Справа № 420/25043/23
Суддя: Завальнюк І.В.
Дата ухвалення: 2023-10-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 жовтня 2023 року Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Завальнюка І.В.,

при секретарі Гоменюк Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі в порядку особливого провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, третя особа Арцизький відділ державної виконавчої служби у Болградському району Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), про визнання протиправною та скасування постанови,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до Одеського окружного адміністративного суду із даним позовом, в якому просить суд визнати протиправною та скасувати постанову ВП № 51003646 від 04.07.2016 про стягнення виконавчого збору в сумі 1 195 197,01 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що в рамках вказаного виконавчого провадження 04.07.2016 року головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Рагімовою А.Н. було винесено постанову про стягнення з ОСОБА_2 виконавчого збору у розмірі 1 195 197,01 гривень. У зв`язку з надходженням заяви стягувача від 01.02.2022 про повернення виконавчого документу без виконання, державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Савкою Л.О. винесено постанову, якою виконавчий лист №523/5710/15-ц виданий 27.08.2015 року Суворовським районним судом м. Одеси, повернуто стягувачу. Надалі в квітні 2022 р. постановою державного виконавця Арцизького відділу державної виконавчої служби у Белградському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Бірюкової І.Д. відкрито виконавче провадження № 68883416 з примусового виконання постанови №51003646, виданої 04.07.2016 року Відділом примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про стягнення з ОСОБА_2 виконавчого збору у розмірі 1195197,01 грн. Позивач вважає такі дії ержавного виконавця неправомірними, а прийняту постанову про стягнення виконавчого збору протиправною, оскільки державні виконавця не вчиняли дії з примусового виконання виконавчого листа №523/5710/15-ц, виданого 27.08.2015 року Суворовським районним судом м. Одеси про стягнення заборгованості в рамках виконавчого провадження №51003646, а тому у державного виконавця не було підстав для стягнення з боржника виконавчого збору, визначеного у спірній постанові. Крім того, постановою державного виконавця від 15.02.2022 року повернуто виконавчий документ стягувану на підставі п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження», тому за умови стягнення з боржника суми виконавчого збору за виконавчим документом, який повернуто без фактичного виконання, створюються умови для стягнення з боржника подвійної суми виконавчого збору, про що свідчать положення ч. 5 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження», якою передбачено, що повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону.

Ухвалою судді від 22.09.2023 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі; ухвалено справу розглядати з урахуванням особливостей, встановлених для розгляду справ з приводу рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби, приватного виконавця.

Ухвалою судді від 22.09.2023 відмовлено в задоволенні заяви ОСОБА_1 про вжиття заходів забезпечення її позову до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, третя особа Арцизький відділ державної виконавчої служби у Болградському району Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), про визнання протиправною та скасування постанови.

04.10.2023 до суду від Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач позовні вимоги не визнав у повному обсязі, в задоволенні позову просив відмовити, зазначивши, що згідно даних автоматизованої системи виконавчого провадження в провадженні відділу перебувало виконавче провадження ВП №51003646 виконання виконавчого листа № 523/5710/15-ц, виданому 27.08.2015 Суворовським районним судом м. Одеси, про стягнення солідарно з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , та ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , на користь Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» 11 950 143 (одинадцять мільйонів дев`ятсот п`ятдесят тисяч сто сорок три) гривні 18 копійок, яка складається з заборгованості за кредитом - 3 009 161,19 грн.; заборгованості за відсотками - 3 064 821,54 грн.;пені за прострочення кредиту та відсотків - 5 876 160,45 грн. Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» судовий збір в сумі 1827(одна тисяча вісімсот двадцять сім) грн. Стягнути з ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , на користь Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» судовий збір в сумі 1827(одна тисяча вісімсот двадцять сім) грн 06.05.2016, державним виконавцем Відділу , керуючись статтями 17, 19, 21, 25, 31 Закону, в редакції яка діяла на момент винесення даної постанови, винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, копію якої направлено сторонам виконавчого провадження супровідним листом. Пунктом другим даної постанови встановлено Боржнику самостійно виконати: протягом 7 днів з моменту винесення (отримання) постанови. 04.07.2016, державним виконавцем Відділу, керуючись статтею 28 Закону, в редакції, яка діяла на момент її винесення, та оскільки запропоновано боржнику виконати його в самостійному порядку в строк для самостійного виконання рішення протягом семи днів з моменту винесення (отримання) постанови про відкриття виконавчого провадження, боржником у наданий строк рішення не виконано, винесено постанову про стягнення виконавчого збору ВП №51003646, копію постанови направлено боржнику. Так, пунктом першим вказаної вище постанови стягнуто з боржника: ОСОБА_2 адреса: АДРЕСА_1 , код: НОМЕР_1 . Державним виконавцем Відділу оспорювана постанова винесена у відповідності до вимог законодавства, враховуючи редакцію Закону, яка діяла на момент її винесення. Стягнення виконавчого збору є безумовною дією, яку здійснює державний виконавець у межах виконавчого провадження незалежно від здійснених дій, і є встановленою державою складовою процедури виконавчого провадження, що гарантує ефективне здійснення виконання рішення суду боржником за допомогою стимулювання боржника до намагання виконати виконавчий документ самостійно до відкриття виконавчого провадження у зв`язку із ймовірністю стягнення відповідної суми у випадку примусового виконання. Відтак, у державного виконавця відсутні правові підстави щодо невинесення та не стягнення виконавчого збору.

Крім того, позивач була обізнана про відкриття виконавчого провадження та за ідентифікатором доступу мала можливість дізнатись про всі прийняті державним виконавцем подальші рішення та винесені постанови в рамках конкретного виконавчого провадження, в тому числі і про винесення постанови про стягнення з боржника виконавчого збору, вважаємо, що останнім днем для оскарження є 15.07.2016. Проте, позовну заяву про скасування постанови про стягнення виконавчого збору датовано 18.09.2023, у зв`язку із чим відповідач вважає, що позивачкою пропущено строк на звернення до суду із даними вимогами, а тому є підстави для залишення позову без розгляду.

28.09.2023 до суду від третьої особи - Арцизького відділу державної виконавчої служби у Болградському району Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) надійшли пояснення щодо адміністративного позову, згідно з якими третя особа вважає, що правові підстави для задоволення вимог позивача відсутні. Зазначає, що дії головного державного виконавця Рагімової А.Н. щодо винесення постанови про стягнення виконавчого збору від 04.07.2017 і сама постанова про стягнення виконавчого збору від 04.07.2016 за виконавчим провадженням № 51003646 повністю правомірні, вчинені відповідно до норм діючого законодавства України, а вимоги позивача безпідставні і не містять під собою ніякого правового підґрунтя.

До суду з`явилася представник позивача, яка позовні вимоги із викладених вище підстав підтримала у повному обсязі та просила задовольнити позов.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала з підстав, викладених у відзиві на адміністративний позов.

Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про час та місце судового розгляду справи повідомлений належним чином; його неприбуття не перешкоджає розгляду справи відповідно до ч. 3 ст. 268 КАС України.

Вислухавши пояснення учасників справи та дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про необґрунтованість адміністративного позову та відсутність підстав для його задоволення, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 06.05.2016 головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Рагімовою А.Н. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №51003646 з примусового виконання виконавчого листа №523/5710/15-ц, виданого 27.08.2015 Суворовським районним судом м. Одеси, про стягнення солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» 11 950 143,18 грн, яка складається з: заборгованості за кредитом - 3 009 161,19 грн; заборгованості за відсотками - 3 064 821,54 грн; пені за прострочення кредиту та відсотків 5 876 160,45 грн. Стягнення з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» судовий збір в сумі 1827,00 грн. Стягнення з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» судовий збір в сумі 1827,00 грн щодо боржника ОСОБА_2 .

В рамках вказаного виконавчого провадження 04.07.2016 головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Рагімовою А.Н. було винесено постанову про стягнення з ОСОБА_2 виконавчого збору у розмірі 1195197,01 грн.

Згідно свідоцтва про зміну імені серії НОМЕР_3 віл 11.10.2018 ОСОБА_2 змінила прізвище на « ОСОБА_4 ».

13.05.2021 державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Савкою Л.О. винесено постанову про заміну сторони виконавчого провадження, згідно якої замінено сторону (стягувача) у виконавчому провадженні № 51003646 з ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на правонаступника ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія».

15.02.2022 у зв`язку з надходженням заяви стягувача від 01.02.2022 про повернення виконавчого документу без виконання, державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Савкою Л.О. винесено постанову, якою виконавчий лист №523/5710/15-ц, виданий 27.08.2015 Суворовським районним судом м. Одеси, повернуто стягувачу.

27.04.2022 постановою державного виконавця Арцизького відділу державної виконавчої служби у Белградському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Бірюкової І.Д. відкрито виконавче провадження № 68883416 з примусового виконання постанови № 51003646, виданої 04.07.2016 Відділом примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про стягнення з ОСОБА_2 виконавчого збору у розмірі 1195197,01 грн, згідно постанови від 04.07.2016 ВП № 51003646.

Зважаючи на те, що державні виконавці не вчиняли дії з примусового виконання виконавчого листа №523/5710/15-ц, виданого 27.08.2015 року Суворовським районним судом м. Одеси, про стягнення заборгованості, а також на повернення виконавчого документу стягувачу, позивач вважає спірну постанову ВП № 51003646 від 04.07.2016 про стягнення виконавчого збору в сумі 1 195 197,01 грн неправомірною, що зумовило її звернутися до суду із даним позовом.

При цьому судом під час вирішення питання про відкриття провадження по справі враховано доводи сторони позивача про те, що ОСОБА_1 працює у Комунальному некомерційному підприємстві «Консультативно-діагностичний центр №29» Одеської міської ради на посаді медичної сестри. З червня 2023 року з заробітної плати позивачки знову почали утримувати грошові кошти в рахунок погашення боргу по виконавчому провадженню. Як зазначає позивач, вона спочатку подумала, що грошові кошти утримуються в рамках виконавчого провадження №64445887 з примусового виконання виконавчого листа №2-306/11 від 05.01.2021 року про стягнення з неї заборгованості за кредитним договором на користь ТОВ «ФК «ВЕКТОР ПЛЮС» (ВП №64445887), оскільки в рамках вказаного виконавчого провадження ще 20.12.2021 року було винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника, яка перебувала на виконанні у КНП «КДЦ №29» ОМР, що підтверджується самою постановою та листом КНП «КДЦ №29» ОМР» від 17.07.2023 року №526, поданого в рамках ВП №64445887. Проте після того як позивачка в серпні місяці 2023 року звернулася до бухгалтера в робочих питаннях, остання їй повідомила, що утримання грошових коштів з її заробітної плати вже відбувається в рамках двох виконавчих проваджень та на прохання позивачки бухгалтер надала їй копію постанови про звернення стягнення на заробітну плату від 19.06.2023 року по ВП №68883416.

Так, суд враховує пояснення позивачки, що про наявність даного виконавчого провадження їй відомо нічого не було та жодних документів по ньому вона не отримувала, а відповідачем не надано доказів до суду щодо направлення на адресу позивачки та отримання останньою постанов виконавчого провадження № 51003646.

Так, матеріали виконавчого провадження № 68883416 не містять відомостей про отримання позивачкою будь-яких документів, а згідно супровідного листа від 27.04.2022 №21.6-32/3799, вбачається, що постанова про відкриття виконавчого провадження, а в подальшому і інші постанови, були направлені боржнику за адресою: АДРЕСА_1 . Водночас, позивачка за вказаною адресою не проживає та кореспонденцію не отримує, оскільки з 24 жовтня 2019 року зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_3 .

Поряд із тим, не заслуговують на увагу доводи відповідача про те, що позивач вважається обізнаною про існуванні спірної постанови, так як могла за ідентифікатором доступу мала можливість дізнатись про всі прийняті державним виконавцем подальші рішення та винесені постанови в рамках конкретного виконавчого провадження, в тому числі і про винесення постанови про стягнення з боржника виконавчого збору. Адже моніторинг реєстрів не входить в обов`язок приватних осіб та законодавством такий доступ ніяк не пов`язується із виникненням обсягів прав та обов`язків у громадян. Такий доступ до реєстрів носить суто допоміжний та інформаційний характер для задоволення потреб громадян, а не для заміни обов`язків органів ДВС - суб`єктів владних повноважень своєчасно сповіщати боржника відкриття виконавчого провадження та про інші виконавчі дії.

Таким чином, до 04.09.2023 позивач про наявність оскаржуваної постанови обізнана не була, копії постанови не отримувала, у зв`язку із чим суд під час вирішення питання про відкриття провадження у справі дійшов висновку про те, що строк на звернення до суду із даними вимогами позивачем не пропущено, а тому доводи відповідача про пропуск позивачем строку на звернення до суду із даними вимогами на увагу не заслуговують.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами доказів, а також достатність та взаємний зв`язок у їх сукупності, суд вважає позовні вимоги не підлягаючими задоволенню у зв`язку з наступним.

Спеціальним законом, що визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, є Закон № 1404-VIII, який набрав чинності 05.10.2016.

Відповідно до частин першої та другої статті 27 Закону № 1404-VIII виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України. Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Частиною третьою статті 40 Закону № 1404-VIII передбачено, що у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Отже, у Законі № 1404-VIII передбачено, що нестягнута сума виконавчого збору у випадку закінчення виконавчого провадження у зв`язку з фактичним виконанням у повному обсязі рішення суду підлягає стягненню (продовжує стягуватися) в окремому виконавчому провадженні на підставі постанови про стягнення виконавчого збору.

Відповідно до Закону № 1404-VIII така постанова виноситься після закінчення виконавчого провадження з указаних підстав.

У розмінні Закону № 1404-VIII постанова про стягнення виконавчого збору є різновидом виконавчого документу, примусове виконання якого здійснюється з певними особливостями, обумовленими правовою природою виконавчого збору як плати за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби.

З аналізу статей 26, 45 Закону № 1404-VIII випливає, що про стягнення виконавчого збору державний виконавець зазначає у постанові про відкриття виконавчого провадження, а його безпосереднє стягнення здійснюється без виокремлення в інше виконавче провадження за рахунок стягнутих із боржника грошових сум одночасно із задоволенням вимог стягувача.

Винятком з цього правила є випадки, передбачені частиною третьої статті 40 Закону № 1404-VIII, зокрема у разі повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пункту 1 частини першої статті 37 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто.

У такому випадку виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня закінчення виконавчого провадження виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує на загальних підставах в окремому виконавчому провадженні.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 22.10.2021 у справі № 520/17933/2020.

В силу вимог п.22 розділу ІІІ Інструкції №512/5, у постанові про закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа стягувачу, виконавець зазначає підставу для цього із посиланням на відповідну норму Закону, результати виконання та розмір авансового внеску, який підлягає поверненню стягувачу, а також наслідки закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа, передбачені у ч.1 ст.40 Закону.

При закінченні виконавчого провадження або поверненні виконавчого документа стягувачу, виконавець залишає у матеріалах виконавчого провадження копію виконавчого документа, а на виконавчому документі ставить відповідну відмітку, у якій зазначаються підстава закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа з посиланням на відповідну норму Закону, залишок нестягненої суми, якщо за виконавчим документом проводилося стягнення, сума стягнутого виконавчого збору або сума стягнутої основної винагороди приватного виконавця. Відмітка на виконавчому документі засвідчується підписом виконавця та скріплюється печаткою.

Виходячи зі змісту наведених норм, у постанові про закінчення провадження або поверненні виконавчого документа стягувачу виконавець, зокрема, вказує результати виконання (суму, яку фактично стягнуто), а на виконавчому документі (який залишається у матеріалах виконавчого провадження) робить відповідну відмітку стосовно залишку нестягнутої суми та суми стягнутого виконавчого збору задля того, щоб відкоригувати послідуюче стягнення виконавчого збору.

Однак, така сума стягнення жодним чином не впливає на загальний розмір виконавчого збору, який після внесення змін до ст.27 Закону №1404-VIII (щодо обрахунку виконавчого збору) стягується виконавцем у розмірі 10% суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або ж вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом. Тобто, незалежно від того чи було стягнуто суму заборгованості за виконавчим документом (частково чи в повному обсязі) - винесення постанови про стягнення основної суми винагороди приватного чи державного збору державного виконавця є його обов`язком.

Як вже встановлено судом, 06.05.2016 державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Рагімовою А.Н. відкрито ВП № 51003646, в межах якої 04.07.2016 винесено постанову про стягнення виконавчого збору.

До 05.10.2016 умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначав Закон № 606-XIV, який втратив чинність 05.01.2017.

На час відкриття виконавчого провадження № 51003646 застосовувався Закон № 606-XIV, частиною другою статті 25 якого визначалось, що державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п`ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом. За заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова.

Відповідно до частини першої статті 28 Закону № 606-XIV у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню чи поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом. У разі невиконання боржником у той самий строк рішення, за яким боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавчий збір стягується в розмірі шістдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - фізичної особи і в розмірі ста двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - юридичної особи. У зазначених розмірах виконавчий збір стягується з боржника також у разі повернення виконавчого документа без виконання за письмовою заявою стягувача та у разі виконання рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки та виконання боржником рішення після закінчення строку для самостійного його виконання, зокрема шляхом перерахування коштів безпосередньо на рахунок стягувача. Постанова про стягнення виконавчого збору може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом. Виконавчий збір стягується незалежно від вчинення державним виконавцем заходів примусового виконання, передбачених цим Законом.

Отже, розмір виконавчого збору (у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання) за правилами частини першої статті 28 Закону № 606-XIV, становив 10 відсотків від суми, що підлягала стягненню.

Буквальний аналіз положень указаної статті у зіставленні з обставинами цієї справи дає підстави стверджувати, що відсутність фактичного стягнення коштів в рамках примусового виконання згаданого виконавчого документа (який державний виконавець повернув стягувачу за його заявою), не заперечує наявності підстав для стягнення виконавчого збору у розмірі 10 відсотків суми, що підлягала стягненню за цим (поверненим) виконавчим документом.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 11.08.2021 у справі № 300/3260/20.

Згідно з частиною шостою статті 28 Закону № 606-XIV у разі завершення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 47, пунктами 2 і 8 частини першої статті 49 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня після завершення (закінчення) такого виконавчого провадження відкриває виконавче провадження за постановою про стягнення виконавчого збору.

Отже, як Законом № 606-XIV, так і у Законі № 1404-VIII передбачено, що нестягнута сума виконавчого збору у випадку закінчення виконавчого провадження у зв`язку з фактичним виконанням у повному обсязі рішення суду підлягає стягненню (продовжує стягуватися) в окремому виконавчому провадженні на підставі постанови про стягнення виконавчого збору.

Відмінність полягає у тому, що відповідно до Закону № 606-XIV таку постанову державний виконавець виносить одночасно з початком примусового виконання рішення, яким є сплив строку для самостійного його виконання, тоді як відповідно до Закону № 1404-VIII така постанова виноситься після закінчення виконавчого провадження з указаних підстав.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 12.08.2020 у справі № 320/6360/18, від 28.10.2020 у справі № 300/1558/20, від 27.05.2021 у справі № 640/18626/20.

На момент відкриття виконавчого провадження 51003646 (06.05.2016), винесення державним виконавцем постанови про стягнення виконавчого збору (04.07.2016), законодавцем було передбачено обов`язок, а не право державного виконавця на стягнення виконавчого збору, відповідно до суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом.

При цьому, суд враховує, що державним виконавцем в межах виконавчого провадження ВП № 51003646 вживались заходи з примусового виконання виконавчого листа № 2-301/11 від 05.01.2021, зокрема державним виконавцем було винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника від 20.12.2021.

Аналіз статей 28, 43 Закону № 606-XIV дає підстави для висновку, про те, що про стягнення виконавчого збору та його розмір державний виконавець зазначав у постанові, яку приймав після закінчення строку для самостійного виконання рішення суду, за умови, що рішення не було виконано.

Раніше, обов`язковою умовою стягнення виконавчого збору в рамках виконавчого провадження, було фактичне примусове стягнення суми коштів до внесення змін Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання" від 03.07.2018 року № 2475-VIII (надалі - Закон № 2475-VIII) (висновок у постанові Верховного Суду від 17.09.2020 у справі № 640/16620/19 (ЄДРСРУ № 91603402)).

Тому правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.03.2020 року у справі № 2540/3203/18 стосується норм Закону України "Про виконавче провадження" (№ 606-XIV), які були чинними до внесення змін Законом № 2475-VIII.

Аналогічним за змістом чином, як у Законі № 1404-VIII, Законом № 606-XIV були врегульовані випадки, коли виконавчий збір за наслідками фактичного виконання у повному обсязі рішення суду з тих чи інших причин залишався не стягнутим.

За змістом частини шостої статті 28 Закону № 606-XIV у разі закінчення виконавчого провадження з підстав передбачених, зокрема, пунктом 1 частини першої статті 47 (виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо є письмова заява стягувача), якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня після закінчення такого виконавчого провадження зобов`язаний відкрити виконавче провадження за постановою про стягнення виконавчого збору.

Отже, як Законом № 606-XIV, так і у Законі № 1404-VIII передбачено, що нестягнута сума виконавчого збору у випадку повернення виконавчого документа стягувачу, якщо стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа, підлягає стягненню (продовжує стягуватися) в окремому виконавчому провадженні на підставі постанови про стягнення виконавчого збору.

Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду від 12 серпня 2020 року по справі № 320/6360/18 (ЄДРСРУ № 90927123) та у постанові Верховного Суду від 31 серпня 2020 року по справі №420/6591/18 (ЄДРСРУ № 91252572).

Таким чином, державним виконавцем, в даному випадку, було прийнято постанову ВП № 51003646 від 04.07.2016 про стягнення виконавчого збору в сумі 1 195 197,01 грн саме на підставі чинного і діючого на той час законодавства, в межах наданих йому повноважень та у передбачений цим законодавством спосіб, у зв`язку з чим адміністративний позов задоволенню не підлягає.

У контексті оцінки кожного аргументу (доводу), наданого стороною, Верховний Суд звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах «Проніна проти України» (пункт 23) і «Серявін та інші проти України» (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів і інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

З огляду на такий підхід Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, суд вважає, що решта аргументів (доводів) сторін, які мають значення для правильного вирішення спору, на вирішення спірних правовідносин не впливають та не змінюють судовий розсуд цього спору за результатами судового процесу.

В адміністративному судочинстві принцип верховенства права зобов`язує суд надавати законам та іншим нормативно-правовим актам тлумачення у спосіб, який забезпечує пріоритет прав людини при вирішенні справи. Тлумачення законів та нормативно-правових актів не може спричиняти несправедливих обмежень прав людини.

Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст.2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури.

Суд зазначає, що доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою, однак позивач в ході судового розгляду справи не доведено ґрунтовності пред`явлених вимог.

В той же час, згідно з ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на

Вирішуючи спір, суд також враховує, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини у справі Голдер проти Сполученого Королівства, згідно з якою саме небезпідставність доводів позивача про неправомірність втручання в реалізацію його прав є умовою реалізації права на доступ до суду.

Отже, звертаючись до суду з позовом про захист своїх прав, позивач обтяжений обов`язком довести "небезпідставність" своїх доводів щодо порушеного права за захистом якого він звернувся до суду, надавши відповідні докази зі змісту яких можливо встановити наявність спору саме на момент звернення до суду.

Таким чином, проаналізувавши обставини справи, з урахуванням нормативного регулювання спірних правовідносин, суд дійшов висновку про необґрунтованість адміністративного позову та відсутність підстав для його задоволення.

Судові витрати розподілити за правилами ст.139 КАС України.

Керуючись ст.ст. 139, 242-246 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_4 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (01001, м. Київ, вул. Городецького, 3; ), третя особа Арцизький відділ державної виконавчої служби у Болградському району Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (68400, м. Арциз, вул. Будівельників, 15Б; ), про визнання протиправною та скасування постанови відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст.287 КАС України.

Рішення може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня складання повного судового рішення.

Суддя І.В. Завальнюк

.