Справа № 380/20804/23
Суддя: Качур Роксолана Петрівна
Дата ухвалення: 2023-10-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

про вжиття заходів забезпечення позову

05 жовтня 2023 року м. Львів

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Качур Р.П., розглянув у письмовому провадженні заяву представника позивача про забезпечення позову в адміністративній справі за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Львівської міської ради за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Львівської міської ради про визнання протиправним і скасування рішення

УСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до Львівського окружного адміністративного суду із позовною заявою до Виконавчого комітету Львівської міської ради, у якій просить визнати протиправним та скасувати рішення Виконавчого комітету Львівської міської ради № 794 від 28.07.2023 «Про демонтаж тимчасових споруд на АДРЕСА_1 ».

Ухвалою суду від 07.09.2023 відмовлено у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Ухвалою від 11.09.2023 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у справі з викликом сторін.

На адресу суду від представника позивача надійшла заява про забезпечення позову (вх. № 74730 від 03.10.2023) у якій просить забезпечити позов шляхом:

- зупинення дії рішення Виконавчого комітету Львівської міської ради рішення № 794 від 28 липня 2023 року «Про демонтаж тимчасових споруд на АДРЕСА_1 » в частині демонтажу тимчасових споруд Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на АДРЕСА_1 площею 100 кв.м.;

- заборони Львівській міській раді (ідентифікаційний код юридичної особи 04055896; 79006, м. Львів пл. Ринок 1), Виконавчому комітету Львівської міської ради (ідентифікаційний код юридичної особи 26256622; 79006 м. Львів пл. Ринок 1), Франківській районній адміністрації Львівської міської ради (ідентифікаційний код юридичної особи 04056121; 79057 Львів вул. Генерала Чупринки 85), Комунальному підприємству «Адміністративно-технічне управління» (ідентифікаційний код юридичної особи 13804591; м. Львів пл. Міцкевича буд. 6/7) та будь-яким іншим уповноваженим ними особам вчиняти дії спрямовані на демонтаж належних фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 тимчасових споруд за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування заяви про забезпечення позову зазначив протиправність дій відповідача, яка полягає, зокрема, але не виключно, у невиконанні останніми постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 23 грудня 2020 року у справі № 461/4740/17, якою визнано протиправною та скасовано ухвалу Львівської міської ради № 2122 від 08 червня 2017 року «Про внесення змін до ухвали міської ради від 02.03.2017 М 1568 «Про продовження терміну здійснення підприємницької діяльності у тимчасових спорудах на території м. Львова» в частині п. 1,а саме: щодо вилучення з переліку тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності у Франківському районі м. Львова, належних ФОП ОСОБА_1 тимчасових споруд, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 »; зобов`язано Львівську міську раду внести зміни до ухвали, яка визначає (затверджує) перелік тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності у м. Львові, шляхом включення до Переліку тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності у Франківському районі м. Львова тимчасових споруд за адресою: АДРЕСА_1 , що належать ФОП ОСОБА_1 ; визнано протиправним та скасовано розпорядження Франківської районної адміністрації Львівської міської ради № 320 від 19.07.2017 «Про демонтаж...», які однозначно свідчать, що належні позивачу тимчасові споруди були встановлені відповідно до діючих норм, не порушують архітектурних та інших містобудівних вимог, відповідач протиправно виніс оскаржуване рішення від 28.07.2023 № 794 «Про демонтаж тимчасових споруд на АДРЕСА_1 », грубо проігнорувавши рішення суду, яке набрало законної сили. Отже, є очевидними ознаки протиправності дій Львівської міської ради (та його виконавчого органу) стосовно прийняття рішення про демонтаж 4 зблокованих тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності на АДРЕСА_1 загальною площею 100 кв.м. (фізична особа-підприємець ОСОБА_1 ). Крім того, вважає, що продовження протиправної поведінки відповідача, що буде мати наслідком демонтаж тимчасової споруди, призведе до істотного ускладнення й скоріш за все до унеможливлення ефективного захисту порушених прав позивача. Адже, по - перше, позивач буде позбавлений фактично користуватись своєю власністю, за відсутності будь якої протиправної поведінки зі свого боку, по-друге, здійснення демонтажу призведе до необхідності понесення позивачем значних витрат як власне на такий демонтаж, так і в подальшому на встановлення нових тимчасових споруд. При цьому, зазначив, що встановлені тимчасові споруди не є новими і у зв`язку із строком експлуатації їх конструктивні частини (зокрема, кріплення) є зношені. Відповідно, на думку представника позивача, демонтаж шляхом розбирання в значній частині призведе до пошкодження (фактичного знищення) елементів тимчасової споруди, та неможливості використання таких елементів при новому встановленні тимчасової споруди - у випадку виконання судового рішення виконавчим комітетом та задоволення позову. Окрім того, демонтаж споруди призводить до припинення постачання до неї комунальних послуг, відновлення яких також потребує додаткових затрат та оформлення дозвільних документів. Відтак вважає, що існують підстави для застосування заходів забезпечення позову.

Також від представника позивача надійшли додаткові пояснення до заяви про забезпечення позову (вх. № 19657ел від 05.10.2023) у яких звернув увагу на висновки Восьмого апеляційного адміністративного суду викладені у постанові від 14 червня 2022 у справі № 380/3195/22. За аналогічних спірних правовідносин, зокрема аналогічного предмета спору суд виснував наступне: «Судом встановлено, що предметом спору є визнання протиправною бездіяльність Львівської міської ради щодо включення діючого Переліку тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності у м. Львові (переліків за районами) тимчасової споруди за адресою АДРЕСА_2 , яка належить Товариству з обмеженою відповідальністю фірма «Західторгцентр» та зобов`язання внести зміни до ухвали, яка визначає (затверджує) Перелік тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності у м. Львові (переліків за районами), шляхом включення до цього Переліку тимчасову споруду за адресою АДРЕСА_2 , належну Товариству з обмеженою відповідальністю фірма «Західторгцентр»; визнання протиправним та скасування рішення Виконавчого комітету Львівської міської ради № 1199 від 24 грудня 2021 року в частині демонтажу тимчасових споруд Товариства з обмеженою відповідальністю фірма Західторгцентрм. Львів, вул. Гетьмана І. Мазепи, 22, площею 25/25 кв.м.

Вказав, що задовольняючи заяву позивача суд виходив, зокрема, з того, що як підставу прийняття Виконавчим комітетом Львівської міської ради оскаржуваного межах даного спору рішення №1199 від 24.12.2021 в частині демонтажу належних позивачу за адресою АДРЕСА_2 , площею 25/25 кв.м тимчасових споруд вказано ухвалу Львівської міської ради від 26.12.2019 № 6107«Про здійснення підприємницької діяльності у тимчасових спорудах на території м. Львова», пункт 7.8 якої передбачав внесення змін у додаток 1 до ухвали міської ради від 23.04.2015 № 4526«Про затвердження Положення про порядок розміщення тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності у м. Львові та Комплексної схеми розміщення тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності у м. Львові» шляхом внесення заміни пунктів 7.37.8 пунктами 7.37.7 та викладення таких у новій редакції. Нова редакція цих пунктів надавала право органу місцевого самоврядування одноосібно (за відсутності судового рішення з цього приводу) приймати рішення про демонтаж тимчасових споруд, та за необхідності здійснювати розділення майна на окремі конструктивні елементи. Однак рішенням Львівського окружного адміністративного суду № 380/2335/20 від 30.11.2020, яке набрало законної сили на підставі постанови Восьмого апеляційного суду від 10.06.2020, серед іншого, визнано протиправним та нечинним підпункт 7.8 пункту 7 ухвали Львівської міської ради від 26.12.2019 № 6107 «Про здійснення підприємницької діяльності у тимчасових спорудах території м. Львова».

Також повідомив, що окрім спору у справі № 461/4740/17 з приводу належних ФОП ОСОБА_1 тимчасових споруд, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 також розглядався й інший спір. Вказав, що 22.03.2017 року Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у м. Львові проведено перевірку дотримання Позивачем вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил за результатами якої винесено приписи від 22.03.2017 про зупинення виконання будівельних робіт та про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, а також постанову № 0006 вих-1592/41 від 29.03.2017 року про накладення на відповідача штрафу за правопорушення у сфері містобудівної діяльності. Підставою притягнення Позивача до відповідальності було нібито будівництво одноповерхової будівлі за адресою: АДРЕСА_1 без дозвільних документів. Рішенням Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції у Львівській області № 15-н/пз від 31.05.2017 року, прийнятим за результатами розгляду скарги позивача, згадані приписи та постанова про накладення штрафу скасовані як протиправні. Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у м. Львові рішення Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції у Львівській області №15-н/пз від 31.05.2017 року оскаржено до Львівського окружного адміністративного суду, постановою якого від 10.10.2017 року у справі № 813/2176/17 в позові відмовлено повністю. Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 10 вересня 2020 року рішення суду першої інстанції залишено без змін. У межах вказаного спору суд встановив, що належні ФОП ОСОБА_1 тимчасові споруди за адресою: АДРЕСА_1 є тимчасовими, а не є капітальними, і розміщенні у відповідності до вимог законодавства. Відповідно, Інспекція державного архітектурно -будівельного контролю у м. Львові не може здійснювати жодних функцій контролю щодо такого об`єкту.

Просив задовольнити заяву про забезпечення позову.

При вирішенні заяви про забезпечення позову, суд керується таким.

Згідно з ч. 1 ст. 154 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) заява про забезпечення позову розглядається судом, у провадженні якого перебуває справа або до якого має бути поданий позов, не пізніше двох днів з дня її надходження, без повідомлення учасників справи.

При вирішенні заяви про забезпечення позову суд керується ч. 1 ст. 2 КАС України, відповідно до якої завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Забезпечення позову згідно з ч. 2 ст. 150 КАС України допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо:

1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або

2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання судового рішення в разі задоволення позовних вимог. Заходи забезпечення позову повинні відповідати і бути співмірними заявленим позовним вимогам, мають бути безпосередньо пов`язаними з предметом спору, необхідними і достатніми для забезпечення виконання судового рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 151 КАС України позов може бути забезпечено: 1) зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку відповідача вчинити певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.

При розгляді заяви про вжиття заходів забезпечення позову суд оцінює обґрунтованість доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості й адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників процесу; наявності зв`язку між конкретним видом, що застосовується для забезпечення позову, і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий вид забезпечення забезпечити фактичне виконання рішення суду у разі його задоволення; імовірності виникнення утруднень для виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; необхідності у зв`язку із вжиттям заходів запобігти порушенню прав та інтересів інших осіб, в тому числі, й осіб, які не приймають участь у розгляді справи.

Заявник обов`язково повинен обґрунтувати своє клопотання і з цією метою подати докази наявності фактичних обставин, з якими пов`язує застосування певного заходу забезпечення позову. Доказами у даному випадку вважатимуться будь-які відомості, що вказують на ймовірне порушення чиїхось прав (свобод, інтересів) під час провадження у справі. При цьому тягар доказування при розгляді клопотання покладається виключно на заявника.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Суд згідно ч. 1 ст. 90 КАС України оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Для можливості застосування судом вищезазначених форм забезпечення позову, про які просить позивач у заяві про забезпечення позову, необхідна наявність певних підстав, передбачених чинним законодавством України.

Суд зазначає, що заходи забезпечення мають бути вжиті лише в межах позовних вимог та бути адекватними та співмірними з позовними вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з правовими наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Такий правовий висновок також викладено в постанові Верховного Суду від 19.06.2018 (справа № 826/9263/17, адміністративне провадження № К/9901/44796/18).

Суд зазначає, що забезпечення адміністративного позову - це вжиття адміністративним судом певних процесуально-правових заходів щодо охорони прав, свобод та інтересів позивача, які б гарантували виконання рішення суду, у разі задоволення позову; для задоволення судом поданої позивачем заяви про забезпечення адміністративного позову останній має обґрунтувати необхідність задоволення такого клопотання та довести, що незадоволення клопотання призведе хоча б до одного із наслідків, передбачених ч. 2 ст. 150 КАС України.

За приписами п. 17 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України "Про практику застосування адміністративними судами окремих положень Кодексу адміністративного судочинства України під час розгляду адміністративних справ" № 2 від 06.03.2008 року, в ухвалі про забезпечення позову суд повинен навести мотиви, з яких він дійшов висновку про існування обставин, які б свідчили про наявність зазначених вище підстав для забезпечення позову.

У випадку звернення сторони із заявою про забезпечення позову, заявник повинен обґрунтувати причини звернення із таким клопотанням.

З цією метою обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

Тому, у вирішенні питання про забезпечення позову адміністративний суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення адміністративного суду в разі невжиття таких заходів.

Як слідує з поданої заяви про забезпечення позову, заявник просить суд вжити заходи забезпечення позову шляхом зупинення дії рішення Виконавчого комітету Львівської міської ради рішення № 794 від 28 липня 2023 року «Про демонтаж тимчасових споруд на АДРЕСА_1 » в частині демонтажу тимчасових споруд Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на АДРЕСА_1 площею 100 кв.м. та заборони Львівській міській раді, Виконавчому комітету Львівської міської ради, Франківській районній адміністрації Львівської міської ради, Комунальному підприємству «Адміністративно-технічне управління» та будь-яким іншим уповноваженим ними особам вчиняти дії спрямовані на демонтаж належних фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 тимчасових споруд за адресою: АДРЕСА_1 .

У силу приписів ч. 5 ст. 242 КАС України, суд при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, суд бере до уваги висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 25.04.2023 № 380/10756/22, в якій Верховний Суд констатував відповідність вжитих заходів забезпечення позову меті застосування такого інституту, спрямованості таких заходів на попередження можливих невідворотних негативних наслідків для прав та охоронюваних законом інтересів позивачів, за захистом яких він звернувся до суду позовом і відновлення яких, у разі незастосування відповідних заходів, буде неможливим або значно ускладненим, з предметом спору і вимогами, які заявляються позивачем, а також те, що вказані заходи не порушують прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

У вказаній справі судом апеляційної інстанції в ухвалі від 11.10.2022, постановлену судом першої інстанції ухвалу скасовано, а заяву про забезпечення позову задоволено, а саме:

- зупинено дію рішення виконавчого комітету Львівської міської ради № 568 від 22.07.2022 «Про надання функцій замовника на виконання робіт з благоустрою території, обмеженої АДРЕСА_1 до АДРЕСА_2» в частині, що стосується демонтажу приміщення магазину загальною площею 67,9 кв.м. ОСОБА_1, розташованого за адресою: АДРЕСА_3, який використовується фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 у підприємницькій діяльності, як дві тимчасові споруди площею 25,00 кв.м. за адресою: АДРЕСА_4 та площею 26,00 кв.м. за адресою: АДРЕСА_3 які розташовані згідно двох Договорів № 3-3403-20 та № 3-3421-20 на право тимчасового користування окремими конструктивними елементами благоустрою комунальної власності на умовах оренди для розміщення тимчасових споруд від 13.07.2020 - до набрання законної сили судовим рішенням у даній справі;

- заборонено Львівській міській раді (ідентифікаційний код юридичної особи 04055896; 79006, м. Львів, пл. Ринок, 1), Виконавчому комітету Львівської міської ради (ідентифікаційний код юридичної особи 26256622; 79006, м. Львів, пл. Ринок,1), Залізничній районній адміністрації Львівської міської ради (ідентифікаційний код юридичної особи 04056084; 79006, Львів, вул. Виговського, 34), Комунальному підприємству «Адміністративно технічне управління (ідентифікаційний код юридичної особи 13804591; м. Львів, пл. Міцкевича, буд. 6/7) та будь яким іншим уповноваженим особам вчиняти дії, спрямовані на демонтаж приміщення магазину загальною площею 67,9 кв.м. ОСОБА_1, розташованого за адресою: АДРЕСА_3, який використовується Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 у підприємницькій діяльності, як дві тимчасові споруди площею 25,00 кв.м. за адресою: АДРЕСА_4 та площею 26,00 кв.м. за адресою: АДРЕСА_3, які розташовані згідно двох Договорів № 3-3403-20 та № 3-3421-20 на право тимчасового користування окремими конструктивними елементами благоустрою комунальної власності на умовах оренди для розміщення тимчасових споруд від 13.07.2020 - до набрання законної сили рішенням суду у даній справі.

Крім того, колегія суддів у вищевказаній справі звернула увагу на висновки Верховного Суду в подібних правовідносинах, викладені у постанові від 23.01.2020 у справі № 1840/2909/18, у якій предмет спору стосувався оскарження рішень органу місцевого самоврядування щодо звільнення земельних ділянок від незаконно встановлених тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності, їх знесення.

У цій справі Верховний Суд зазначав, що оскільки предметом оскарження у цій справі було рішення відповідача про демонтаж тимчасової споруди, у якій позивач здійснював підприємницьку діяльність, то наявні підстави вважати, що реалізація такого рішення могла істотно ускладнити виконання судового рішення, а тому визнав, що суди першої та апеляційної інстанцій обґрунтовано прийняли рішення про забезпечення позову.

Крім того, колегія суддів зауважила, що вжиття заходів забезпечення позову є тимчасовим заходом, спрямованим на забезпечення виконання судового рішення, не є вирішенням спору по суті й не свідчить про фактичний дозвіл на розміщення тимчасових споруд без дотримання норм у сфері архітектури та містобудування.

Варто звернути увагу й на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 19.10.2021 у справі № ЗД/380/67/20 у подібних правовідносинах, де предметом спору як і справі, що розглядається, охоплювалось схоже за змістом рішення органу місцевого самоврядування (також Виконавчого комітету Львівської міської ради) про демонтаж тимчасової споруди на території міста Львова.

У зазначеній вище постанові Верховий Суд, за обставин і обґрунтувань, подібних до тих, які наявні у справі, що розглядається, проаналізувавши положення процесуального закону з питання застосування інституту забезпечення позову, наголошував на існуванні очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача, оскільки дії по демонтажу тимчасової споруди призведуть до значних фінансових витрат позивача. Зазначені обставини суттєво ускладнюють відновлення прав позивача та вказують на загрозу унеможливлення захисту його прав, свобод та інтересів без вжиття відповідних заходів до ухвалення рішення у справі.

Суд не залишає поза увагою висновки Верховного Суду щодо застосування норм права, викладені у постанові від 04.06.2021 у справі № 160/8226/20, про те, що підприємницька діяльність передбачає ведення господарської діяльності на власний ризик, який включає в себе можливі втрати інвестицій, виникнення додаткових витрат та інше.

Відповідно до статті 1173 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

У разі оскарження відповідного акта суб`єкта владних повноважень, особа має право разом з іншими позовними вимогами заявити вимоги про відшкодування спричиненої таким актом шкоди. Безумовно, рішення чи дії суб`єктів владних повноважень справляють певний вплив на суб`єктів господарювання. Такі рішення можуть завдавати шкоди і мати наслідки, які позивач оцінює негативно. Проте Суд звертає увагу, що відповідно до статті 150 Кодексу адміністративного судочинства України зазначені обставини, навіть у разі їх доведення, не є підставами для застосування заходів забезпечення позову в адміністративній справі.» (висновки у постановах Верховного Суду у справах № 640/23179/19, № 460/549/20, № 826/16216/18).

З наведеного констатується, що самого лише посилання заявників у заяві про вжиття заходів забезпечення позову на існування загрози завдання їм спірним рішенням значних фінансових втрат не було б достатнім для застосування такого інституту, однак у комплексі з іншими обґрунтуваннями та встановленими судом обставинами, які мають значення для вирішення порушеного позивачем питання про забезпечення позову, та з урахуванням правозастосовчої практики Верховного Суду в подібних правовідносинах у тотожних спорах, суд у цьому конкретному випадку визнає наявність підстав для застосування заходів забезпечення позову.

Крім того суд враховує, що рішенням Львівського окружного адміністративного суду у справі № 380/2335/20 від 30.11.2020 року, яке набрало законної сили на підставі постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 24.06.2021 року, серед іншого, визнано протиправним та нечинним підпункт 7.8. пункту 7 ухвали Львівської міської ради від 26.12.2019 № 6107 «Про здійснення підприємницької діяльності у тимчасових спорудах на території м. Львова».

Пункт 7.8. ухвали Львівської міської ради від 26.12.2019 р. № 6107 «Про здійснення підприємницької діяльності у тимчасових спорудах на території м. Львова» передбачав внесення змін у додаток 1 до ухвали міської ради від 23.04.2015 року № 4526 «Про затвердження Положення про порядок розміщення тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності у м. Львові та Комплексної схеми розміщення тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності у м. Львові» шляхом внесення заміни пунктів 7.3.- 7.8. пунктами 7.3.-7.7. та викладення таких у новій редакції. Нова редакція цих пунктів надавала право органу місцевого самоврядування одноосібно (за відсутності судового рішення з цього приводу) приймати рішення про демонтаж тимчасових споруд, та за необхідності здійснювати розділення майна на окремі конструктивні елементи.

Восьмий апеляційний адміністративний суд у справі № 380/2335/20 від 24.06.2021 року, зазначив наступне:

«Зі змісту п. 7.8 ухвали № 6107 суд встановив, що відповідачем визначений порядок демонтажу тимчасових споруд за самостійним рішенням структурних підрозділів органу місцевого самоврядування, без відповідного рішення суду. Відтак, п. 7.8 оскаржуваної ухвали не узгоджується з принципами державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності, визначеними Законом України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності», є таким, що прийнятий не на підставі, не у межах повноважень та не у спосіб, що передбачені законодавством України, а тому така ухвала в цій частині також є протиправною».

Безпідставними є посилання суду першої інстанції на правову позицію викладену у п. 45, 46 постанови Верховного Суду від 01.06.2022 у справі № 380/4273/21, наступного змісту:

«Безумовно, рішення чи дії суб`єктів владних повноважень справляють певний вплив на суб`єктів господарювання. Такі рішення можуть завдавати шкоди і мати наслідки, які позивач оцінює негативно. Проте, відповідно до статті 150 КАС зазначені обставини, навіть у разі їх доведення, не є безумовними підставами для застосування заходів забезпечення позову в адміністративній справі.

Сам собою факт прийняття відповідачем рішень, які стосуються прав та інтересів позивача та обмежують його діяльність, не може автоматично свідчити про те, що такі рішення є очевидно протиправними і невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити виконання рішення суду, а факт порушення прав та інтересів позивача підлягає доведенню у встановленому законом порядку».

Враховуючи зазначене, здійснивши оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів забезпечення позову, суд дійшов висновку про обґрунтованість заяви представника позивача про забезпечення позову та наявність підстав для її задоволення.

Керуючись ст.ст. 150, 153, 154, 243, 248, 256, 293-295 КАС України, суд -

УХВАЛИВ:

1. Заяву представника позивача про забезпечення позову в адміністративній справі за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Львівської міської ради про визнання протиправним і скасування рішення задовольнити.

2. Зупинити дію Рішення Виконавчого комітету Львівської міської ради рішення № 794 від 28 липня 2023 року «Про демонтаж тимчасових споруд на АДРЕСА_1 » в частині демонтажу тимчасових споруд Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на АДРЕСА_1 площею 100 кв. м. до набрання законної сили рішенням суду по суті у цій справі.

3. Заборонити Львівській міській раді (79006, м. Львів пл. Ринок 1; ), Виконавчому комітету Львівської міської ради (79006 м. Львів пл. Ринок 1; ), Франківській районній адміністрації Львівської міської ради (79057 м. Львів вул. Генерала Чупринки 85; ), Комунальному підприємству «Адміністративно-технічне управління» (79005 м. Львів пл. Міцкевича буд. 6/7; ) та будь-яким іншим уповноваженим ними особам вчиняти дії спрямовані на демонтаж належних фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 тимчасових споруд за адресою: АДРЕСА_1 до набрання законної сили рішенням суду по суті у цій справі.

Примірник ухвали про забезпечення позову відповідно до ч. 2 ст. 156 КАС України негайно надіслати заявнику, всім особам, яких стосуються заходи забезпечення позову і яких суд може ідентифікувати, а також, залежно від виду вжитих заходів, направити для негайного виконання державним та іншим органам для вжиття відповідних заходів.

Відповідно до ч. 8 ст. 154 КАС України ухвалу про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову може бути оскаржено. Оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання, а також не перешкоджає подальшому розгляду справи.

Згідно з ч. 1 ст. 156 КАС України ухвала підлягає негайному виконанню з дня її постановлення незалежно від її оскарження і відкриття виконавчого провадження.

Суд відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 149 КАС України може постановити ухвалу про стягнення в дохід Державного бюджету України з відповідної особи штрафу у сумі від одного до десяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб у випадку невиконання ухвали про забезпечення позову.

Суддя Р.П. Качур