Справа № 160/15269/23
Суддя: Конєва Світлана Олександрівна
Дата ухвалення: 2023-10-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2023 року Справа № 160/15269/23

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Конєвої С.О.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами у місті Дніпрі адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними бездіяльності, дій та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

26.05.2023р. ОСОБА_1 звернувся з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 та, з урахуванням уточненого адміністративного позову від 01.06.2023р., заявив 16 вимог.

Разом з тим, ухвалою суду від 03.07.2023р. були роз`єднані в окремі провадження позовні вимоги ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 та, зокрема, позовні вимоги ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо ненадання позивачеві довідки про вартість речового майна, що належало до видачі та не проведення виплати компенсації за неотримане речове майно, що належало до видачі станом на 06.04.2023 року; зобов`язання відповідача видати позивачеві довідку про вартість речового майна, що належало до видачі станом на 06.04.2023 року; зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачеві компенсацію за неотримане речове майно за період з лютого 2022 року по 06.04.2023 року, було виділено у провадження адміністративної справи №160/15269/23 та є предметом спору у даній справі (а.с.105-106,122-123).

Свої позовні вимоги у зазначеній частині позовних вимог позивач обґрунтовує тим, що з лютого 2022 року по 06.04.2023р. він проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 . На підставі наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) №84-РС від 06.04.2023р. позивача було звільнено з військової служби у відставку. Також, згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №70 від 06.04.2023р. позивача виключено зі списків особового складу частини з 06.04.2023р., знято з усіх видів забезпечення і продовольчого забезпечення з 07.04.2023р. Як зазначає позивач, на час звільнення йому не виплачена грошова компенсація вартості за неотримане речове майно, при цьому, позивач звертався із рапортом про виплату компенсації, однак відповіді або розрахунку не отримав. Позивач вважає бездіяльність відповідача щодо ненадання позивачеві довідки про вартість речового майна, що належало до видачі та не проведення виплати компенсації за неотримане речове майно, що належало до видачі станом на 06.04.2023 року протиправною, оскільки військовослужбовці після звільнення їх з військової служби зберігають право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно, а сам факт звільнення позивача зі служби не позбавляє як військовослужбовця на отримання такої грошової компенсації за його заявою (рапортом) після звільнення. В обґрунтування своєї правової позиції позивач посилається на постанови Верховного Суду (а.с.60-77).

Ухвалою суду від 07.06.2023р. було відкрито провадження у даній адміністративній справі, призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами у відповідності до вимог ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України та зобов`язано, зокрема, позивача - надати суду докази, на які позивач посилається у позові, а саме: докази не проведення розрахунків щодо виплати індексації, компенсації за не отримане речове майно; докази неодноразових звернень до відповідача із рапортами щодо проведення нарахування та виплати спірних виплат - надати копії таких рапортів; докази не виплати при звільненні грошової компенсації вартості за неотримане речове майно (рапорт, розрахунковий лист на дату звільнення зі служби); докази того, що позивачеві не було видано довідку про вартість речового майна, що належить до видачі (рапорти, звернення, заяви, відповіді); надати копію рапорту про не надання згоди про виключення позивача зі списків особового складу військової частини (що передбачено абз.3 п.242 розділу ХІІ Указу №1153/2008) у зв`язку із не проведенням з ним повного розрахунку, виходячи з вимог ст.ст.72-77 Кодексу адміністративного судочинства України; відповідача - надати відзив на позов та докази в обґрунтування відзиву з дотриманням вимог ст.ст. 162, 261 Кодексу адміністративного судочинства України (а.с.78-79).

29.06.2023р. засобами електронного зв`язку, на виконання вищенаведеної ухвали суду, від відповідача надійшов письмовий відзив на позовну заяву, в якому останній просив відмовити у задоволенні позовну позивача повністю посилаючись, зокрема, на те, що позивачем не надано жодних фактичних даних, які б підтверджувати факт неотримання ним будь-якого речового майна за період військової служби за призовом під час мобілізації на особливий період, та не зазначено за яке саме, начебто недоотримане майно він вимагає грошової компенсації. Додатково, у клопотанні щодо надання пояснень від 08.09.2023р. відповідач зазначає, що довідка за формою, передбаченою додатком до Порядку, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 718 від 16.03.2016 - про вартість речового майна, яке належить до видачі станом на 06.04.2023, позивачеві не надавалась і надана бути не може, грошова компенсація за неотримане речове майно позивачеві не нараховувалася і нарахована бути не може, з огляду на те, що на день звільнення позивачеві будь-яке майно до видачі не належить; відповідно до Інструкції № 232, єдиною категорією військовослужбовців, яким речове майно видається у власність, є військовослужбовці військової служби за контрактом (абз.3 п.28 Розділу ІІ Інструкції № 232), тоді як інші категорії військовослужбовців отримують предмети речового майна у користування (носіння), без права визначати їх фактичну і юридичну долю та закупівельна вартість предметів речового майна, що перебувають у користуванні військовослужбовців, таким особам компенсуватися не може, оскільки протилежне означатиме непропорційне набуття ними можливості розпорядження відповідними грошовими коштами у розмірі, еквівалентному такій закупівельній вартості майна, права власності на яке вони не мають (а.с.87-92,115-116,119-120).

Згідно ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

У відповідності до вимог ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Ухвалою суду від 22.08.2023р., у зв`язку із ненаданням позивачем витребуваних за ухвалою суду від 07.06.2023р. документів та необхідністю витребувати від відповідача додаткові докази, було продовжено строк розгляду даної справи до 29.09.2023р. (а.с.111-112).

В подальшому, ухвалою суду від 03.10.2023р. було продовжено строк розгляду даної справи до 31.10.2023р. (а.с.126-127).

Враховуючи викладене, рішення у даній справі приймається судом 06.10.2023р., тобто у межах строку визначеного ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до ст.229 Кодексу адміністративного судочинства України у разі розгляду адміністративної справи за відсутності учасників справи, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Із наявних в матеріалах справи документів судом встановлені наступні обставини у даній справі.

ОСОБА_1 з 26.02.2022р. по 06.04.2023р. проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , де отримував грошове забезпечення, що підтверджується копією довідки ВЧ НОМЕР_1 №3248 від 21.03.2023р. (а.с.31) та не заперечується учасниками справи.

Згідно копії витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) №84-РС від 06.04.2023р. молодшого сержанта ОСОБА_1 було звільнено з військової служби у відставку за станом здоров`я, що підтверджується копією відповідного витягу з наказу, наявною у справі (а.с.30).

Також, згідно витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №70 від 06.04.2023р. ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу частини з 06.04.2023р., знято з усіх видів забезпечення і продовольчого забезпечення з 07.04.2023р., що підтверджується відповідним витягом з наказу, наявним у справі (а.с.40).

Позивач вказує у позові про те, що він звертався із рапортом про виплату компенсації, однак відповіді або розрахунку не отримав, проте, доказів наведеного на вимогу ухвал суду від 07.06.2023р. та від 22.08.2023р. позивачем суду не надано, а матеріали справи таких доказів не містять.

Вказаний спір виник у зв`язку із незгодою позивача з бездіяльністю відповідача щодо ненадання позивачеві довідки про вартість речового майна, що належало до видачі та не проведення виплати компенсації за неотримане речове майно, що належало до видачі станом на 06.04.2023 року, у зв`язку з чим позивач просить відновити його права шляхом визнання такої бездіяльності відповідача протиправною та зобов`язання відповідача видати позивачеві довідку про вартість речового майна, що належало до видачі станом на 06.04.2023 року; зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачеві компенсацію за неотримане речове майно за період з лютого 2022 року по 06.04.2023 року.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд приходить до висновку про відсутність обґрунтованих правових підстав для задоволення позовних вимог позивача, виходячи з наступного.

Законом, який відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі, є Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-XII (далі по тексту Закон № 2011-ХІІ).

За приписами статті 1 Закону № 2011-ХІІ соціальний захист військовослужбовців - це діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Згідно зі ст.1-2 Закону №2011-XII військовослужбовці користуються всіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Приписами ст.2 Закону №2011-XII визначено, що ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України.

Згідно зі ст.9-1 Закону №2011-XII речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, у тому числі для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.

Порядок здійснення всіх видів матеріального забезпечення військовослужбовців, відряджених до державних органів, підприємств, установ, організацій, а також державних та комунальних навчальних закладів, та виплати грошової компенсації вартості за речове майно, що не отримано такими військовослужбовцями, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 року №178 затверджено Порядок виплати військовослужбовцям грошової компенсації вартості за неотримане речове майно (далі - Порядок №178), пунктами 2, 3 якого визначено, що виплата грошової компенсації здійснюється особам офіцерського, старшинського, сержантського і рядового складу.

Грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі, зокрема: звільнення з військової служби; загибелі (смерті) військовослужбовця.

Згідно п.п.4,5 Порядку № 178 грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації, а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), в якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації.

Довідка про вартість речового майна, що належить до видачі, видається речовою службою військової частини виходячи із закупівельної вартості такого майна, розрахованої Міноборони, МВС, Головним управлінням Національної гвардії, СБУ, Службою зовнішньої розвідки, Адміністрацією Держприкордонслужби, Адміністрацією Держспецтрансслужби, Адміністрацією Держспецзв`язку, Головним управлінням розвідки Міноборони та Управлінням державної охорони станом на 1 січня поточного року, та оформляється згідно з додатком.

Відповідно до п.4 розділу ІІІ Інструкції про організацію речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України в мирний час та особливий період, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 29.04.2016 року військовослужбовці, які звільняються в запас або відставку, за їх бажанням отримують речове майно, яке не було отримане під час проходження служби, або грошову компенсацію за нього, виходячи із закупівельної вартості такого майна. Порядок виплати грошової компенсації здійснюється відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 16 березня 2016 року № 178 «Про затвердження Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно».

З аналізу вищевказаних норм слід дійти висновку про те, що у разі звільнення військовослужбовця з військової служби у нього виникає право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно, яке реалізується шляхом подання військовослужбовцем відповідної заяви (рапорту) за місцем військової служби.

Застосовування в пункті 3 Порядку виплати військовослужбовцям грошової компенсації вартості за неотримане речове майно словосполучення "у разі звільнення з військової служби", а не, наприклад, "при звільненні з військової служби", дозволяє дійти висновку, що право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно не залежить від факту закінчення проходження військової служби (виключення військовослужбовця зі списків особового складу).

Таким чином, військовослужбовці після звільнення їх з військової служби зберігають право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно.

Аналогічні висновки викладено і Верховним Судом у постановах від 03.10.2018 у справі №803/756/17, від 30.07.2020 року у справі № 820/5767/17.

Відповідно до п.242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008, після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання.

Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, позивач в обґрунтування своїх вимог посилається на те, що на час звільнення йому не виплачена грошова компенсація вартості за неотримане речове майно, при цьому, позивач вказує на те, що він звертався із рапортом про виплату компенсації, однак відповіді або розрахунку не отримав.

Так, ухвалою суду від 07.06.2023р. було, зокрема, зобов`язано позивача надати суду докази, на які позивач посилається у позові, а саме: докази не проведення розрахунків щодо виплати індексації, компенсації за не отримане речове майно; докази неодноразових звернень до відповідача із рапортами щодо проведення нарахування та виплати спірних виплат - надати копії таких рапортів; докази не виплати при звільненні грошової компенсації вартості за неотримане речове майно (рапорт, розрахунковий лист на дату звільнення зі служби); докази того, що позивачеві не було видано довідку про вартість речового майна, що належить до видачі (рапорти, звернення, заяви, відповіді); надати копію рапорту про не надання згоди про виключення позивача зі списків особового складу військової частини (що передбачено абз.3 п.242 розділу ХІІ Указу №1153/2008) у зв`язку із не проведенням з ним повного розрахунку, виходячи з вимог ст.ст.72-77 Кодексу адміністративного судочинства України (а.с.78-79).

08.06.2023р. позивач подав до канцелярії суду заяву на виконання ухвали від 07.06.2023р. у цій справі, в якій позивач зазначає про те, що інших доказів (окрім тих, що додані до позову) він не має, оскільки інші документи при звільненні йому не надавалися, а при зверненні до відповідача для надання інших документів, які були проігноровані відповідачем, тобто відповідач не надав позивачеві документи та довідки, які б підтверджували звернення до відповідача з рапортами про нарахування та виплату всіх належних виплат (а.с.82-84).

Разом з тим, доказів на підтвердження звернення до відповідача із відповідними заявами (рапортами) позивачем до вищенаведеної заяви не додано.

В подальшому, ухвалою суду від 22.08.2023р., у зв`язку із ненаданням позивачем витребуваних за ухвалою суду від 07.06.2023р. документів та необхідністю витребувати від відповідача додаткові докази, було продовжено строк розгляду даної справи до 29.09.2023р. та повторно зобов`язано позивача надати суду документи, які зазначені в ухвалі суду від 07.06.2023р., а також і докази вжиття заходів для їх отримання та відмову у їх наданні, виходячи з вимог ст.ст.72-76 Кодексу адміністративного судочинства України (а.с.111-112).

Наведена ухвала суду від 22.08.2023р. була надіслана засобами електронного зв`язку на електронну адресу представника позивача 22.08.2023р. (а.с.114), проте, відповідних заходів щодо отримання таких доказів у відповідача у порядку ст.24 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» ні позивачем, ні його представником (адвокатські послуги позивачеві надаються адвокатом Лихачовим Р.Б.) не вжито та таких доказів позивачем суду надано не було.

Відтак, позивачем не надано до суду доказів звернення до відповідача із відповідним рапортом про виплату йому грошової компенсації за неотримане під час проходження військової служби речове майно, а судом, в рамках реалізації принципу офіційного з`ясування обставин у справі, не встановлено доказів подання позивачем до відповідача такого рапорту.

За викладеного, суд приходить до висновку про недоведеність та необґрунтованість доводів позивача стосовно допущення відповідачем протиправної бездіяльності щодо ненадання позивачеві довідки про вартість речового майна, що належало до видачі та не проведення виплати компенсації за неотримане речове майно, що належало до видачі станом на 06.04.2023 року, у зв`язку з чим обґрунтовані правові підстави для задоволення позовних вимог позивача щодо визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо ненадання позивачеві довідки про вартість речового майна, що належало до видачі та не проведення виплати компенсації за неотримане речове майно, що належало до видачі станом на 06.04.2023 року, у суду відсутні, а тому у їх задоволенні позивачеві слід відмовити.

У відповідності до вимог ст. 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Частина 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.

Водночас і ч.1 ст.77 наведеного Кодексу покладено обов`язок на позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

Проте, позивачем не було надано суду жодних належних і допустимих доказів, які б свідчили про протиправну бездіяльність відповідача щодо ненадання позивачеві довідки про вартість речового майна, що належало до видачі та не проведення виплати компенсації за неотримане речове майно, що належало до видачі станом на 06.04.2023 року за його заявою (рапортом), як це передбачено Порядком №178, виходячи з вищенаведених норм законодавства та обставин справи, встановлених судом, які позивачем не спростовані.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З урахуванням вимог ч. 2 ст. 2 вказаного Кодексу, перевіривши правомірність бездіяльності відповідача щодо ненадання позивачеві довідки про вартість речового майна, що належало до видачі та не проведення виплати компенсації за неотримане речове майно, що належало до видачі станом на 06.04.2023 року, суд приходить до висновку, що в даному випадку бездіяльність відповідача не вбачається, а відповідно, відповідач діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, обґрунтовано та з врахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Отже, судом не встановлено бездіяльності відповідача щодо ненадання позивачеві довідки про вартість речового майна, що належало до видачі та не проведення виплати компенсації за неотримане речове майно, що належало до видачі станом на 06.04.2023 року за його заявою (рапортом), як це передбачено Порядком №178, а відповідно, і не встановлено порушень такою бездіяльністю прав позивача, тому у задоволенні даних позовних вимог позивачеві слід відмовити.

Виходячи з того, що у адміністративного суду відсутні обґрунтовані правові підстави для визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо ненадання позивачеві довідки про вартість речового майна, що належало до видачі та не проведення виплати компенсації за неотримане речове майно, що належало до видачі станом на 06.04.2023 року (основної вимоги), а, відповідно, і відсутні підстави для задоволення похідних вимог позивача про зобов`язання відповідача видати позивачеві довідку про вартість речового майна, що належало до видачі станом на 06.04.2023 року, а також і нарахувати та виплатити позивачеві компенсацію за неотримане речове майно за період з лютого 2022 року по 06.04.2023 року.

Враховуючи все вищевикладене, суд приходить до висновку про відсутність обґрунтованих правових підстав для задоволення даного адміністративного позову, у зв`язку з чим у задоволенні даного позову позивачеві слід відмовити повністю.

При прийнятті даного рішення, суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема, у справах "Салов проти України" (заява №65518/01 від06.09.2005; п.89), "Проніна проти України" (заява №63566/00 від18.07.2006; п.23) та "Серявін та інші проти України" (заява №4909/04 від10. 02.2010; п.58), яка полягає у тому, що принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) 09.12.1994, п.29).

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить із того, що відповідно до ч.1 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України лише при задоволенні позову судові витрати покладаються на суб`єкта владних повноважень.

За викладеного, суд не вбачає підстав для розподілу судових витрат у порядку, встановленому ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки суд дійшов висновку про відмову позивачеві у позові.

Керуючись ст.ст. 2-10, 11, 12, 47, 72-77, 94, 122, 132, 139, 193, 241-246, 250, 251, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними бездіяльності, дій та зобов`язання вчинити певні дії - відмовити повністю.

Розподіл судових витрат не здійснюється відповідно до ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду може бути оскаржено до Третього апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення відповідно до вимог статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду набирає законної сили у строки, визначені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.О. Конєва