Справа № 320/10780/21
Суддя: Балаклицький А. І.
Дата ухвалення: 2023-10-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 жовтня 2023 року № 320/10780/21

Київський окружний адміністративний суд у складі судді Балаклицького А.І., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Згурівської селищної ради Броварського району Київської області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Згурівської селищної ради Броварського району Київської області, в якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Згурівської селищної ради Броварського району Київської області від 09.04.2021 №362-06-VІІІ "Про розгляд заяви ОСОБА_1 про виділення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості)";

- зобов`язати Згурівську селищну раду Броварського району Київської області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про виділення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) від 10.02.2021 та надати дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням порядку, встановленого нормами Земельного Кодексу України та Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», з порушенням права позивача, як спадкоємця, на участь у процесі прийняття рішення.

Ухвалою суду від 30 вересня 2021 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Відповідач, не погоджуючись із доводами позивача, надав відзив на позовну заяву, в якому вказав про відсутність у позивача підтвердженого права на земельну частку (пай) внаслідок скасування у 2001 році виготовленого сертифікату на право на земельну частку (пай) КСП «Оржиця» Згурівського району Київської області серія КВ №0301268, виданого на ім`я ОСОБА_2 . Відповідач зауважує, що позивач, подаючи відповідну заяву, не врахував тих обставин, що запитувана ним земельна ділянка перебуває в державній власності, що виключає наявність правових підстав для задоволення вимог останнього.

Від позивача надійшла відповідь на відзив на позовну заяву, де він вказує про відсутність підстав для оцінки доводів відповідача, які не покладені в основу оскаржуваного рішення та стверджує про відсутність правових підстав для застосування до спірних правовідносин положень статті 118 Земельного кодексу України.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Позивачем було подано до Згурівської селищної ради заяву від 10.02.2021 року про виділення належної йому на підставі рішення Згурівського районного суду Київської області від 25.11.2019 року у справі №365/458/19 земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) та надання дозволу на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

У своїй заяви позивач звертав увагу, що в адміністративних межах Згурівської селищної ради є земельна ділянка (не витребувані земельні частки (паї)), з кадастровим номером :03:002:0005, адреса: Київська обл., Згурівський район, с/рада Старооржицька, що відноситься до земель товарного сільськогосподарського виробництва, яка не передана у приватну власність та перебуває в оренді, строк дії якої: до моменту отримання власниками свідоцтв про право власності на земельні ділянки.

Рішенням від 09 квітня 2021 року № 362-06-VIII «Про розгляд заяви ОСОБА_1 про виділення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості)» позивачу відмовлено у задоволенні заяви про виділення земельної частки (паю) в натурі на місцевості, в зв`язку з тим, що вказана земельна ділянка не відповідає місцю розташування вимогам генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Незгода позивач із прийнятим рішенням зумовила його звернення до суду із даним позовом, при вирішенні якого суд виходить із наступного.

Відповідно до статті 1 Земельного кодексу України (далі ЗК України) земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Право власності на землю гарантується.

Використання власності на землю не може завдавати шкоди правам і свободам громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За правилами статті 2 ЗК України земельні відносини - це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею.

Суб`єктами земельних відносин є громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади.

Об`єктами земельних відносин є землі в межах території України, земельні ділянки та права на них, у тому числі на земельні частки (паї).

Земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами (ч. 1 ст. 3 ЗК України).

Відповідно до частини 2 статті 4 ЗК України завданням земельного законодавства є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель.

Згідно із частиною 2 статті 12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: а) розпорядження землями територіальних громад; б) передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; в) надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; г) вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; ґ) викуп земельних ділянок для суспільних потреб відповідних територіальних громад сіл, селищ, міст; д) організація землеустрою; е) координація діяльності місцевих органів земельних ресурсів; є) здійснення контролю за використанням та охороною земель комунальної власності, додержанням земельного та екологічного законодавства; ж) обмеження, тимчасова заборона (зупинення) використання земель громадянами і юридичними особами у разі порушення ними вимог земельного законодавства; з) підготовка висновків щодо вилучення (викупу) та надання земельних ділянок відповідно до цього Кодексу; и) встановлення та зміна меж районів у містах з районним поділом; і) інформування населення щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок; ї) внесення пропозицій до районної ради щодо встановлення і зміни меж сіл, селищ, міст; й) вирішення земельних спорів; к) вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону.

Між тим, організаційні та правові засади виділення власникам земельних часток (паїв) земельних ділянок у натурі (на місцевості) із земель, що належали колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам на праві колективної власності, а також порядок обміну цими земельними ділянками, особливості розпорядження землями та використання земель, що залишилися у колективній власності після розподілу земельних ділянок між власниками земельних часток (паїв) визначає Закон України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» від 05.06.2003 № 899-IV (далі Закон № 899-IV).

Відповідно до статті 1 Закону № 899-IV право на земельну частку (пай) мають, серед іншого, колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку; громадяни - спадкоємці права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом.

При цьому, право особи на земельну частку (пай) може бути встановлено в судовому порядку.

Згідно із частиною 1 статті 2 Закону № 899-IV основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією.

Разом з цим, абзац 4 частини 2 статті 2 Закону № 899-IV визначає, що документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є рішення суду про визнання права на земельну частку (пай).

Відповідно до частини 1-3 статті 4 Закону № 899-IV підставами для виділення земельних ділянок у натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) є рішення відповідної сільської, селищної, міської ради.

Особи, власники сертифікатів на право на земельну частку (пай), які виявили бажання одержати належну їм земельну частку (пай) в натурі (на місцевості), подають до відповідної сільської, селищної, міської ради заяву про виділення їм земельної частки (паю) в натурі (на місцевості).

Земельна частка (пай) виділяється її власнику в натурі (на місцевості), як правило, однією земельною ділянкою. За бажанням власника земельної частки (паю) йому можуть бути виділені в натурі (на місцевості) дві земельні ділянки з різним складом сільськогосподарських угідь (рілля, багаторічні насадження, сінокоси або пасовища).

Статтею 5 Закону № 899-IV регламентовано, що повноваження сільських, селищних, міських рад щодо виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)

Сільські, селищні, міські ради в межах їх повноважень щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості): розглядають заяви власників земельних часток (паїв) щодо виділення їм в натурі (на місцевості) земельних ділянок; приймають рішення щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості); уточняють списки осіб, які мають право на земельну частку (пай); уточняють місце розташування, межі і площі сільськогосподарських угідь, які підлягають розподілу між власниками земельних часток (паїв); укладають із землевпорядними організаціями договори на виконання робіт із землеустрою щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) та виготовлення відповідної документації із землеустрою, якщо такі роботи виконуються за рахунок місцевого бюджету; сприяють в укладанні договорів на виконання землевпорядними організаціями робіт із землеустрою щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості), якщо такі роботи виконуються за рахунок осіб, які мають право на земельну частку (пай), або за рахунок коштів підприємств, установ та організацій, що орендують земельні частки (паї), проектів технічної допомоги тощо; надають землевпорядним організаціям уточнені списки осіб, які мають право на земельну частку (пай); розглядають та погоджують проекти землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв); організовують проведення розподілу земельних ділянок між особами, які мають право на виділення їм земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) та земель, що залишилися у колективній власності, в порядку, визначеному цим Законом;оформляють матеріали обміну земельними частками (паями), проведеного за бажанням їх власників до моменту державної реєстрації права власності на земельну ділянку.

У той же час, відповідно до частин 1-4 статті 13 Закону № 899-IV нерозподіленою земельною ділянкою є земельна ділянка, яка відповідно до проекту землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв) увійшла до площі земель, що підлягають розподілу, але відповідно до протоколу про розподіл земельних ділянок не була виділена власнику земельної частки (паю).

Не витребуваною є земельна частка (пай), на яку не отримано документа, що посвідчує право на неї, або земельна частка (пай), право на яку посвідчено відповідно до законодавства, але яка не була виділена в натурі (на місцевості).

Нерозподілені земельні ділянки, не витребувані частки (паї) після формування їх у земельні ділянки за рішенням відповідної сільської, селищної, міської ради можуть передаватися в оренду для використання за цільовим призначенням на строк до дня державної реєстрації права власності на таку земельну ділянку, про що зазначається у договорі оренди земельної ділянки, а власники земельних часток (паїв) чи їх спадкоємці, які не взяли участі у розподілі земельних ділянок, повідомляються про результати проведеного розподілу земельних ділянок у письмовій формі цінним листом з описом вкладення та повідомленням про вручення або шляхом вручення відповідного повідомлення особисто, якщо відоме їх місцезнаходження. З моменту державної реєстрації права власності на таку земельну ділянку договір оренди припиняється, а державна реєстрація припинення права оренди проводиться одночасно з державною реєстрацією права власності. У разі якщо договір оренди не витребуваної (нерозподіленої) земельної ділянки, переданої в оренду в порядку, визначеному цією статтею, закінчився у зв`язку з набуттям права власності на неї до збирання врожаю, посіяного орендарем на земельній ділянці, орендар має право на збирання такого врожаю. Власник земельної ділянки має право на відшкодування збитків, пов`язаних із тимчасовим зайняттям земельної ділянки колишнім орендарем, у розмірі пропорційно до орендної плати з дня припинення договору до дня збирання врожаю.

У разі, якщо до 1 січня 2025 року власник не витребуваної земельної частки (паю) або його спадкоємець не оформив право власності на земельну ділянку, він вважається таким, що відмовився від одержання земельної ділянки.

Таким чином, право на земельну частку (пай) мають громадяни - спадкоємці права на земельну частку (пай) на підставі рішення суду про визнання права на земельну частку (пай). Особи, власники сертифікатів на право на земельну частку (пай), які виявили бажання одержати належну їм земельну частку (пай) в натурі (на місцевості), подають до відповідної сільської, селищної, міської ради заяву про виділення їм земельної частки (паю) в натурі (на місцевості), а підставою для виділення таких земельних ділянок у натурі (на місцевості) є рішення відповідної сільської, селищної, міської ради.

При цьому, власник не витребуваної земельної частки (паю) або його спадкоємець має право оформити право власності на земельну часту (пай), яка не була витребувана до 01.01.2025.

Водночас, наявність обставин перебування не витребуваної частки (паю) в оренді для використання за цільовим призначенням не є перешкодою для реєстрації права власності на таку земельну ділянку (пай) власником такої земельної частки (паю), а договір про право оренди такої земельної ділянки припиняється одночасно з державною реєстрацією права власності на останню.

Заперечуючи проти задоволення позову, відповідач зазначив про відсутність у позивача підтвердженого права на земельну частку (пай) внаслідок скасування у 2001 році виготовленого сертифікату на право на земельну частку (пай) КСП «Оржиця» Згурівського району Київської області серія КВ №0301268, виданого на ім`я ОСОБА_2 .

Суд, проаналізувавши наявні в матеріалах справи докази, не погоджується із такими висновками відповідача з огляду на наступне.

Як свідчать матеріали справи, рішенням Згурівського районного суду Київської області від 25.11.2019 року у справі № 365/458/19 вказані доводи судом було відхилено, натомість встановлено, що сертифікат серії КВ № 0301268 на право на земельну частку (пай) у землі, яка перебувала у колективній власності КСП «Оржиця» розміром 3,67 в умовних кадастрових гектарах, виданий на ім`я ОСОБА_2 в дійсності належить ОСОБА_3 , а також суд визнав за позивачем право на земельну частку (пай) у землі, яка перебувала у колективній власності КСП «Оржиця» з місцезнаходженням на території Старооржицької сільської ради Згурівського району Київської області, розміром 3,67 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості) згідно Сертифікату серії КВ № 0301268, зареєстрованого в Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) від 22 грудня 1997 року за № 450.

Вказане рішення суду набрало законної сили 30.12.2019 року.

Таким чином, в межах спірних правовідносин документом, що посвідчує право позивача на земельну частку (пай) є судове рішення в цивільній справі №365/458/19, яке набрало законної сили.

Відповідно до частини 4 статті 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Отже, доводи відповідача в частині обставин відсутності у ОСОБА_1 права на земельну частку (пай), внаслідок скасування у 2001 році виготовленого сертифікату на право на земельну частку (пай) КСП «Оржиця» Згурівського району Київської області серія КВ №0301268, виданого на ім`я ОСОБА_2 , суд відхиляє, як такі, що не можуть бути покладені в основу рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, з огляду на наявність підтвердженого права позивача на земельну частку (пай) рішенням суду.

Більше того, вказані підстави не були покладені відповідачем в основу спірного рішення.

Посилання відповідача в оскаржуваному рішенні на начебто прийняття судом судового рішення без врахуванням певних обставин, які були не відомі сторонам та могли вплинути на розгляд та вирішення відповідного спору, суд не приймає до уваги, оскільки останні фактично є суб`єктивною оцінкою відповідача судового рішення, яке набрало законної сили.

Таким чином, позивач, подаючи заяву про виділення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості), реалізовує своє право на витребування земельної частки (паю), з урахуванням положень статті 13 Закону № 899-IV, за наявності документа, який в розумінні положень абзацу 4 частини 2 статті 2 Закону № 899-IVє документом, що посвідчує його право на земельну частку (пай).

Як свідчать матеріали справи, позивач звернувся до відповідача із заявою про виділення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) від 10.02.2021, у якій просив прийняти до розгляду заяву про виділення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) із земель запасу комунальної власності Згурівської територіальної громади та надати дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки та щодо встановлення її меж в натурі (на місцевості). При цьому, у вказаній заяві позивач зазначив, що бажає отримати земельну ділянку із масиву вільної земельної ділянки кадастровий номер: :03:002:0005.

Відповідач при прийнятті оскаржуваного рішення керувався положеннями статей 83, 118, 122 ЗК України.

Суд звертає увагу, що положення статті 83 «Право власності на землю територіальних громад», статті 118 «Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами», статті 122 «Повноваження органів виконавчої влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування» Земельного кодексу України до спірних правовідносин застосуванню не підлягають із наступних мотивів.

Так, зокрема частина 7 статті 118 ЗК України, яка була застосована відповідачем як підстава для відмови у задоволенні заяви про виділення земельної частки (паю) позивачу стосується порядку безоплатної приватизації земельних ділянок громадянам.

Тобто, наведена норма права застосовується до правовідносин, які виникли у разі подання громадянами клопотання про одержання безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації.

В даному ж випадку, позивач реалізовував своє право в порядку статті 13 Закону №899-IV щодо виділення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості), а не щодо безоплатної передачі у власність земельної ділянки у межах норм безоплатної приватизації.

Отже, порядок безоплатної передачі земельної ділянки у власність громадянину в межах норми безоплатної приватизації не є тотожним порядку виділення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості).

Таким чином, суд погоджується із доводами позивача про те, що Закон №899-IV не зобов`язує громадянина визначати місце розташування земельної частки (паю) при поданні заяви про виділення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості), а тому невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку, в межах спірних правовідносин не є та не може бути підставою для відмови у задоволенні заяви ОСОБА_1 про виділення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості).

Безпосередньо до повноважень сільських, селищних, міських рад в частині виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв) відноситься уточнення місця розташування, межі площі сільськогосподарських угідь, які підлягають розподілу між власниками земельних часток (паїв).

Враховуючи наведене, суд вважає, що відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1 щодо виділення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості), відповідач діяв не в порядку та не в спосіб, встановлений законом.

Суд наголошує, що Закон №899-IV пов`язує право особи на виділення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) виключно із наявністю у такої особи права на земельну частку (пай), яке підтверджено документами, визначеними у статті 2 Закону №899-IV.

З огляду на вищенаведене, суд залишає поза увагою доводи відповідача в частині того, що земельна ділянка кадастровий номер: :03:002:0005 є державною власністю, перебуває в розпорядженні державних органів виконавчої влади, оскільки такі доводи та мотиви не покладені ним в основу оскаржуваного рішення.

Згідно із частиною 2 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 72 КАС України).

Системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що спірне рішення не відповідає критеріям, які встановлені частиною 2 статті 2 КАС України, а відтак підлягає скасуванню, а позов в цій частині задоволенню.

Як наслідок, позовні вимоги в частині зобов`язання відповідача вчинити певні дії також підлягають до задоволення, з огляду на їх похідний характер.

Згідно з частиною 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин (частина 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України).

Відповідач, як суб`єкт владних повноважень, доказів, які б спростовували доводи позивача, не надав.

Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних в матеріалах справи, суд дійшов висновку про задоволення адміністративного позову.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно матеріалів справи, при зверненні до суду позивачем було сплачено судовий у розмірі 1816,00 грн. що підтверджується квитанціями № 16159 від 02.09.2021 та №20942 від 22.09.2021 року.

В зв`язку із тим, що адміністративний позов підлягає задоволенню, на користь позивача слід стягнути суму сплаченого судового збору у розмірі 1816,00 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Згурівської селищної ради Броварського району Київської області.

Керуючись статтями 2, 6, 8, 9, 77, 243 - 246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

в и р і ш и в:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Згурівської селищної ради Броварського району Київської області від 09.04.2021 №362-06-VІІІ "Про розгляд заяви ОСОБА_1 про виділення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості)";

Зобов`язати Згурівську селищну раду Броварського району Київської області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про виділення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) від 10.02.2021 та надати дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Стягнути на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 1816,00 грн. (одна тисяча вісімсот шістнадцять грн. 00 коп.) за рахунок бюджетних асигнувань Згурівської селищної ради Броварського району Київської області ().

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Балаклицький А. І.