача щодо задоволення позову заперечив, просив суд у задоволенні позову відмовити. Наголосив, що допитаний керівник спростував в засіданні суду покликання позивача про тиск на нього щодо написання заяви на звільнення за згодою сторін, вважає така написана за взаємною згодою обох сторін і досягнуто консенсусу при написанні заяви.

Суд з`ясував зміст позовних вимог, дослідив долучені до матеріалів справи письмові докази, оцінив їх в сукупності та встановив такі фактичні обставини справи та відповідні правовідносини.

ОСОБА_1 з 26.12.2012 працює в митних органах України. 26.12.2012 склав Присягу державного службовця.

01.07.2021 наказом Львівської митниці №60-о «По особовому складу» призначено з 02.07.2021 ОСОБА_1 на посаду начальника відділу митного оформлення №1 митного поста «Смільниця» Львівської митниці.

01.07.2021 між Львівською митницею як відокремленим підрозділом Державної митної служби України та позивачем укладено контракт №608 про проходження державної служби.

Наказом №205-о від 16.03.2023 «Про звільнення ОСОБА_1 » позивача звільнено з 16.03.2023 із займаної посади начальника відділу митного оформлення №1 митного поста «Смільниця» Львівської митниці», за угодою сторін, відповідно до ч. 2 ст. 86 Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 №889-VIII, керуючись п. 1 ст. 36 КЗпП України.

Відповідно до пункту 2 наказу №205-о від 16.03.2023 «Про звільнення ОСОБА_1 » розірвано контракт про проходження державної служби від 01.07.2021 №608, укладений з ОСОБА_1 на посаді начальника відділу митного оформлення №1 митного поста «Смільниця» Львівської митниці».

Підставою для винесення оскаржуваного наказу зазначено: заява ОСОБА_1 , резолюція в.о. начальника Львівської митниці на заяві ОСОБА_1 від 16.03.2023.

21.03.2023 позивачем скеровано на адресу Львівської митниці цінним листом з описом вкладення заяву про відкликання заяви про звільнення за згодою сторін.

27.03.2023 позивач отримав від АТ «Укрпошта» повідомлення, що Львівська митниця не забирає надіслане ним поштове відправлення. У зв`язку з цим, позивач відсканував свою заяву, підписав її особистим ЕЦП та скерував її на адресу електронної пошти Львівської митниці ().

В подальшому позивач отримав електронного листа від Відділу реєстрації та обробки кореспонденції Львівської митниці, у якому йому було повідомлено, що Відділ не приймає та не реєструє заяви від працівників Львівської митниці.

04.04.2023 позивач прибув на Львівську митницю, де його було ознайомлено із оскаржуваним наказом від 16.03.2023 та видано трудову книжку.

Листом від 05.04.2023 №7.2-1/12/8.19/8217 Львівська митниця надала копії документів, на адвокатський запит від 28.03.2023, що стали підставою для видачі оскаржуваного наказу від 16.03.2023 про звільнення позивача, в тому числі копію заяви про звільнення без узгодженої дати звільнення та дати її написання.

Позивач вважаючи наказ №205-о від 16.03.2023 «Про звільнення ОСОБА_1 » протиправним та таким, що підлягає скасуванню, звернувся з вказаним позовом до суду.

При вирішенні спору суд виходить з наступного.

Приписами статті 43 Конституції України гарантовано, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до приписів статті 4 КЗпП України законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Кодекс законів про працю України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини (частина перша статті 1 КЗпП України).

Суспільні відносини, які охоплюють діяльність держави щодо створення правових, організаційних, економічних та соціальних умов реалізації громадянами України права на державну службу регулює Закон України Про державну службу від 10.12.2015 № 889 (Закон № 889), який набрав чинності з 01.05.2016.

Відповідно до статті 5 Закону № 889 відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Разом з цим, приписами статті 51 КЗпП України встановлено, що держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Суд зазначає, що трудовий договір може бути розірваний лише з підстав і в порядку, передбаченому трудовим законодавством (статті 2, 36, 40, 41 КЗпП України).

Згідно з вимогами пункту 3 частини першої статті 83 Закону № 889 державна служба припиняється, зокрема, за ініціативою державного службовця або за угодою сторін (стаття 86 цього Закону).

Статтею 86 Закону № 889 визначено умови припинення державної служби за ініціативою державного службовця або за угодою сторін та встановлено, що державний службовець має право звільнитися зі служби за власним бажанням, попередивши про це суб`єкта призначення у письмовій формі не пізніш як за 14 календарних днів до дня звільнення. Державний службовець може бути звільнений до закінчення двотижневого строку, передбаченого частиною першою цієї статті, в інший строк за взаємною домовленістю із суб`єктом призначення, якщо таке звільнення не перешкоджатиме належному виконанню обов`язків державним органом. Суб`єкт призначення зобов`язаний звільнити державного службовця у строк, визначений у поданій ним заяві, у випадках, передбачених законодавством про працю.

Наведені положення кореспондуються із приписами частини першої статті 36 КЗпП України, згідно з пунктом 1 якої однією з підстав припинення трудового договору є угода сторін.

Відповідно до частини першої статті 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

За загальним правилом волевиявлення сторін трудового договору оформляється шляхом написання працівником заяви про прийом на роботу, а зі сторони власника (роботодавця) шляхом постановлення відповідного наказу про прийняття на роботу.

За тим же загальними правилом формальне оформлення припинення трудового договору за угодою сторін здійснюється з боку працівника шляхом написання заяви про звільнення із вказанням підстави та строку звільнення, а згода роботодавця на запропоновані працівником умови підтверджується відповідним наказом про звільнення, що повинен відповідати умовам запропонованим працівником.

Суд звертає увагу, що лише за дотримання наведених умов може йти мова про досягнення між сторонами (працівник та роботодавець) згоди щодо підстав та порядку припинення трудового договору (угода сторін в розумінні положень КЗпП України). При цьому саме строк звільнення запропонований працівником та погоджений роботодавцем у наказі про звільнення є ключовою ознакою припинення трудового договору за угодою сторін, яка відрізняє вказану підставу звільнення від інших, в тому числі від загальної звільнення за ініціативою працівника із обов`язковим попередженням роботодавця за 14 днів (стаття 38 КЗпП України, частина перша статті 86 Закону № 889).

Згідно з пунктом 8 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 № 9, при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами.

Таким чином, основними умовами угоди про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України, щодо яких сторони трудового договору повинні дійти згоди, є підстава припинення трудового договору та строк, з якого договір припиняється. Визначення дати звільнення за згодою сторін є обов`язковою умовою такого звільнення, оскільки сприяє свідомому волевиявленню працівника щодо звільнення з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України, а також частиною другою статті 86 Закону № 889. Відсутність належного волевиявлення свідчить про відсутність підстав для висновку про наявність наміру працівника звільнитись саме за угодою сторін, а сама по собі згода роботодавця задовольнити прохання працівника про звільнення також не означає наявність угоди про припинення трудового договору за угодою сторін.

Виходячи зі змісту поняття угода сторін в контексті припинення трудового договору, суд зазначає, що відповідна угода тлумачиться як вільне волевиявлення обох сторін, за наявністю якого роботодавцем та найманим працівником досягається спільна згода на припинення трудових відносин у визначений строк.

Законодавством не встановлено відповідного порядку чи строків припинення трудового договору за угодою сторін, у зв`язку з чим вони визначаються працівником і власником або уповноваженим ним органом у кожному конкретному випадку.

У частині 1 п. 8 постанови пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 №9 зазначається, що при домовленості між працівником і роботодавцем про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП (який кореспондуються із приписами частини другої статті 86 Закону № 889) договір припиняється у строк, визначений сторонами.

Відповідно до постанов Верховного Суду від 12.08.2021 у справі № 826/20454/16, від 09.10.2019 по справі №804/9394/14 визначення дати звільнення за згодою сторін є обов`язковою умовою такого звільнення, оскільки сприяє свідомому волевиявленню державного службовця щодо звільнення з підстав, передбачених пунктом 1 статті 36 КЗпП України (положення якого кореспондуються із приписами частини другої статті 86 Закону №889).

Відсутність належного волевиявлення не дає підстав уважати наявність наміру державного службовця звільнитися саме за угодою сторін, а сама лише згода суб`єкта призначення задовольнити заяву державного службовця про звільнення не означає наявності угоди про припинення державної служби саме з підстав, передбачених пунктом 1 статті 36 КЗпП України.

Для цілей застосування пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України Верховний Суд України у постанові від 26.10.2016 у справі № 404/3049/15-ц (провадження № 6-1269цс16) сформулював підхід до розгляду трудових спорів щодо застосування цієї норми та вказав, що суди при вирішенні таких спорів повинні з`ясувати: чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою; чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видання наказу про звільнення; чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін; чи була згода власника або уповноваженого ним органу на анулювання угоди сторін про припинення трудового договору.

Зокрема, Верховний Суд у постанові від 29.06.2022 у справі №640/18748/19 зауважив, якщо державний службовець подає письмову заяву про звільнення за цією підставою, то в ній має бути зазначено прохання звільнити його за угодою сторін i бажану дату звільнення, яка може співпадати з датою подачі заяви. Своєю чергою, суб`єкт призначення, розглядаючи цю заяву вирішує чи погоджуватися на таку пропозицію чи ні. Саме у цьому і полягає процедура досягнення згоди між сторонами, коли державний службовець і суб`єкт призначення спільно вирішують коли і як звільнитися державному службовцю.

Отож, подання працівником заяви про розірвання трудового договору повинно бути добровільним і виражати його волевиявлення щодо звільнення з роботи.

З матеріалів даної адміністративної справи вбачається, що підставою для винесення оскаржуваного наказу та звільнення ОСОБА_1 з посади начальника відділу митного оформлення №1 митного поста «Смільниця» з 16.03.2023 за угодою сторін слугувала заява позивача без дати, яка наявна у матеріалах справи.

Досліджуючи доводи сторін, які стосуються добровільного волевиявлення позивача щодо звільнення з роботи, відповідно до поданої заяви, що слугувала підставою для винесення оскаржуваного наказу, судом ураховано наступне.

Позивач у своїх доводах наголошує, що заяву про звільнення за угодою сторін було написано без дати звільнення та під тиском посадових осіб. Вказана заява не відповідала волевиявленню позивача.

Згідно матеріалів справи, заява позивача про звільнення із займаної посади за угодою сторін не містить волевиявлення (пропозиції) позивача та визначення строку, з якого трудовий договір пропонується розірвати за угодою сторін. Крім цього, заява про звільнення не містить дати її написання.

Відповідно до постанов Верховного Суду від 12 серпня 2021 року у справ №826/20454/16, від 09.10.2019 по справі №804/9394/14 визначення дати звільнення за згодою сторін є обов`язковою умовою такого звільнення, оскільки сприяє свідомому волевиявленню державного службовця щодо звільнення з підстав, передбачених пунктом 1 статті 36 КЗпП України (положення якого кореспондуються із приписами частини другої ст.86 Закону №889).

Відсутність належного волевиявлення не дає підстав уважати наявність наміру службовця звільнитися саме за угодою сторін, а сама лише згода суб`єкта призначення задовольнити заяву службовця про звільнення не означає наявності угоди про припинення служби саме з підстав, передбачених п.1 ст.36 КЗпП України

Для цілей застосування п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України Верховний Суд України у постанові від 26.10.2016 у справі № 404/3049/15-ц (провадження № 6-1269цс16) сформулював підхід до розгляду трудових спорів щодо застосування цієї норми та вказав, що суди при вирішенні таких спорів повинні з`ясувати: чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою; чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видання наказу про звільнення; чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін; чи була згода власника або уповноваженого ним органу на анулювання угоди сторін про припинення трудового договору.

Зокрема, Верховний Суд у постанові від 29 червня 2022 року у справі №640/18748/19 зауважив, якщо державний службовець подає письмову заяву про звільнення за цією підставою, то в ній має бути зазначено прохання звільнити його за угодою сторін i бажану дату звільнення, яка може співпадати з датою подачі заяви. Своєю чергою, суб`єкт призначення, розглядаючи цю заяву вирішує чи погоджуватися на таку пропозицію чи ні. Саме у цьому і полягає процедура досягнення згоди між сторонами, коли державний службовець і суб`єкт призначення спільно вирішують коли і як звільнитися державному службовцю.

Суд вважає, що приведені правові позиції пленуму Верховного Суду України та Верховного Суду є застосованими до даних правовідносин, позаяк приведене Верховним Судом України та Верховним Судом тлумачення порядку застосування п.68 Положення №114 у постановах від 24 червні 2014 року у справі №21-241а14, від 12.08.2019 у справі №810/3376/16, від 20.12.2019 у справі №826/375/17, від 15.02.2021 у справі №160/3607/19 є таким, що за своєю суттю кореспондуються із приписами частини першої статті 36 КЗпП України.

Суд враховує, що законодавством не встановлено відповідного порядку чи строків припинення трудового договору за угодою сторін, у зв`язку з чим вони визначаються працівником і власником або уповноваженим ним органом у кожному конкретному випадку. Припинення трудового договору за п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України застосовується у випадку взаємної згоди сторін трудового договору, пропозиція (ініціатива) про припинення трудового договору за цією підставою може виходити як від працівника, так і від власника або уповноваженого ним органу. За угодою сторін може бути припинено як трудовий договір, укладений на невизначений строк, так і строковий трудовий договір. Припинення трудового договору за п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України не передбачає попередження про звільнення ні від працівника, ні від власника або уповноваженого ним органу. День закінчення роботи визначається сторонами за взаємною згодою. Пропозиція (ініціатива) і сама угода сторін про припинення трудового договору за п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України можуть бути викладені як в письмовій, так і в усній формі. Якщо працівник подає письмову заяву про припинення трудового договору, то в ній мають бути зазначені прохання звільнити його за угодою сторін і дата звільнення. Саме ж оформлення припинення трудового договору за угодою сторін має здійснюватися лише в письмовій формі. У наказі (розпорядженні) і трудовій книжці зазначаються підстава звільнення за угодою сторін з посиланням на п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України і раніше домовлена дата звільнення.

Відтак, розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору за п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України (за угодою сторін), слід з`ясувати: чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою; чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення; чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін; чи була згода власника або уповноваженого ним органу на анулювання угоди сторін про припинення трудового договору.

Висновки аналогічного змісту викладені Верховним Судом у постанові від 29.10.2020 у справі №826/3388/18.

Разом з тим, як встановлено судом, заява ОСОБА_1 про звільнення із займаної посади за угодою сторін не містить волевиявлення (пропозиції) позивача та визначення строку, з якого трудовий договір пропонується розірвати за угодою сторін.

Суд зауважує, що резолюція керівника відповідача, проставлена на цій заяві не може вважатися досягненням сторонами згоди щодо припинення трудового договору та дати звільнення, що в свою чергу позбавляє роботодавця права на звільнення працівника за угодою сторін.

Крім цього, як свідчить зміст заяви ОСОБА_1 , остання не містить ні дати, з якої позивач має намір звільнитися, ні дати її підписання.

За таких обставин суд дійшов висновку про недосягнення сторонами трудового договору згоди щодо припинення трудових відносин з підстав, визначених у пункті 1 частини 1 статті 36 КЗпП України.

Крім того, частина 3 статті 83 Закону України «Про державну службу», яка регламентує припинення державної служби за ініціативою державного службовця або за угодою сторін, визначає, що суб`єкт призначення зобов`язаний звільнити державного службовця у строк, визначений у поданій ним заяві.

Таким чином, недосягнення сторонами згоди щодо припинення трудового договору та відсутність узгодженої дати звільнення, позбавляє роботодавця права на звільнення працівника за угодою сторін.

Аналогічний висновок висловив Верховний Суд в постановах від 03.04.2019 у справі №803/497/18, від 06.02.2019 у справі №816/1389/16, від 21.11.2018 у справі №820/243/16.

Суд вважає, що недосягнення сторонами згоди щодо припинення трудового договору та відсутність узгодженої дати звільнення, позбавляє роботодавця права на звільнення працівника за угодою сторін.

Таким чином, оскільки ОСОБА_1 не визначив у поданій ним заяві строк звільнення з держаної служби, то у відповідача не виникло обов`язку для реалізації такої заяви у відповідності до вимог ч.3 ст.86 Закону №889-VIII, посилання на яку містить спірний наказ.

Відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин судом враховано висновки щодо застосування норм права, викладені у подібних правовідносинах в постановах Верховного Суду:

« … основними умовами угоди про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП, щодо яких сторони трудового договору повинні дійти згоди, є підстава припинення трудового договору та строк, з якого договір припиняється. Визначення дати звільнення за згодою сторін є обов`язковою умовою такого звільнення, оскільки сприяє свідомому волевиявленню працівника щодо припинення трудового договору з цієї підстави. Відповідно до частини першої статті 2411 КЗпП строки виникнення і припинення трудових прав та обов`язків обчислюються роками, місяцями, тижнями і днями. Отже, за відсутності узгодженої сторонами дати звільнення суди першої та апеляційної інстанцій дійшли необґрунтованого висновку про досягнення ОСОБА_3 і Міністерством юстиції України повної згоди на припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП. Наведене є достатньою підставою для визнання незаконним звільнення позивача згідно з наказом Міністерства юстиції України від 30.10.2015 №3548/к ...», постанова від 20.05.2020 у справі №825/3587/15-а (адміністративне провадження №К/9901/28040/19);

« …Пропозиція (ініціатива) і сама угода сторін про припинення трудового договору за пунктом 1 частини статті 36 КЗпП України можуть бути укладені як в письмовій такі в усній формі. Якщо працівник подає письмову заяву про припинення трудового договору, то в ній мають бути зазначені прохання звільнити його за угодою сторін і дата звільнення. Саме ж оформлення припинення трудового договору за угодою сторін має здійснюватися лише в письмовій формі. У наказі (розпорядженні) і трудовій книжці зазначаються підстава звільнення за угодою сторін з посиланням на пункт 1 частини першої статті 36 КЗпП України і раніше домовлена дата звільнення. Розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП України (за угодою сторін), суди повинні з`ясувати: чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою; чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення; чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають значення для правильного її вирішення, та доказів наданих сторонами, суд першої інстанції з яким погодився й апеляційний суд, дійшов правильного висновку про те, що наявні правові підстави для задоволення позову, оскільки сторони не дійшли згоди щодо припинення трудового договору за угодою сторін за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України. Суди правильно встановили, що в заяві ОСОБА_1 про звільнення за угодою сторін відсутні дата її написання та дата звільнення працівника. На заяві міститься лише резолюція «До наказу 12 березня 2019 року», що свідчить про відсутність волевиявлення позивача на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення. Така позиція узгоджується з правовим висновком, який викладений у постанові Верховного Суду від 20 травня 2020 року у справі № 825/3587/15-а (провадження № К/9901/28040/19)….», постанова від 07.10.2020 у справі №236/1286/19 (провадження №61-2567св20);

«…. Якщо роботодавець і працівник домовились про певну дату припинення трудового договору, працівник не має права відкликати свою заяву про звільнення. Встановлено, що у заяві ОСОБА_1 про звільнення за угодою сторін відсутні дата її написання та дата звільнення працівника. На заяві міститься лише резолюція від 26 лютого 2020 року «Бух. розрахувати з 28 лютого 2020 року». Отже, відсутність у заяві конкретної дати звільнення свідчить про відсутність волевиявлення позивачки на припинення трудового договору за взаємною згодою сторін. Реєстрація власником заяви позивачки про звільнення, у якій відсутня дата її написання, не дає підстав для висновку, що сторони між собою визначили строк, з якого мали б бути припинені трудові відносини працівника (див. постанову Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 711/10770/16 (провадження № 61-18666св18)) ...», постанова від 04.08.2021 у справі №711/2175/20 (провадження №61-12674св20).

Суд також бере до уваги, що 21.03.2023 позивачем скеровано на адресу Львівської митниці цінним листом з описом вкладення заяву про відкликання заяви про звільнення за згодою сторін, однак 27.03.2023 позивач отримав від АТ «Укрпошта» повідомлення, що Львівська митниця не забирає надіслане ним поштове відправлення. Позивач скерував таку заяву на адресу електронної пошти Львівської митниці, однак в подальшому позивач отримав електронного листа від Відділу реєстрації та обробки кореспонденції Львівської митниці, у якому йому було повідомлено, що Відділ не приймає та не реєструє заяви від працівників Львівської митниці.

Наведене дає підстави для висновку, що сторони не погодили всі істотні умови угоди, а тому звільнення позивача на підставі пункту 1 частини 1 статті 36 КЗпП України є протиправним, оскільки вчинене без відповідної згоди на це позивача, а тому позовна вимога про визнання протиправним та скасування наказу Львівської митниці «Про звільнення ОСОБА_1 » від 16.03.2023 №205-о, підлягає задоволенню за обґрунтованістю.

Твердження ОСОБА_1 стосовно факту наявності психологічного тиску під час написання ним заяви на звільнення перевірені судом та з`ясовано, що позивач власноручно писав заяву про звільнення з посади і матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що така заява була подана внаслідок вчинення на позивача тиску зі сторони в.о. начальника Львівської митниці. Суд не надає оцінки твердженню позивача про психологічний тиск, а здійснює розгляд справи на підставі зібраних доказів.

Частина 6 статті 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.

Згідно з ч.1 ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Відповідно до ч.ч.1, 4 ст.241-1 КЗпП України строки виникнення і припинення трудових прав та обов`язків обчислюються роками, місяцями, тижнями і днями. Коли строки визначаються днями, то їх обчислюють з дня, наступного після того дня, з якого починається строк. Якщо останній день строку припадає на святковий, вихідний або неробочий день, то днем закінчення строку вважається найближчий робочий день.

Пунктом 2.27 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 №58, зазначається, що днем звільнення вважається останній день роботи.

З аналізу вищевикладеного слідує, що день звільнення - це останній день, коли працівник перебуває у трудових відносинах з роботодавцем.

З огляду на те, що позивача було протиправно звільнено з Львівської митниці, суд дійшов висновку, що позивач підлягає поновленню на тій посаді та у тому органі, з якого він був протиправно звільнений, а саме на посаді начальника відділу митного оформлення №1 митного поста «Смільниця» Львівської митниці.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом, зокрема у постановах від 28.02.2019 у справі № 817/860/16 та від 03.10.2019 у справі № 826/10460/16.

Частиною 2 ст. 235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

При цьому, у відповідності до підп. "з" п.1, п.5 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100, основою для визначення середнього заробітку є середньоденна (годинна) заробітна плата.

В матеріалах справи наявна довідка №97/7.4-22/51 від 29.03.2030 про заробіток позивача за вересень 2022 лютий 2023 року, з якої судом встановлено, що позивач за січень 2023 року отримав 24426,65 грн та за лютий 2023 року 24426,65 грн, у цей період було 42 робочих дні. Середньоденний заробіток позивача за січень-лютий 2023 року становить 1163,17 грн. 48853,3 грн. / 42 робочі дні.

Із урахуванням кількості робочих днів вимушеного прогулу за період з 17 березня 2023 по 28 вересня 2023 (140 робочих днів), розмір середнього заробітку, що підлягає виплаті позивачу становить 162843 гривні 80 коп. (140 днів * 1163,17 грн.).

Відповідно до пункту 1 частини 6 статті 246 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) у разі необхідності в резолютивній частині рішення також вказується про порядок і строк виконання рішення. Суд встановлює, що при нарахуванні та виплаті позивачу середнього заробітку за час вимушеного прогулу роботодавцеві слід утримати з цієї суми та перерахувати у відповідні бюджети/фонди передбачені законодавством податки, збори та інші обов`язкові платежі.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць.

З огляду на вказане, рішення суду в частині стягнення на користь позивача середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу в межах стягнення за один місяць в розмірі 24426,65 грн необхідно допустити до негайного виконання.

Відповідно до статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені судом, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

При цьому, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 06.09.2005; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18.07.2006; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10.02.2010; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; 09.12.1994, пункт 29).

Статтею 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з частиною 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Згідно з вимогами ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Розглянувши подані учасниками справи документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору у даній категорії справ в силу закону, а відтак згідно зі ст. 139 КАС України судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст.14, 72-77, 139, 241-247, 250-251, 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) до Львівської митниці (79000, м. Львів, вул. Костюшка Т., 1; ) про визнання протиправним наказу та поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку задоволити повністю.

Визнати протиправним та скасувати наказ Львівської митниці від 16.03.2023 № 205-о «Про звільнення ОСОБА_1 ».

Зобов`язати Львівську митницю поновити ОСОБА_1 на посаді начальника відділу митного оформлення №1 митного поста «Смільниця» Львівської митниці з 17.03.2023.

Стягнути з Львівської митниці на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 162843 (сто шістдесят дві тисячі вісімсот сорок три) гривень 80 коп.

Судові витрати у формі судового збору розподілу не підлягають.

Рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника відділу митного оформлення №1 митного поста «Смільниця» Львівської митниці та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах стягнення суми за один місяць у розмірі 24426,65 грн підлягає до негайного виконання.

Встановити такий порядок виконання рішення суду щодо стягнення коштів: при виплаті ОСОБА_1 зазначеного середнього заробітку за час вимушеного прогулу роботодавцеві слід нарахувати, утримати та перерахувати у відповідні бюджети/фонди передбачені законодавством податки, збори та інші обов`язкові платежі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а у разі його апеляційного оскарження - з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення за правилами, встановленими ст.ст.293, 295 - 297 КАС України.

Повний текст рішення виготовлено 05.10.2023.

Суддя Сподарик Наталія Іванівна