Справа № 300/4584/23
Суддя: Гомельчук С.В.
Дата ухвалення: 2023-10-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"04" жовтня 2023 р. справа № 300/4584/23
м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі:
судді Гомельчука С.В.,
розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом: ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 , третя особа,яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача -Військова частина НОМЕР_2 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 ( далі - відповідач), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Військова частина НОМЕР_2 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.
У адміністративному позові позивач просить суд:
- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 04.03.2023 по 13.04.2023 включно;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час затримки розрахунку по день фактичого розрахунку, а саме за період з 04.03.2023 по 13.04.2023 включно.
Позовні вимоги обгрунтовано тим, що позивач проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 (в подальшому - в/ч НОМЕР_1 ), військове звання солдат. Відповідно до Витягу із наказу командира в/ч НОМЕР_1 № 64 від 03.03.2023, позивач вважається таким, що вибув з пункту постійної дислокації військової частини НОМЕР_1 , АДРЕСА_3 , звільнений наказом командира військової частини НОМЕР_2 (по особовому складу) від 01.03.2023 №36-РС у відставку за підпунктом «б» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу (за станом здоров`я), здав справи та посаду та виключений із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення і направлений для зарахування на військовий облік до Калуського РТЦК та СП Івано- Франківської області. Вказаним наказом передбачено, які виплати необхідно здійснити. Однак, будучи звільненим позивач не отримав повний розрахунок в день звільнення. Остаточний розрахунок із ним проведено 13.04.2023.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 04.08.2023 відкрито провадження у цій адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи.
Відповідач скористався правом на подання відзиву на позовну заяву, який надійшов на адресу суду 12.09.2023. Проти заявлених позовних вимог заперечив, вказавши, що при звільненні з позивачем проведено всі розрахунки. Також зазначив, що особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу, військової частини має бути забезпечена грошовим, продовольчим та речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини. Вказав, що позивач при звільненні не мав претензій до командування Військової частини, про що своїм підписом засвідчив у рапорті.
Вважає, що відсутні підстави для застосуванн до спірних відносин положень ст. 117 КЗпП України, оскільки позивач був не найманим працівником, а проходив військову службу і отримував грошове забезпечення, а не заробітну плату і відповідні гарантії щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачені Законом України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». В зв`язку із наведеним просить суд в задоволенні позову відмовити повністю.
22.09.2023 позивачем надано відповідь на відзив, згідно з якою вважає, що відповідач визнав, що ним не своєчасно виплачено грошове забезпечення при звільненні шляхом подання до відзиву відомості зарахувань заробітної плати (грошового забезпечення тощо), з якої вбачається проведення виплат після вільнення 13.03.2023 та 13.04.2023. Наполягає, що відповідальність, передбачену ст. 117 КЗпП України, за непроведення розрахунку у день звільнення несе відповідач.
Третя особа не скористалась правом на подання пояснень.
Суд, розглянувши у відповідності до вимог статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України справу за правилами спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи, дослідивши позовну заяву, відзив на позов, відповідь на відзив, заперечення, письмові пояснення, відповідь на заперечення та в сукупності письмові докази, якими сторони обґрунтовують позовні вимоги, встановив таке.
Згідно витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 03.03.2023 №64 солдата ОСОБА_1 , номера обслуги кулеметного відділення взводу вогневої підтримкм І гірсько-штурмової роти військової частини НОМЕР_1 , звільненого наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 01.03.2023 за №36-РС у відставку за пп. «б» п.2 ч.4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (за станом здоров`я) вважати таким, що справи та посаду здав 03.03.2023, виключено зі списків особового складу частини, всіх видів забезпечення і направлено для зарахування на військовий облік до Калуського РТЦК та СП Івано- Франківської області.
Крім того, вказаним наказом передбачено виплату позивачу надбавку за особливості проходження військової служби, щомісячну премію, компенсацію за невикористану відпустку, грошову допомогу на оздоровлення, матеріальну допомогу для вирішення соціально побутових питань, одноразову грошову допомогу при звільненні (а.с.).
Вважаючи, що відповідач протиправно не виплатив середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 №2232-XII (далі - Закон №2232-XII) здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.
Пунктом 1 статті 2 Закону України №2232-XII встановлено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Проходження військової служби здійснюється громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.
Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами (п. 4 ст. 2 Закону України №2232-XII).
Відповідно ч.1 ст.9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 №2011-XII (далі по тексту - Закон №2011-XII), держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Згідно ч.2 ст.9 Закону №2011-XII до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Пунктом 7 Положення про проходження громадянами військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008 встановлено, що військова служба закінчується в разі звільнення військовослужбовця з військової служби в запас або у відставку, загибелі (смерті), визнання судом безвісно відсутнім або оголошення померлим.
Відповідно до п. 3 ст. 24 Закону України №2232-XII, закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Отже, закінченням проходження військової служби є день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо), про що приймається наказ. Тобто, до моменту прийняття наказу про виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини, останній вважається таким, що проходить військову службу.
Подібна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 13 квітня 2023 року у справі №380/404/20 та від 10 грудня 2020 року у справі №810/2184/16 та є застосовною до спірних правовідносин.
Матеріалами справи, зокрема наказом командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 03.03.2023 р, підтверджується, що ОСОБА_1 звільнено з військової служби у відставку за підпунктом «б» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу (за станом здоров`я) та виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення з 03.03.2023 р.
Роботодавець відповідно до частини 1 статті 47 КЗпП України зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.
Приписами статті 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.
Згідно з частинами 1 і 2 статті 117 КЗпП України, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Закріплені у статтях 116,117 Кодексу законів про працю України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.
За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні з військової служби не врегульовані положеннями спеціального законодавства. Це питання врегульовано Кодексом законів про працю України.
Досліджуване судом питання неодноразово було предметом правової оцінки і формування висновків Верховним Судом.
Частиною 5 статті 242 КАС України встановдено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Так, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 14.03.2019 у справі № 820/660/17 вказав:
" … за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини";
"… непоширення норм Кодексу законів про працю України на рядовий і начальницький склад органів внутрішніх справ/міліції стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.
Суд звертає увагу, що питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні з військової служби не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення. Вказані питання врегульовані Кодексом законів про працю України".
Велика палата Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 у справі №821/1083/17 зробила наступний висновок: «Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.
За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.
Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.
Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.
Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливу відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.
Беручи до уваги коментований висновок Великої Палати Верховного Суду, не проведення з вини відповідача розрахунку із позивачем у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України.
Відповідно ч. 2 ст.116 КЗпП України відповідач зобов`язаний був здійснити з позивачем повний розрахунок у день виключення позивача зі списків особового складу військової частини, тобто 03.03.2023. Водночас, остаточний розрахунок з позивачем проведено 13 квітня 2023 року.
Суд зазначає, що першим днем, з якого слід обраховувати середній заробіток за час затримки розрахунку є день наступний за днем виключення ОСОБА_1 зі списків особового складу військової частини, а саме 04 березня 2023 року.
Аналогічний правовий висновок вказано у постанові Верховного Суд у справі № 240/9951/19 від 22 червня 2023 року.
Відтак, остаточна виплата всіх належних позивачу сум здійснена Військовою частиною з порушенням строків, установлених статтею 116 КЗпП України, тому суд робить висновок про наявність підстав, визначених статтею 117 КЗпП України, для стягнення з відповідача на користь позивача середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 04.03.2023 по 13.04.2023.
Ураховуючи викладене, суд доходить висновку щодо задоволення позовних вимог в повному обсязі.
Щодо доводів відповідача, що позивач не заявляв скарг чи зауважень при звільненні з військової служби суд зазначає,що вважає їх необґрунтованими, оскільки відсутність скарг чи зауважень з боку ОСОБА_2 при звільненні не позбавляють його права на отримання виплат, які відповідно до норм чинного законодавства мають йому бути нараховані та виплачені.
Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно із нормами частини другої статті 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до положень статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
При цьому, в силу положень частини 2 статті 77 вказаного Кодексу, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Водночас, всупереч наведеним вимогам, відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не довів в повному обсязі правомірності своїх дій.
Враховуючи вищевикладене, суд робить висновок про необхідність задоволення заявлених позовних вимог.
Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд зазначає, що позивач має право на пільги відповідно до п.13 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір" та звільнений від сплати судового збору за подання позову з таким характером спору.
З огляду на те, що позивач не поніс судових витрат по сплаті судового збору, за відсутності доказів понесення сторонами інших судових витрат у справі, керуючись частиною 1 статті 139 КАС України, відсутні підстави для розподілу судових витрат у справі.
На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ВИРІШИВ:
Позов задовольнити повністю.
Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 04.03.2023 по 13.04.2023 включно.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 (ЄДРПОУ НОМЕР_3 , АДРЕСА_2 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 , АДРЕСА_1 ) суму середнього заробітку за час затримки розрахунку по день фактичого розрахунку, а саме за період з 04.03.2023 по 13.04.2023 включно.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Гомельчук С.В.