Справа № 640/19682/21
Суддя: Ганечко Олена Миколаївна
Дата ухвалення: 2023-10-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 жовтня 2023 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Ганечко О.М.,

суддів Кузьменка В.В.

Василенка Я.М.,

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Спеціалізована механізована колона № 23" на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 21.09.2022 у справі за адміністративним позовом Київського міського відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Товариства з обмеженою відповідальністю "Спеціалізована механізована колона № 23" про стягнення штрафу,

У С Т А Н О В И В :

До Окружного адміністративного суду міста Києва надійшов позов Київського міського відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Товариства з обмеженою відповідальністю «Спеціалізована механізована колона № 23», в якому просило суд стягнути з ТОВ «Спеціалізована механізована колона № 23» на користь Фонду адміністративно-господарські санкції у розмірі 66600,00 грн та пеню в розмірі 797,43 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач не забезпечив працевлаштування однієї особи з інвалідністю, що має наслідком обов`язок сплатити штраф у розмірі половини середньої річної заробітної плати штатного працівника.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 21.09.2022 адміністративний позов Київського міського відділення Фонду соціального захисту інвалідів задоволено.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Спеціалізована механізована колона № 23» адміністративно-господарські санкції у розмірі 66600,00 (шістдесят шість тисяч шістсот) гривень.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Спеціалізована механізована колона № 23» пеню в розмірі 797,43 (сімсот дев`яносто сім) гривень 43 копійки.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ТОВ "Спеціалізована механізована колона № 23" подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі, при цьому, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 13.02.2023 відкрито апеляційне провадження та призначено апеляційну скаргу до розгляду в порядку письмового провадження.

Рішенням Вищої ради правосуддя від 06 липня 2023 року № 686/0/15-23, ОСОБА_1 було звільнено з посади судді Шостого апеляційного адміністративного суду у зв`язку з поданням заяви про відставку.

Рішенням зборів суддів Шостого апеляційного адміністративного суду від 31 липня 2023 року, вирішено здійснити повторний автоматизований розподіл судових справ, які перебували у провадженні судді ОСОБА_1

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 02.08.2023 прийнято до провадження адміністративну справу № 640/19682/21 за позовом Київського міського відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Товариства з обмеженою відповідальністю "Спеціалізована механізована колона №23" про стягнення штрафу та призначено справу до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження на 04.10.2023.

Дану справу розглянуто в порядку письмового провадження, оскільки, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Виконуючи вимоги процесуального законодавства, колегія суддів ухвалила продовжити строк розгляду апеляційної скарги, згідно норм ст. 309 КАС України.

Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга відповідача не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ТОВ «Спеціалізована механізована колона № 23» 19.01.2021 надало до Фодну звіт про зайнятість та працевлаштування осіб з інвалідністю за 2020 рік, де зазначено, що середньооблікова кількість працівників облікового складу підприємства у 2020 році становила 17 осіб, відповідно до 4%-го нормативу, на підприємстві повинна бути працевлаштована 1 особа з інвалідністю.

У згаданому звіті, зазначена сума коштів адміністративного штрафу, яка становить 66552,94 грн та середньомісячна заробітна плата працівника - 66 600,00 грн.

За несплату 66 600,00 грн штрафу з 16.04.2021 по 11.06.2021 (64 дні), позивачем нарахована пеня в сумі 797,43 грн.

З метою виконання примусового стягнення адміністративно-господарського штрафу, позивач звернувся до суду.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що відповідач, як підприємство із кількістю робочих місць від 8 до 25, самостійно зазначило про відсутність працевлаштування однієї людини з інвалідністю та розрахувало штраф у розмірі 66600,00 грн, який не сплатило у визначений строк. Керуючись ст. 20 Закону, позивач правомірно розрахував пеню за період прострочення сплати адміністративно-господарського штрафу. За даних обставин, позивачем підтверджена неправомірна поведінка відповідача, що дає підстави для втручання суду, шляхом стягнення з відповідача таких коштів.

Натомість, апелянт вважає вказані висновки суду першої інстанції помилковими та необґрунтованими, позаяк судом було порушено норми процесуального права, а саме, направлено позовну заяву та ухвалу про відкриття провадження у справі не за тією адресою. Крім того, з рішення суду не вбачається, на підставі яких саме доказів чи первинних документів суд дійшов таких висновків встановлюючи факт порушення відповідачем ст. 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні».

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Закон України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні», визначає основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні і гарантує їм рівні з усіма іншими громадянами можливості для участі в економічній, політичній і соціальній сферах життя суспільства, створення необхідних умов, які дають можливість особам з інвалідністю ефективно реалізувати права та свободи людини і громадянина та вести повноцінний спосіб життя згідно з індивідуальними можливостями, здібностями і інтересами.

Згідно з приписами ч. 2 ст. 17 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні», підприємства, установи і організації за рахунок коштів Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю або за рішенням місцевої ради за рахунок власних коштів у разі потреби створюють спеціальні робочі місця для працевлаштування осіб з інвалідністю, здійснюючи для цього адаптацію основного і додаткового обладнання, технічного оснащення і пристосування тощо з урахуванням обмежених можливостей осіб з інвалідністю.

Відповідно до норм ч. ч. 1, 2 ст. 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні», для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських об`єднань осіб з інвалідністю, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських об`єднань осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті, і забезпечують працевлаштування осіб з інвалідністю. При розрахунках кількість робочих місць округлюється до цілого значення.

У силу змісту ст. 20 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні», підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських об`єднань осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих осіб з інвалідністю менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі на підприємстві, в організації громадських об`єднань осіб з інвалідністю, у фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування особи з інвалідністю і не зайняте особою з інвалідністю. Для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських об`єднань осіб з інвалідністю, фізичних осіб, де працює від 8 до 15 осіб, розмір адміністративно-господарських санкцій за робоче місце, призначене для працевлаштування особи з інвалідністю і не зайняте особою з інвалідністю, визначається в розмірі половини середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі на підприємстві, в організації громадських об`єднань осіб з інвалідністю, у фізичної особи, яка використовує найману працю. Положення цієї частини не поширюється на підприємства, установи і організації, що повністю утримуються за рахунок коштів державного або місцевих бюджетів.

Порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій тягне за собою нарахування пені. Пеня обчислюється виходячи з 120 відсотків річних облікової ставки Національного банку України, що діяла на момент сплати, нарахованої на повну суму недоїмки за весь її строк.

Сплату адміністративно-господарських санкцій і пені підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських об`єднань осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, проводять відповідно до закону за рахунок прибутку, який залишається в їх розпорядженні після сплати всіх податків і зборів (обов`язкових платежів).

Адміністративно-господарські санкції розраховуються та сплачуються підприємствами, установами, організаціями, у тому числі підприємствами, організаціями громадських об`єднань осіб з інвалідністю, фізичними особами, зазначеними в частині першій цієї статті, самостійно в строк до 15 квітня року, наступного за роком, в якому відбулося порушення нормативу, встановленого частиною першою статті 19 цього Закону. При цьому до правовідносин із стягнення адміністративно-господарських санкцій, передбачених цим Законом, не застосовуються строки, визначені статтею 250 Господарського кодексу України.

У разі несплати адміністративно-господарських санкцій або пені чи неможливості їх сплати за рішенням суду їх стягнення в примусовому порядку може бути звернено на майно підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських об`єднань осіб з інвалідністю, фізичної особи, яка використовує найману працю, в порядку, передбаченому законом.

Тож, з наведеного слідує, що відповідач, як підприємство із кількістю робочих місць від 8 до 25, самостійно зазначило про відсутність працевлаштування однієї людини з інвалідністю та розрахувало штраф у розмірі 66 600,00 грн, який не сплатило у визначений строк, що зумовлює розрахунок пені за період прострочення сплати адміністративно-господарського штрафу та стягнення його у судовому порядку.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що позивачем підтверджена неправомірна поведінка відповідача, що дає підстави для втручання суду, шляхом стягнення з відповідача таких коштів.

У частині доводів апелянта про те, що судом було порушено норми процесуального права, а саме, направлено позовну заяву та ухвалу про відкриття провадження у справі не за тією адресою, що позбавило товариство прав, наданих КАС України стороні, колегією суддів досліджено, що позовну заяву подано до суду 08.07.2021 (зареєстровано судом 13.07.2021), в якій адресою відповідача значиться: 03150, м. Київ, вул. Антоновича, 62-Б, корпус 13-А, офіс 301 (а.с. 1). Втім, апелянт наголошує на тому, що за офіційними даними з Реєстру, адреса відповідача є: 08161, Київська область, Києво-Святошинський район, село Тарасівка(з), вулиця Київська, будинок 1, офіс 4. З даного приводу, колегія суддів наголошує на тому, що по перше, у поданому товариством звіті про зайнятість і працевлаштування осіб з інвалідністю за 2020 рік, товариством самостійно зазначено адресу 03150, м. Київ, вул. Антоновича, 62-Б, корпус 13-А, офіс 301 (а.с. 7); по друге, як вбачається з відкритих джерел, 20.07.2021 товариством було змінено місцезнаходження з 03150, м. Київ, вул. Антоновича, 62-Б, корпус 13-А, офіс 301 на 08161, Київська обл., Києво-Святошинський р-н, село Тарасівка, вул.Київська, будинок 1, офіс 4, а провадження у справі відкрито 19.07.2021, тобто, до зміни місцезнаходження товариства; по третє, судом розміщувалось оголошення про відкриття провадження у справі; по четверте, відповідач не повідомляв суд про зміну місцезнаходження товариства. З огляду на це, колегія суддів не погоджується з доводами апелянта про порушення судом першої інстанції норм процесуального права.

Щодо посилань апелянта на те, що з рішення суду не вбачається, на підставі яких саме доказів чи первинних документів, суд дійшов таких висновків встановлюючи факт порушення відповідачем ст. 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні», колегія суддів вважає такі необґрунтованими та недоведеними, позаяк, відповідач самостійно подав звіт за формою № 10-ПОІ, в якому зазначив про непрацевлаштування осіб з інвалідністю в 2020 році, при наявності втсановленого нормативу, крмі того, вказане підтверджується наявними у справі доказами, зокрема, розрахунком ціни позову, пред`явленого щодо стягнення заборгованості та санкцій (а.с. 7-8). При цьому, жодних доводів та обґрунтувань по суті позову апелянтом не надано, як і не було повідмолено про виконання вимог позивача добровільно.

Отже, позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню, а доводи апеляційної скарги відповідача не спростовують висновків суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог, та не є підставою для скасування чи зміни оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

Згідно з приписами ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

У відповідності до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та прийнято судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, з огляду на що, рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 243, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 - 331 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Спеціалізована механізована колона № 23" - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 21.09.2022 - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена з підстав, визначених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя О.М. Ганечко

Судді В.В. Кузьменко

Я.М. Василенко