Справа № 569/4153/23
Суддя: Кухтей Руслан Віталійович
Дата ухвалення: 2023-10-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 жовтня 2023 рокуЛьвівСправа № 569/4153/23 пров. № А/857/10322/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді: Кухтея Р.В.

суддів: Гуляка В.В., Шевчук С.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу Департаменту муніципальної варти Рівненської міської ради на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 19 травня 2023 року (ухвалене головуючим-суддею Харечком С.П., час проголошення рішення 09 год 39 хв у м. Рівне) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту муніципальної варти Рівненської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення,

в с т а н о в и в :

08.03.2023 ОСОБА_1 звернулася в суд із адміністративним позовом до Департаменту муніципальної варти Рівненської міської ради (далі - Департамент муніципальної варти, відповідач), в якому просила визнати протиправною та скасувати постанову серії RVN №002360 від 31.01.2023 по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі (фотозйомки) за ч.3 ст.122 КУпАП, а справу про адміністративне правопорушення закрити у зв`язку з відсутністю події та складу адміністративного правопорушення та зобов`язати відповідача видалити інформацію про правопорушення у реєстрах обліку правопорушень, зафіксоване 30.01.2023 з чеку під двірниками о 14 год 29 хв 23 сек за автомобілем марки Honda Cr-V, державний номерний знак НОМЕР_1 .

Рішенням Рівненського міського суду від 19.05.2023 позовні вимоги були задоволені повністю.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Департамент муніципальної варти подав апеляційну скаргу, в якій через неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права просить його скасувати та прийняти постанову, якою відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог повністю.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що транспортний засіб позивачки, здійснив зупинку на проїзній частині, де відстань між суцільною лінією розмітки і транспортним засобом, менше 3 м, а саме 1,62 м, що створює перешкоду дорожнього руху та змушує інші автомобілі перетинати суцільну розмітку та виїжджати на зустрічну смугу дороги. Вказує, що вина позивачки доведена наявними в матеріалах справи фотознімкам, які є належними доказами у справі.

Позивачка не скористалася правом подачі відзиву на апеляційну скаргу у встановлений судом строк.

З урахуванням положень ст.ст.311, 286 КАС України, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про можливість розгляду справи без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, на підставі наявних у ній доказів.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні по справі матеріали та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.

З матеріалів справи видно, що згідно постанови серії RVN №002360 від 31.01.2023, особа яка керувала автомобілем марки Honda Cr-V, д.н.з. НОМЕР_1 , порушила правила зупинки, а саме : здійснила зупинку транспортного на проїздній частині, де відстань між суцільною лінією розмітки (протилежним краєм проїзної частини) і транспортним засобом, що зупинився, менше 3 м та створила перешкоду дорожнього руху, чим порушила вимоги п.п.15.9 д Правил дорожнього руху України (далі - ПДР), відповідальність за яке передбачена ч.3 ст.122 КУпАП.

Оспорюваною постановою позивачку визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.3 ст.122 КУпАП та застосовано до неї адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 680 гривень.

Вважаючи протиправною оспорювану постанову, ОСОБА_1 звернулася до адміністративного суду з вимогою про її скасування.

Задовольняючи позовні вимоги у повному обсязі, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не доведено належними та допустимими доказами наявності події адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, що в свою чергу свідчить про протиправність оспорюваної постанови.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального права та з дотриманням норм процесуального права, а також при повному, всебічному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, виходячи з наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Підпунктом д пункту 15.9 Розділу 15 ПДР встановлено заборону зупинки у місцях, де відстань між суцільною лінією розмітки, розділювальною смугою чи протилежним краєм проїзної частини і транспортним засобом, що зупинився, менше 3 м.

Частиною третьою статті 122 КУпАП передбачено відповідальність за порушення правил руху і зупинки на смузі для маршрутних транспортних засобів, а так само порушення правил зупинки, стоянки, що створюють перешкоди дорожньому руху або загрозу безпеці руху.

Відповідно до ст.245 КУпАП, завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Згідно п.1 ч.1 ст.247 КУпАП, обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення. Наявність події правопорушення доводиться шляхом надання доказів.

Згідно ст.251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото - і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Частиною другою статті 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

За змістом оспорюваної постанови, підставою для притягнення позивачки до відповідальності слугувало те, що вона здійснила зупинку транспортного засобу у місці, де відстань між протилежним краєм проїзної частини і транспортним засобом, що зупинився, менше 3 м.

Колегією суддів встановлено, що відповідачами, на яких покладено обов`язок доказування, на підтвердження факту вчинення позивачкою адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч.3 ст.122 КУпАП, надано фотознімки припаркованого транспортного засобу позивачки.

Дослідивши вказані фотознімки, колегія суддів дійшла висновку, що з них неможливо встановити конкретну відстань між автомобілем позивачки та краєм проїзної частини, оскільки відповідачем не зафіксовано належним чином замір відстані між зазначеними об`єктами.

Таким чином, з наданих відповідачем доказів неможливо достовірно встановити, що автомобіль ОСОБА_1 марки Honda Cr-V, державний номерний знак НОМЕР_1 , був припаркований саме на відстані ближче 3 м до краю проїзної частини.

Суд першої інстанції вірно врахувв, що з оглянутого фото де інспектор здійснює вимір лазерним далекоміром Bosch GLM 500 не видно суцільної лінії розмітки, тобто є незрозумілим яку саме відстань виміряв інспектор.

Оскільки відповідачами не надано належних доказів на підтвердження вчинення позивачкою адміністративного правопорушення, а всі сумніви стосовно доведеності вини особи повинні тлумачитись на її користь, колегія суддів дійшла висновку про недоведеність належними та допустимими доказами вчинення позивачкою інкримінованого адміністративного правопорушення та, як наслідок, неправомірність притягнення її до адміністративної відповідальності.

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України та ст.17 Закону України Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини, суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського Суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерела права.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив ЄСПЛ у справі Проніна проти України (рішення від 18.07.2006).

Зокрема, у пункті 23 рішення ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника.

Так, у рішенні від 10.02.2010 у справі Серявін та інші проти України ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorija v. Spain) від 09.12.1994). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі Суомінен проти Фінляндії (Suominen v. Finland) від 01.07.2003). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі Гірвісаарі проти Фінляндії (Hirvisaari v. Finland) від 27.09.2001).

Інші зазначені в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Згідно ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення ухвалене відповідно до норм матеріального та процесуального права, а висновки суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, які не спростовані доводами апеляційної скарги, у зв`язку з чим відсутні підстави для її задоволення.

Одночасно слід зазначити, що в контексті положень ч.3 ст.272 КАС України, судові рішення суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду справ, визначених статтею 286 цього Кодексу (особливості провадження у справах з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо притягнення до адміністративної відповідальності), набирають законної сили з моменту проголошення і не можуть бути оскаржені.

Керуючись ст.ст.286, 272, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Департаменту муніципальної варти Рівненської міської ради залишити без задоволення, а рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 19 травня 2023 року по справі №569/4153/23 - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та не може бути оскаржена.

Головуючий суддя Р. В. Кухтей
судді В. В. Гуляк
С. М. Шевчук