Справа № 420/11406/23
Суддя: Аракелян М.М.
Дата ухвалення: 2023-10-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 жовтня 2023 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді Аракелян М.М.

розглянувши у письмовому провадженні справу за адміністративною позовною заявою ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ; поштова адреса: АДРЕСА_2 ) до Військової частини НОМЕР_2 (код ЄДРПОУ: НОМЕР_3 , АДРЕСА_3 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

18 травня 2023 року до Одеського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_2 , в якій представник позивача просить суд:

визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03.12.2019 року по 04.05.2023 року включно;

зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03.12.2019 року по 04.05.2023 року включно в сумі 180 760 гривень 24 копійки відповідно до вимог Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08 лютого 1995 року №100.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справа № 420/11406/23 розподілена на суддю Аракелян М.М.

Ухвалою суду від 23.05.2023 року позовну заяву залишено без руху з підстав необхідності надання суду доказів надсилання відповідачу копії позовної заяви з додатками листом з описом вкладення (або копії позовної заяви із додатками для відповідача).; встановлено позивачу строк 7 днів з дня отримання копії ухвали на усунення недоліків позовної заяви.

26.05.2023 року до Одеського окружного адміністративного суду надійшла заява представника позивача, в додатки до якої надано докази надіслання відповідачу копії позовної заяви з додатками.

Ухвалою суду від 31.05.2023 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін згідно ст. 262 КАС України.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що з 22.01.2000 року по 02.12.2019 року позивач проходив службу у Військовій частині НОМЕР_2 , однак при звільненні відповідачем не було проведено повний розрахунок, такий відбувся на виконання судового рішення у справі № 420/10888/21 лише 05 травня 2023 року. За вказаних обставин, представник позивач вважає, що позивач має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Представник позивача звертав увагу суду на те, що період затримки повного розрахунку з позивачем становить 1249 днів, тому з урахуванням принципу пропорційності на користь ОСОБА_1 з відповідача підлягає стягненню середній заробіток у розмірі 180 760, 24 грн. При цьому, представник позивача вважає, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню стаття 117 КЗпП України в редакції до 19.07.2022 року, оскільки на момент звільнення позивача виплата середнього заробітку здійснювалася за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідач позов не визнав та надав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що позивач пропустив строк звернення до суду із даним позовом, а середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не є складовою грошового забезпечення військовослужбовця. Додатково представник відповідача вказував, що заявлена сума до відшкодування не є співмірною із сумою, яка не була виплачена позивачеві при звільненні.

Інших процесуальних заяв по суті спору, які визначені статтею 159 КАС України від сторін до суду не надходило.

Розглянувши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, які мають значення для вирішення спору, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, суд дійшов наступного.

Судом встановлено та не заперечується сторонами, що ОСОБА_1 з 22.01.2000 року по 02.12.2019 року проходив службу у Військовій частині НОМЕР_2 , звільнений з військової служби 03.12.2019 року.

Згідно відомостей автоматизованої системи діловодства Одеського окружного адміністративного суду, рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 22.09.2021 року (справа №420/10888/21) визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 року по 28.02.2018 року та зобов`язано військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 року по 28.02.2018 року.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 08 лютого 2022 року рішення Одеського окружного адміністративного суду від 22 вересня 2021 року по справі 420/10888/21 скасовано, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 щодо ненарахування таневиплати індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01.12.2015 року по 02.12.2019 року.

Зобов`язано Військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 року по 28.02.2018 року із застосуванням місяця, за яким починається обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку індексації грошового забезпечення - січень 2008 року з одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №44 від 15.01.2004 року.

Зобов`язано військову частину НОМЕР_2 нарахувати і виплатити ОСОБА_1 щомісячну фіксовану індексацію грошового забезпечення за період з 01.03.2018 року по 02.12.2019 року включно, відповідно до абзаців 4,6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року №1078 із одночасним відрахуванням 1,5% військового збору та із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до п.2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 року №44.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

05 травня 2023 року на картковий рахунок ОСОБА_1 на виконання судового рішення перераховано грошові кошти у розмірі 84 638,95 грн. (а.с. 13).

Вважаючи, що повний розрахунок відповідачем було проведено із порушенням встановлених строків позивач звернувся до суду із даним позовом.

Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Цією ж статтею передбачено, що право особи на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Статтею 48 Конституції України визначено, що кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло.

Згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці «Про захист заробітної плати» № 95, ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, незалежно від назви оплати праці і методу її обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

Статтею 12 цієї Конвенції встановлено, що коли минає термін трудового договору, остаточний розрахунок заробітної плати, належної працівнику, має бути проведено відповідно до національного законодавства, колективного договору чи рішення арбітражного органу, або - коли немає такого законодавства, угоди чи рішення - в розумний термін з урахуванням умов контракту.

Відповідно до ч.1 ст.47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

Статтею 116 КЗпП України (в редакції до 19.07.2022 року) було передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до ст.116 КЗпП України (у чинній редакції) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно із статтею 117 КЗпП України (в редакції до 19.07.2022 року) в разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно до ст.117 КЗпП України (в чинній редакції) у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч.1 ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст.116 КЗпП України, при цьому, визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто, за період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум, але не більш ніж за шість місяців.

Подібна позиція з даного питання викладена Верховним Судом у постановах від 22.05.2020 р. у справі № 320/1263/19, від 29.01.2020 р. у справі № 440/4332/18, від 13.02.2020р. у справі № 809/698/16, від 06.03.2020 р. у справі № 1240/2162/18, від 27.04.2020р. у справі № 812/639/18, від 20.12.2019 р. у справі № 832/1490/17, від 22.06.2018р. у справі № 810/1092/17, від 04.04.2018 р. у справі № 524/1714/16-а, від 25.04.2019 р. у справі № 524/3937/15-а, від 11.06.2019 р. у справі № 524/8023/16-а, від 06.08.2019 р. у справі №826/9793/18, від 30.10.2019 р. у справі № 806/2473/18, а також Верховним Суд України у постановах від 15.09.2015 р. у справі № 21-1765а15, від 29.01.2014 р. у справі № 6-144ц13.

Матеріалами справи підтверджено та визнається сторонами, що позивача звільнено з військової служби 02.12.2019 року, остаточна виплата належних коштів проведена 05.05.2023 року.

Таким чином, враховуючи, що непроведення з вини відповідача розрахунку з позивачем у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Разом із тим, суд зазначає, що непоширення норм КЗпП України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців зі служби не урегульовані положеннями спеціального законодавства. Ураховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не установлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, суд приходить висновку про правомірність застосування норм статей 116, 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби.

Така правова позиція міститься в постанові Верховного Суду від 22 червня 2023 року по справі № 380/152/20.

З урахуванням наявного правового регулювання, а також встановлених обставин, суд робить висновок, що протиправність відповідача у даному випадку має місце з 03 грудня 2019 року, наступного дня після не проведення остаточного розрахунку при звільненні і саме з цієї дати слід здійснювати розрахунок середнього заробітку за час затримки при звільнені.

Обчислення середнього заробітку за період затримки розрахунку проводиться із застосуванням Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100.

Абзацом 3 пункту 2 Порядку № 100 передбачено, що у всіх інших випадках (крім випадків обчислення середньої заробітної плати для оплати щорічної відпустки) збереження середньої заробітної плати і середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

За правилами п.8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Таким чином, згідно норм чинного законодавства нарахування середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовцям проводиться шляхом множення середньоденного грошового забезпечення на число календарних днів, які мають бути оплачені за середнім грошовим забезпеченням.

При цьому, відповідно до абз. 2 п. 7 Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, який затверджено наказом Міністерства оборони України 07 червня 2018 року № 260, та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 26 червня 2018 р. за № 745/32197, середньоденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення, належного військовослужбовцю за повний календарний місяць, на кількість календарних днів місяця, за який здійснюється виплата.

З копії довідки про нараховане та виплачене грошове забезпечення ОСОБА_1 вбачається, що за два останні місяці служби перед звільненням (жовтень та листопад 2019 року) середньоденна заробітна плата позивача складає 641,26 грн. ((19558,57 грн.+19558,57 грн./61), де 19558,57 грн. це розмір виплати грошового забезпечення позивача за жовтень та листопад 2019 року, а 61 сукупна кількість календарних днів, що враховується при визначенні середньоденної заробітної плати позивача.

Затримка у виплаті спірної грошової суми становить 1249 календарні дні (03.12.2019-05.05.2023 рр.), а тому, розмір середнього заробітку у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні становить 800 933,74 грн. (641,26*1249).

Проте, суд при розгляді справи враховує правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у пунктах 39-41 постанови від 18.03.2020 р. у справі № 711/4010/13-ц, згідно яких встановлений ст.117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця.

Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст.117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до ст.117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке:

1. Розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором.

2. Період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум.

3. Ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника.

4. Інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Такі висновки викладені також Верховним Судом у постанові від 20.05.2020 р. у справі № 816/1640/17.

У п.77-78 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 р. у справі № 761/9584/15-ц також зазначено, що законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

У пункті 92 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 р. у справі №761/9584/15-ц викладено правову позицію, відповідно до якої з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Тому Велика Палата Верховного Суду також відступає від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 про те, що право суду зменшити розмір середнього заробітку залежить від прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України.

З урахуванням принципу справедливості та співмірності, середній заробіток за час затримки розрахунку має бути розрахований з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком позивача.

Такий висновок узгоджується також з правовою позицією Верховного Суду, викладеною, зокрема, у постановах від 24.07.2019 р. у справі № 805/3167/18-а, від 03.04.2019 р. у справі №662/1626/17 та від 30.10.2019 р. у справі № 806/2473/18.

Отже, істотність частки недоотриманого грошового забезпечення при звільненні в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає 10,56% (84638,95/800 933,74*100%).

Водночас, суд зазначає, що починаючи з 19.07.2022 року у КЗпП України стаття 117 передбачає відповідальність роботодавця за затримку розрахунку при звільненні, зокрема, виплату працівнику його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, однак не більш як за шість місяців.

З урахуванням дати проведення остаточного розрахунку з позивачем (05.05.2023 року), суд вважає, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню норма статті 117 КЗпП України в редакції Закону №2352-IX. А відтак, позивач має право на отримання середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні починаючи з 03.12.2019 року (наступний день після звільнення), проте не більш як за шість місяців, що становить 183 дні (з 03.12.2019 року по 03.06.2019 року).

Із наведеного слідує, що середнє грошове забезпечення позивача за час затримки розрахунку при звільненні в межах визначеного статтею 117 КЗпП України шестимісячного терміну та з врахуванням принципу співмірності становить 12 392,22 грн. (641,26 грн. х 183 дні х 10,56%).

Поряд з цим, суд відхиляє доводи представника позивача, що до спірних правовідносин слід застосовувати положення статті 117 КЗпП України в редакції до 19.07.2022 року, оскільки на момент здійснення повного розрахунку з позивачем вже діяла нова редакція статті 117 КЗпП України, яка має бути застосована судом при вирішенні цієї справи в силу того, що подія повного розрахунку відбулася під час дії нової редакції вказаної правової норми, а відтак і визначення розміру відповідальності суб`єкта владних повноважень за несвоєчасний розрахунок повинно відбуватися з урахуванням внесених змін. При цьому суд звертає увагу, що до моменту здійснення повного розрахунку при звільненні суд не має можливості визначити розмір відповідальності роботодавця за несвоєчасний розрахунок із працівником, а відтак лише за фактом повного розрахунку та нездійсненні роботодавцем самостійно виплати середнього заробітку, питання може бути вирішено судом з урахуванням чинного правового регулювання на момент здійснення повного розрахунку.

Крім того, суд критично оцінює доводи представника відповідача, що індексація грошового забезпечення не є складовою грошового забезпечення військовослужбовця, оскільки індексація це не окремий вид доходу, а механізм її підвищення у випадках визначених законодавством. З огляду на це, спір про нарахування та виплату індексації грошового забезпечення стосується заробітної плати особи.

Така правова позиція викладена зокрема в постанові Верховного Суду від 05.05.2022р. справа № 380/8976/21.

Стосовно доводів представника відповідача про пропуск позивачем строку звернення до суду, то суд зазначає, що такий строк позивачем не було пропущено позаяк остаточний розрахунок з позивачем при звільненні був проведений лише 05 травня 2023 року, при цьому позивач звернувся до суду із вказаним позовом 17 травня 2023 року. Суд наголошує, що до моменту повного розрахунку позивач не міг звернутися до суду із даним позовом, оскільки у такому випадку розмір відповідальності суб`єкта владних повноважень відповідно до статті 117 КЗпП України неможливо визначити, оскільки затримка розрахунку при звільненні до моменту повного розрахунку фактично ще триває.

Частиною 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Суд приходить висновку, що у даному випадку відповідач не довів правомірність своїх дій та допустив порушення права позивача на своєчасний та повний розрахунок при звільненні з військової служби у зв`язку із чим ОСОБА_1 має законне право на отримання виплати, передбаченої статтею 117 КЗпП України. При цьому, з огляду на висновки суду у цій справі, заявлений адміністративний позов є обґрунтованим та підлягає частковому задоволенню з мотивів наведених судом вище шляхом визнання протиправними дій Військової частини НОМЕР_2 відносно несвоєчасного розрахунку при звільненні з позивачем за період з 03.12.2019 року по 04.05.2023 року включно та зобов`язання Військової частини НОМЕР_2 нарахувати та виплатити позивачу середнє грошове забезпечення за весь час затримки повного розрахунку у розмірі 12 392,22 грн.

Згідно ч. 1 ст. 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», інші витрати для розподілу відсутні.

Керуючись ст. ст. 139, 241-246, 250, 255, 260, 262, 295, 297 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ; поштова адреса: АДРЕСА_2 ) до Військової частини НОМЕР_2 (код ЄДРПОУ: НОМЕР_3 , АДРЕСА_3 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03.12.2019 року по 04.05.2023 року включно;

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 (код ЄДРПОУ: НОМЕР_3 , АДРЕСА_3 ) нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ; поштова адреса: АДРЕСА_2 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 12392(дванадцять тисяч триста дев`яносто дві)грн. 22коп.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено в порядку та в строки, встановлені ст. ст. 293,295 КАС України, до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та в строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Суддя М.М. Аракелян