Справа № 140/8006/22
Суддя: Гуляк Василь Васильович
Дата ухвалення: 2023-10-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 жовтня 2023 рокуЛьвівСправа № 140/8006/22 пров. № А/857/5194/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Гуляка В.В.

суддів: Гудима Л.Я., Довгополова О.М.

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну Кінологічного навчального центру Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ),

на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 07 березня 2023 року (суддя Мачульський В.В., час ухвалення - не зазначено, місце ухвалення м.Луцьк, дата складання повного тексту не зазначено),

в адміністративній справі справи №140/8006/22 за позовом ОСОБА_1 до Кінологічного навчального центру Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ),

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

встановив:

У грудні 2022 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до відповідача Кінологічного навчального центру Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ), в якому просив: 1) визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати позивачу при звільненні грошової компенсації за невикористанні дні додаткової відпустки, передбаченої ч.4 ст.10-1 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей та Постановою Кабінету Міністрів України від 01.08.2012 №702 за період з 2013-2020 рр.; 2) зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористану додаткову відпустку, передбачену ч.4 ст.10-1 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей та Постановою Кабінету Міністрів України від 01.08.2012 №702 за період з 2013-2020 рр..

Відповідач позовних вимог не визнав, подав відзив на позовну заяву, у якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 07.03.2023 позов задоволено повністю. Визнано протиправною бездіяльність Кінологічного навчального центру Державної прикордонної служби України (військова частина № НОМЕР_1 ) щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 при звільненні грошової компенсації за невикористанні дні додаткової відпустки, передбаченої ч.4 ст.10-1 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей та Постанови Кабінету Міністрів України від 01.08.2012 №702 за період з 2013-2020. Зобов`язано Кінологічний навчальний центр Державної прикордонної служби України (військова частина № НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 при звільненні грошової компенсації за невикористанні дні додаткової відпустки, передбаченої ч.4 ст.10-1 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей та Постанови Кабінету Міністрів України від 01.08.2012 №702 за період з 2013-2020.

З цим рішенням суду першої інстанції не погодився відповідач та оскаржив його в апеляційному порядку. Апелянт вважає, що рішення суду першої інстанції прийняте з порушенням норм матеріального права, а тому підлягає скасуванню з підстав, наведених в апеляційній скарзі.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт покликається на те, що Військова частина НОМЕР_1 є бюджетною установою, без власного прибутку, розпорядником коштів ІІІ класу, тобто кошти використовуються лише за призначенням і у чітко встановлених рамках, та виділяються з Адміністрації Державної прикордонної служби України. Під час проходження військової служби позивачу виплачувалось належне грошове забезпечення, яке обчислювалось та нараховувалось у межах виділених військовій частині НОМЕР_1 коштів, у відповідності до ст.17 Конституції України, ст.9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Постанови Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 року №1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», Постанови Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 року №889 «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій» та Інструкції №425. Щодо компенсації за невикористані дні щорічної додаткової відпустки вказує апелянт, що в період проходження військової служби позивач не звертався до керівництва Кінологічного навчального центру (військової частини НОМЕР_1 ) встановленим порядком (відповідним рапортом) про отримання такої відпустки або заміни її на грошову компенсацію при звільненні. Отримання грошової компенсації не є безумовним, а можливе лише за дотримання виключних вимог чинного законодавства, а саме: 1) звернення військовослужбовця з відповідним рапортом до керівництва на предмет включення його до графіку відпусток з метою отримання такої у відповідному році (або зазначення про небажання використання останньої за відповідний рік та заміни на грошову компенсацію); 2) затвердження графіку відпусток начальником органу з врахуванням інтересів військовослужбовця; 3) надання відпустки військовослужбовцю або заміни на грошову компенсацію замість неотриманої відпустки лише на підставі відповідного письмового наказу. У даному випадку усі перелічені вимоги не були виконані через бездіяльність позивача, а саме через неподання ним відповідного рапорту під час проходження ним військової служби, а тому керівництво військової частини не знало і не могло знати про інтереси позивача в частині отримання щорічної додаткової відпустки, передбаченої п.4 ст.10-1 Закону №2011-ХІІ. Також вказує апелянт, що позивач пропустив місячний строк звернення до суду, передбачений частиною 5 статті 122 КАС України. Про можливе порушення своїх прав позивач дізнався з моменту виключення зі списків особового складу та всіх видів забезпечення, тобто - 18 червня 2020 року.

За результатами апеляційного розгляду апелянт просить скасувати оскаржене рішення суду від 07.03.2023 та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та докази по справі, обговоривши доводи, межі та вимоги апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення.

Судом встановлено такі фактичні обставини справи.

Позивач ОСОБА_1 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , що не заперечується сторонами у справі.

Згідно наказу Кінологічного навчального центру (військова частина НОМЕР_1 ) №121-ОС від 09.06.2020 року позивача звільнено з військової служби (а.с. 7).

Згідно наказу Кінологічного навчального центру (військова частина НОМЕР_1 ) №132-ОС від 18.06.2020 року позивача виключено зі списків військової частини у зв`язку із звільненням з військової служби (а.с. 8).

Відповідно до наказу Кінологічного навчального центру Державної прикордонної служби України від 18.06.2020 №132-ос та особистих карток грошового забезпечення за період з 2013-2020 ОСОБА_1 при звільненні з військової служби у запас та виключенні зі списків особового складу невиплачена компенсація за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої ч.4 ст.10-1 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей та постановою Кабінету Міністрів України від 01.08.2012 №702 за період з 2013-2020 (а.с. 11-18).

Вважаючи, що відповідач протиправно при звільненні з військової служби не виплатив грошової компенсації за невикористанні дні додаткової відпустки, позивач звернувся до суду з цим адміністративним позовом.

Суд апеляційної інстанції, здійснюючи перевірку законності і обґрунтованості рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги, погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог, з врахуванням наступного.

Згідно з ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Відповідно до абз.1 ч.1 ст.9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» №2011-XII від 20.12.1991 (далі також Закон №2011-XII), держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Абзацом другим ч.4 ст.9 Закону №2011-XII встановлено, що порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

Відповідно до абз.1 ч.4 ст.9 Закону №2011-XII, грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Вирішуючи спірні правовідносини, судом враховується наступне.

Відповідно до ч.4 ст.10-1 Закону №2011-ХІІ, військовослужбовцям, виконання обов`язків військової служби яких пов`язано з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням або здійснюється в особливих природних географічних, геологічних, кліматичних і екологічних умовах та умовах підвищеного ризику для життя і здоров`я, крім військовослужбовців строкової військової служби, надається щорічна додаткова відпустка із збереженням грошового та матеріального забезпечення. Тривалість такої щорічної додаткової відпустки визначається залежно від часу проходження служби в цих умовах та не може перевищувати 15 календарних днів.

Абзацом 3 ч.4 ст.10-1 Закону №2011-ХІІ визначено, що військовослужбовцям, які одночасно мають право на отримання щорічної додаткової відпустки, передбаченої абзацом першим цього пункту та іншими законами, щорічна додаткова відпустка із збереженням грошового та матеріального забезпечення надається за однією з підстав за вибором військовослужбовця.

Положення ст.10-1 Закону №2011-ХІІ гарантують, що у разі невикористання військовослужбовцем щорічної основної чи додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні відпустки.

Постановою Кабінету Міністрів України від 01.08.2012 №702 затверджено Перелік військових посад, виконання обов`язків військової служби за якими пов`язано з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я, що дають право на щорічну додаткову відпустку Збройних Сил, Національної гвардії, Державної прикордонної служб, Державної спеціальної служби транспорту - згідно з додатками 2-5. Вказаною постановою Уряду затверджено також Порядок надання та визначення тривалості щорічної додаткової відпустки залежно від часу проходження служби в місцевостях з особливими природними, географічними, геологічними, кліматичними, екологічними умовами та на посадах, виконання обов`язків військової служби за якими пов`язано з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я, що додається (далі Постанова №702).

Відповідно до додатку 4 Постанови №702, військовослужбовцям, які проходять службу у підрозділах, що виконують завдання з охорони державного кордону органів Держприкордонслужби на посадах інспектора прикордонної служби 1, 2 та 3 категорії, інспектор прикордонної служби майстер, встановлено додаткову відпустку тривалістю 7 календарних днів.

Відповідно до п.1 Порядку надання та визначення тривалості щорічної додаткової відпустки, затвердженого Постановою №702, щорічні додаткові відпустки із збереженням грошового та матеріального забезпечення за виконання обов`язків військової служби в місцевостях з особливими природними, географічними, геологічними, кліматичними, екологічними умовами, пов`язане з підвищеним нервово- емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я (далі - додаткова відпустка), надаються військовослужбовцям у році, що настає після календарного року, під час якого військовослужбовці проходили військову службу в умовах та (або) на посадах, виконання обов`язків військової служби за якими надає право на зазначену додаткову відпустку (крім військовослужбовців строкової служби), і можуть бути використані за їх бажанням одночасно із щорічною основною відпусткою або окремо.

Відповідно до п.11 вказаного Порядку, в інших випадках щорічна додаткова відпустка надається в календарних днях пропорційно фактичному часу виконання обов`язків військової служби в зазначених умовах та (або) на посадах.

Досліджуючи особові картки ОСОБА_1 в період 2013 2020 років, позивач у вказані роки дійсно був військовослужбовцем Держприкордонслужби, займаючи у згаданих роках посади, передбачені Додатком 4 до Постанови №702, які відповідно до п.4 ст.10-1 Закону №2011-ХІІ та Постанови №702 надають право на щорічну додаткову відпустку тривалістю 7 календарних днів.

У випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої п.4 ст.10-1 Закону №2011-ХІІ та Постановою №702.

Судом встановлено, що на час прийняття наказу про виключення позивача зі списків особового складу відповідачем не проведено з позивачем усіх необхідних розрахунків щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої частиною п.4 ст.10-1 Закону №2011-ХІІ та Постановою №702.

Колегією суддів враховується, що відповідачем на виконання вимог ч.2 ст.77 КАС України не надано суду доказів використання позивачем вказаної відпустки за 2013-2020 роки. Отже, вимоги позивача щодо компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої ч.4 ст.10-1 Закону №2011-ХІІ та Постановою №702, за 2013-2020 роки є обґрунтованими.

За встановленого суд першої інстанції дійшов правильного висновку про обґрунтованість вимог позивача щодо визнання протиправною бездіяльності відповідача у нездійсненні нарахування та виплати позивачу на день звільнення компенсації за невикористані дні додаткової відпустки за 2013-2020 роки.

Слід зазначити, що відсутність належного фінансування не може позбавляти позивача права на отримання належних йому сум компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, а обмежене фінансування жодним чином не впливає на наявність чи відсутність у позивача права на нарахування відповідної компенсації, що є предметом спору у даній справі.

Згідно зі ст.6 КАС України та ст.17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 08 листопада 2005 року у справі Кечко проти України (заява № 63134/00) зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм працівникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни до законодавства. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах, доки відповідні положення є чинними (пункт 23 рішення). Також Суд не прийняв аргумент Уряду України щодо відсутності бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

Відносно доводів апеляційної скарги про пропуск позивачем встановленого частиною п`ятою статті 122 КАС України місячного строку звернення до суду, то такі колегія суддів визнає як необґрунтовані, з врахуванням такого.

Предметом позову у даній справі є неналежна виплата позивачу компенсації за невикористані дні додаткової відпустки. Тобто, спір стосується оплати праці, а оскільки позивач є військовослужбовцем, то грошового забезпечення.

Як визначено частиною першою статті 122 КАС України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Частина 5 статті 122 КАС України, яка є спеціальною нормою, передбачає місячний строк звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Згідно із частиною третьою статті 122 КАС України, для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Колегія суддів зазначає, що перевагу слід надати застосуванню спеціальної норми над загальною.

Стаття 233 Кодексу законів про працю України у спірних правовідносинах є спеціальною нормою по відношенню до ч.5 ст.122 КАС України, оскільки стосується оплати праці працівника.

Матеріалами справи підтверджується, що позивач звернувся до суду із цією позовною заявою засобами поштового зв`язку 30 листопада 2022 року.

Згідно із частиною 3 статті 3 КАС України, провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 233 КЗпП України, в редакції на час звернення позивача з позовом, унормовано, що із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

У вказаній справі позивачем подавалась до суду першої інстанції заява про поновлення строку звернення до адміністративного суду, покликаючись на те, що станом на час звернення позивача до суду карантин, встановлений Кабінетом Міністрів України діяв, строки, визначені у частині 2 статті 233 КЗпП України продовженні на строк дії карантину, який діє сьогодні. Окрім того, перебування у період з 02.03.2022 по 03.09.2022 представника позивача на військовій службі та виконання ним конституційного обов`язку по захисту Вітчизни, суверенітету і територіальної цілісності України також не залежали від волевиявлення позивача та останній не міг вплинути на вказані обставини та не міг звернутись до суду з вказаним позовом, оскільки адвокатське досьє (усі документи на підтвердження позовних вимог) знаходилися у представника.

Судом оцінено наведені підстави, а також враховуються положення пункту 1 глави XIX Прикінцеві положення КЗпП України.

Згідно пункту 1 глави XIX Прикінцеві положення КЗпП України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Згідно з пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року №1236 Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі - COVID-19), з 19 грудня 2020 року до 31 грудня 2022 року на території України установлено карантин, продовживши дію карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, від 20 травня 2020 року №392 Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 та від 22 липня 2020 року №641 Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

Статтею 234 КЗпП України унормовано, що у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки, якщо з дня отримання копії наказу (розпорядження) про звільнення або письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні (стаття 116), минуло не більше одного року.

З урахуванням того, що на час звернення позивача із цим позовом до суду на території України установлений карантин був продовжений, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що позивачем строк звернення до суду пропущеним не був.

Загалом доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції у переглянутій частині рішення суду.

Статтею 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням наведених вище норм законодавства та фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції всебічно з`ясовано обставини справи, рішення суду першої інстанції винесено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому немає підстав для його скасування.

Суд апеляційної інстанції також зазначає, що відповідно до п.2 ч.5 ст.328 КАС України, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження).

Проаналізувавши характер спірних правовідносин, предмет доказування, склад учасників справи, та враховуючи, що дану адміністративну справу було розглянуто судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження, суд апеляційної інстанції зазначає, що дана адміністративна справа є справою незначної складності, а тому рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Керуючись ст.ст. 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу Кінологічного навчального центру Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ) залишити без задоволення.

Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 07 березня 2023 року в адміністративній справі №140/8006/22 за позовом ОСОБА_1 до Кінологічного навчального центру Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя В. В. Гуляк
судді Л. Я. Гудим
О. М. Довгополов