Справа № 620/10904/23
Суддя: Житняк Л.О.
Дата ухвалення: 2023-10-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 жовтня 2023 року Чернігів Справа № 620/10904/23

Чернігівський окружний адміністративний суд під головуванням судді Житняк Л.О., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Державної прикордонної служби України про визнання протиправною відмову та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просить визнати протиправною відмову військової частини НОМЕР_1 Державної прикордонної служби України в задоволенні рапорту про звільнення з військової служби ОСОБА_1 на підставі п. ''г'' п.2 ч.4 статті 26 Закону №2232 та зобов`язати відповідача винести наказ про звільнення з військової служби позивача на підставі п. ''г'' п.2 ч.4 статті 26 Закону №2232 у зв`язку з перебуванням на його утриманні 3 дітей віком до 18 років.

Позов мотивовано тим, що на його утриманні перебуває 3 дитини віком до 18 років, що дає йому право на звільнення з військової служби.

Суд ухвалою від 07.08.2023 відкрив провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження та встановив відповідачу 15-денний строк з дня вручення вказаної ухвали для подання відзиву на позов.

Відповідач, протягом встановленого судом строку, подав відзив на позов, в якому позовні вимоги не визнав та просив в їх задоволенні відмовити. Зазначив, що у батьків дитини зберігається обов`язок утримання своєї дитини з моменту її народження до досягнення нею повноліття, при чому такий обов`язок не залежить від наявності зареєстрованого шлюбу між батьками, факту позбавлення батьківських прав, визнання батьків недієздатними, тощо, а припиняється лише фактом смерті батьків. Позивач є батьком лише двох дітей - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Щодо іншої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , позивач є вітчимом, батьком даної дитини є ОСОБА_5 , про що свідчить надана позивачем копія свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 . Зазначає, що відсутні докази, якими підтверджується обов`язок позивача утримувати неповнолітню ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 в силу статті 268 СК України.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд зазначає про таке.

Відповідно до наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 від 08.03.2023 №39-ОС зараховано до списків особового складу та на всі види забезпечення солдата ОСОБА_1 , призваного на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, зарахованого наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України від 27.02.2023 №266-ОС у розпорядження начальника НОМЕР_3 мобільного прикордонного загону, який прибув для подальшого проходження військової служби з НОМЕР_4 прикордонного загону Державної прикордонної служби України, з 08.03.2023.

Відповідно до наказу начальника НОМЕР_3 мобільного прикордонного загону від 05.04.2023 №ЮО-ОС призначено солдата ОСОБА_1 , призваного на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, на посаду інспектора прикордонної служби 2 категорії - оператора відділення повітряної розвідки та ударних безпілотних повітряних суден розвідувальної прикордонної застави третьої прикордонної комендатури швидкого реагування, який перебуває у розпорядженні начальника НОМЕР_3 мобільного прикордонного загону, з 05.04.2023.

Відповідно до наказу начальника НОМЕР_3 мобільного прикордонного загону від 14.05.2023 №224-ОС призначено солдата ОСОБА_1 , призваного на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, на посаду інспектора прикордонної служби 2 категорії - оператора (БпПС) відділення повітряної розвідки та ударних безпілотних повітряних суден розвідувальної прикордонної застави третьої прикордонної комендатури швидкого реагування, з 14.05.2023.

Відповідно до наказу начальника НОМЕР_3 мобільного прикордонного загону від 22.06.2023 №358-ОС призначено солдата ОСОБА_1 , призваного на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, на посаду інспектора прикордонної служби 2 категорії - сапера відділення повітряної розвідки та ударних безпілотних повітряних суден розвідувальної прикордонної застави третьої прикордонної комендатури швидкого реагування, з 22.06.2023.

08.06.2023 позивач звернувся з рапортом в порядку підпорядкування до прямого командира - начальника розвідувальної прикордонної застави третьої прикордонної комендатури швидкого реагування ІНФОРМАЦІЯ_4 мобільного прикордонного загону лейтенанту ОСОБА_6 . В подальшому рапорт було направлено для розгляду по суті до начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 полковника ОСОБА_7 .

У вказаному рапорту позивач порушив клопотання щодо звільнення його згідно статті 26 частини 4 пункту 2 підпунктом «г» в зв`язку з перебуванням на його утриманні трьох дітей віком до 18 років. До рапорту позивач долучив: Копію свідоцтва про народження серія НОМЕР_2 від 24.11.2006; Копію свідоцтва про народження серія НОМЕР_5 від 07.07.2017; Копію свідоцтва про народження серія НОМЕР_6 від 02.05.2023; Копію свідоцтва про шлюб серія НОМЕР_7 від 09.02.2017; Довідку про склад сім`ї №3079 від 02.06.2023; Копію посвідчення серія НОМЕР_8 від 30.05.2023.

За результатами розгляду рапорту листом начальника НОМЕР_3 мобільного прикордонного загону №12/20533/23-Вн від 21.06.2023 позивача повідомлено, що наявність трьох дітей є підставою до звільнення, але в даному випадку у військовослужбовця тільки двоє дітей документа, який би підтверджував факт усиновлення третьої дитини до рапорту не додано. Згідно з наданими до рапорту документами, відсутні визначені законодавством підстави для звільнення з військової служби під час дії воєнного стану.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає таке.

Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України» на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введений воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

На момент розгляду цієї адміністративної справи строк дії воєнного стану в Україні продовжений.

Указом Президента України від 24.02.2022 №69/2022 «Про загальну мобілізацію» постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію. Згідно пункту 4 Указу №69/2022 призов військовозобов`язаних, резервістів та залучення транспортних засобів для забезпечення потреб Збройних Сил України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, інших військових формувань України здійснити в обсягах, визначених згідно з мобілізаційними планами.

У свою чергу, статтею 26 Закону України від 25.03.1992 №2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон №2232-XII) визначені підстави для звільнення з військової служби.

Зокрема, відповідно до підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону 2232, військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби, під час воєнного стану, через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу): перебування на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років.

Предметом цього позову є відмова військової частини, у якій проходить службу позивач, щодо звільнення за підпунктом "г" пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону №2232-XII як військовослужбовця, в якого на утриманні перебуває 3 дітей віком до 18 років.

Тобто, фактично спір між сторонами виник щодо вірного тлумачення поняття «утримання».

Так, аналіз зазначеної норми закону свідчить про те, що законодавець не ставить право військовослужбовця на звільнення з військової служби у залежність від того, чи рідні діти перебувають у нього на утриманні, водночас вирішальне значення має саме факт перебування дітей на утриманні.

Зазначеним Законом не визначено поняття «утримання дітей», проте такі правовідносини є предметом регулювання Сімейного кодексу України.

Так, частиною 1 статті 180 Сімейного кодексу України (далі- СК України) встановлено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі.

Закон покладає на батьків обов`язок щодо надання утримання своїм неповнолітнім дітям, тобто дітям, які не досягли 18 років. Обов`язок батьків утримувати своїх дітей виникає з моменту їх народження та зберігається до досягнення дітьми повноліття.

Обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, причому, обов`язком особистим, індивідуальним, а не солідарним. Батьки зобов`язані утримувати свою дитину незалежно від того, одружені вони чи ні, або чи розірвано їх шлюб.

Обов`язок по утриманню зберігається також і у випадку позбавлення батьківських прав батьків (частина 2 статті 166 СК).

У випадку невиконання батьками обов`язку утримувати неповнолітню дитину добровільно, аліменти можуть стягуватися за рішенням суду. При злісному ухиленні батьків від сплати аліментів вони підлягають притягненню до кримінальної відповідальності, відповідно до статті 164 КК України.

Визнання батьків або одного із них недієздатними не припиняє їх обов`язку утримувати свою неповнолітню дитину. Водночас, смерть матері або батька чи оголошення їх померлими припиняє їх обов`язок по утриманню дитини. До спадкоємців померлих батьків обов`язок по утриманню дитини не переходить.

Отже, аналізуючи викладене, можна зробити висновок, що у батьків дитини зберігається обов`язок утримання своєї дитини з моменту її народження до досягнення нею повноліття, при чому такий обов`язок не залежить від наявності зареєстрованого шлюбу між батьками, факту позбавлення батьківських прав, визнання батьків недієздатними, тощо, а припиняється лише фактом смерті батьків.

Позивач є вітчимом ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , батьком даної дитини є ОСОБА_5 , про що свідчить надана позивачем копія свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 .

Вітчим має особливий правовий статус, що істотно відрізняється від статусу батька, усиновлювача, опікуна та піклувальника, характеризується мінімально необхідним набором прав та обов`язків щодо пасинка, падчерки.

Сімейне законодавство передбачає права та обов`язки щодо утримання вітчимом падчерки, пасинка (стаття 268 Сімейного кодексу України).

Так, відповідно до статті 268 СК, мачуха, вітчим зобов`язані утримувати малолітніх, неповнолітніх падчерку, пасинка, які з ними проживають, якщо у них немає матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання, за умови, що мачуха, вітчим можуть надавати матеріальну допомогу.

Тобто, вітчим має обов`язок утримувати своїх падчерку та пасинків, прямо передбачений законом, лише за сукупності таких обставин: такі діти не мають матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер, або ж ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання, вітчим може надавати матеріальну допомогу.

Проте, СК України не містить застережень щодо неможливості вітчима приймати участь у вихованні та утриманні не своєї дитини з власної волі. Закон зазначене не забороняє.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем надавалась відповідачу довідка від 02.06.2023 №3079 станом на 01.06.2023 про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, що підтверджує факт спільного проживання позивача з дружиною та дітьми, що відповідачем не заперечується. Також, позивачем було подано посвідчення батька баготодітної родини.

Так, за визначенням, наведеному в Законі України «Про охорону дитинства», багатодітна сім`я - сім`я, в якій подружжя (чоловік та жінка) перебуває у зареєстрованому шлюбі, разом проживає та виховує трьох і більше дітей, у тому числі кожного з подружжя, або один батько (одна мати), який (яка) проживає разом з трьома і більше дітьми та самостійно їх виховує. До складу багатодітної сім`ї включаються також діти, які навчаються за денною або дуальною формою здобуття освіти у закладах загальної середньої, професійної (професійно-технічної), фахової передвищої та вищої освіти, - до закінчення закладів освіти, але не довше ніж до досягнення ними 23 років.

Тобто, положення даної норми передбачаються умову для визнання батьком/матір`ю багатодітної сім`ї, а саме факт перебування у зареєстрованому шлюбі, проживання разом та виховання трьох і більше дітей, у тому числі кожного з подружжя.

Згідно з пунктом 2 Порядку виготовлення і видачі посвідчень батьків багатодітної сім`ї та дитини з багатодітної сім`ї, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2010 №209 посвідчення є документами, що підтверджують статус багатодітної сім`ї і дітей з такої сім`ї та їх право на отримання пільг згідно із Законом України «Про охорону дитинства» та іншими актами законодавства.

Наведене дає підстави для висновку, що позивач приймає безпосередню участь у вихованні ОСОБА_4 , проте не підтверджує факту перебування її на утриманні у позивача.

Представником позивача до матеріалів справи долучено довідку розрахунок заборгованості зі сплати аліментів від 08.09.2023 у ВП №11174303, згідно якої станом на серпень 2023 року батько ОСОБА_4 має заборгованість зі сплати аліментів у розмірі 23 982,00 грн. Втім, зазначене не свідчить про відсутність обов`язку утримання та не виключає стягнення з нього аліментів в майбутньому в процесі здійснення державним виконавцем виконавчих дій.

Таким чином, відповідно до положень СК України батько ОСОБА_4 здійснює утримання дитини в грошовій формі. Втім, наявна заборгованість та не систематичний характер платежів свідчить лише про неналежне виконання обов`язку, визначеного рішенням суду, проте не дає підстави до висновку про утримання її позивачем.

Матеріали справи не містять жодних даних щодо місця роботи або ж роду занять позивача, що виконувалась ним до його призову на військову службу, та щодо розміру отриманих ним доходів, що не дозволяє суду встановити, чи дійсно позивач мав фактичну можливість надавати матеріальну допомогу падчерці, тобто утримувати її. Також у матеріалах справи відсутні будь-які дані щодо відсутності у неповнолітньої ОСОБА_4 рідних діда, баби, або ж неможливості належного утримання ними таких дітей.

Такі докази відповідачу також не надавались.

Таким чином, відмова відповідача у задоволенні такого рапорту є правомірною та такою, що відповідає вимогам чинного законодавства.

Оцінюючи правомірність дій та рішень відповідача, суд керується критеріями, закріпленими у частині 2 статті 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, яких повинні дотримуватися суб`єкти владних повноважень при реалізації дискреційних повноважень.

Відповідно до положення статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Як зазначено частиною 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно із частиною 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У разі надання відповідачем доводів, які в сукупності з іншими доказами у справі свідчать про правомірність його рішень, дій чи бездіяльності, позивач має спростовувати ці доводи. Наведене випливає зі змісту частини першої статті 77 КАС України.

З огляду на викладене, позивач, всупереч вимогам статті 77 КАС України, не довів ті обставини, на яких ґрунтуються його позовні вимоги, в той час як відповідачем правомірність спірних дій підтверджено належними та допустимими доказами.

За таких обставин позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Керуючись статтями 227, 241-246, 250, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

У позові ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Державної прикордонної служби України про визнання протиправною відмову та зобов`язання вчинити певні дії - відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили в порядку статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення суду. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції.

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , паспорт серії НОМЕР_9 ).

Відповідач - Військова частина НОМЕР_1 Державної прикордонної служби України ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_10 ).

Повний текст рішення суду складено 05.10.2023.

Суддя Л.О. Житняк