Справа № 943/1605/23
Суддя: Кос І. Б.
Дата ухвалення: 2023-10-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Єдиний унікальний номер №943/1605/23
Провадження № 2-а/943/54/2023
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 жовтня 2023 року м. Буськ

Суддя Буського районного суду Львівської області Кос І.Б., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін у залі суду в місті Буську адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції у Рівненській області Департаменту патрульної поліції та рядового поліції УПП у Рівненській області Нечипорука Олександра Петровича про скасування постанови в справі про притягнення до адміністративної відповідальності, -

в с т а н о в и в:

позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із указаним вище позовом, у якому просить скасувати постанову серії ЕАТ №7545668 від 17 серпня 2023 року про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 510,00 грн. та закрити відносно нього провадження у справі про адміністративне правопорушення за ч. 2 ст. 122 КУпАП, стягнувши на користь позивача понесені по справі судові витрати (судовий збір у розмірі 536,80 грн.).

В обґрунтування заявлених вимог позивач покликається на те, що згідно оскаржуваної постанови вбачається, що 17.08.2023 року ОСОБА_1 , керуючи автомобілем «Mercedes-Benz Sprinter 311 CDI» на автодорозі Т1806, 89 км, не подав сигнал світловим покажчиком повороту відповідного напрямку руху при повороті, чим порушив п. 9.2 «б» ПДР та був зупинений рядовим поліції ОСОБА_2 та в подальшому притягнений до відповідальності за ч. 2 ст. 122 КУпАП із накладенням на позивача штрафу в розмірі 510,00 грн. Однак, покликаючись на положення ст. 19 Конституції України, ст.ст. 9, 213, 245, 280 КУпАП, ст. 14 Закону України «Про дорожній рух», позивач вважає дії поліцейського Нечипорука О.П. незаконними та протиправними, оскільки останнім не взято до уваги всі доводи позивача про безпідставність зупинки та притягнення до відповідальності позивача; на спірному відрізку автодороги є перетин двох шляхів Т1806 та Т0302, а також дороги місцевого значення в напрямку с. Солонів; позивач, рухаючись по автодорозі Т1806, наближаючись до вказаного перехрестя автодоріг, не виявив жодних дорожніх знаків, окрім дорожнього знаку 2.1 «Дати дорогу», зона дії якого від місця встановлення до найближчого перехрестя за ним (перетин дороги Т1806 та дороги в напрямку с. Солонів). Щоб не вводити в оману водіїв, які рухались позаду позивача в попутному напрямку та не створювати аварійної ситуації, оскільки позивач продовжував рух автодорогою Т1806 по вигині дороги та не збирався здійснювати маневр повороту на першому перехресті в напрямку с. Солонів, а тому він не вмикав покажчика повороту. Крім того, на вказаному дорожньому знаку 2.1 «Дати дорогу» не було додаткової таблички 7.1.1 про збільшення зони дії або повторення дорожнього знаку на наступному перехресті нерівнозначних доріг, а відтак згідно п. 16.15 ПДР через неможливість визначити наявність дорожнього покриття (темна пора доби, бруд, сніг тощо) та відсутність знаків пріоритету, водій повинен вважати, що перебуває на другорядній дорозі. Оскільки дорожнє покриття та наявність зафіксованої позивачем відповідної дорожньої розмітки інформували його про рух по головній дорозі Т1806 без зміни напрямків руху, що не було враховано поліцейським при винесенні оскаржуваної постанови. Крім того, як вважає позивач, що через відсутність обов`язкових дорожніх знаків на цьому відрізку автодороги зі всіх напрямків руху ним не здійснювались маневри перестроювання, повороту або розвороту, як того вимагає п. 9.2 ПДР. За таких обставин позивач вважає оскаржувану постанову відповідача незаконною, винесеною на основі припущень поліцейського, а відтак просив її скасувати як необгрунтовану та закрити провадження в справі.

Ухвалою судді від 30.08.2023 року відкрито спрощене позовне провадження у даній справі без повідомлення сторін і встановлено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву, позивачу п`ятиденний строк для подання відповіді на відзив, а відповідачу п`ятиденний строк з дня отримання відповіді на відзив для подання заперечення. Копії ухвал про відкриття спрощеного позовного провадження надіслано сторонам.

Крім того, сторонам було роз`яснено зміст частини 5 статті 262 КАС України, відповідно до якої суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Клопотань від будь-якої зі сторін про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін до суду не надходило, а тому відповідно до ч. 5 ст. 262 КАС України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Відповідач УПП у Рівненській області ДПП через свого представника за довіреністю Гервазюк О.Ю. направив до суду відзив на позовну заяву від 19.09.2023 (вх. №5075 від 19.09.2023 через «Електронний суд»; вх. №5209 від 26.09.2023 засобами поштового зв`язку), в якому позовні вимоги не визнає із тих підстав, що поліцейський при винесенні оскаржуваної постанови діяв у межах норм законодавства та законно її виніс, оскільки 17.08.2023 року о 11 год. 58 хв., ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом «Mercedes-Benz Sprinter 311 CDI», державний номерний знак НОМЕР_1 , на ділянці автомобільної дороги Т-0302, перехрестя з автодорогою Т-1806 та автодороги С-181308/Т-0302, не подав сигнал світловим покажчиком повороту відповідного напрямку при повороті, чим порушив правила користування попереджувальних сигналів при зміні напрямку руху згідно п. 9.2 «б» ПДР України, чим скоїв адміністративне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 122 КУпАП. Крім того, представник відповідача зазначає, що факт вчинення позивачем указаного правопорушення підтверджується доданими до цього відзиву відеоматеріалами. Також відповідач звертає увагу суду на те, що позивач не подав сигнал світловим покажчиком повороту відповідного напрямку перед поворотом, про що сам зазначив у своїх поясненнях під час розгляду справи про адміністративного правопорушення та аналогічно зазначає у позовній заяві. Разом із тим, позивачем не виконано розміщеного на вказаній ділянці автодороги дорожнього знаку пріоритету 2.1 «Дати дорогу» (водій повинен дати дорогу транспортним засобам, що під`їжджають до нерегульованого перехрестя по головній дорозі), а також про наявність такого дорожнього знаку позивач вказує у додатках до своєї позовної заяви. Відтак, доводи позивача про те, що він їхав, не повертаючи дорогою, та не міг знати про наявне попереду перехрестя, на думку представника відповідача, не відповідають дійсності та вводять суд в оману. Крім того, розгляд справи проведено в порядку, передбаченому ст. 279 КУпАП, позивачу роз`яснені права, передбачені ст. 63 Конституції України та ст. 268 КУпАП. Оскільки під час розгляду справи позивач надав пояснення поліцейському про те, що він не вмикав світловий покажчик повороту відповідного напрямку, а тому поліцейський належним чином відреагував на виявлене правопорушення, внаслідок чого виніс оскаржувану постанову в справі про адміністративне правопорушення, яка в повній мірі відповідає вимогам ст. 283 КУпАП, у ній зазначено опис встановлених при розгляді справи обставин, нормативний акт, що передбачає відповідальність за дане адміністративне правопорушення, вірно застосовано санкцію статті щодо притягнення позивача до адміністративної відповідальності та вказано технічний пристрій, на який проводився відеозапис 468806. Оскільки оскаржувана постанова складена повноважною особою, у межах компетенції поліцейського патрульної поліції, а за своєю формою та змістом відповідає нормам закону, є правомірною, а тому представник відповідача просить відмовити у задоволенні адміністративного позову в повному обсязі.

Згідно частини четвертої статті 229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Розглянувши справу в порядку спрощеного провадження, без повідомлення сторін, оцінивши подані докази, дослідивши наявні матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає до задоволення, виходячи із таких мотивів.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно статті 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством є завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Частиною другою статті 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ст. 245 КУпАП, завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Згідно ст. 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото - і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного суду України від 23 грудня 2005 року № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» передбачено, що зміст постанови має відповідати вимогам, передбаченим статтями 283 і 284 КУпАП. У ній зокрема, потрібно навести докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення, та зазначити мотиви відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи висловлених останнім доводів.

Згідно із ст. 9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, вина (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадській порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Відповідно до ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Як убачається із оскаржуваної постанови рядового поліції 1 батальйону 4 роти УПП в Рівненській області ДПП Нечипорука Олександра Петровича про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕАТ №7545668 від 17.08.2023, якою позивача притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 122 КУпАП із накладенням на нього адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 510,00 грн. за те, що 17 серпня 2023 року о 11 год 58 хв на автомобільній дорозі Т-1806, 89 км водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом «Mercedes-Benz Sprinter 311 CDI», державний номерний знак НОМЕР_1 , не подав сигнал світловим покажчиком повороту відповідного напрямку при повороті, чим порушив п. 9.2 «б» ПДР України (порушення попереджувальних сигналів при зміні напрямку руху), скоївши адміністративне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 122 КУпАП.

Судом встановлено, що позивачем ОСОБА_1 у позовній заяві не оспорюється те, що рухаючись по автодорозі Т-1806, наближаючись до перехрестя автодоріг Т-1806 та Т-0302, а також дороги місцевого значення в напрямку с. Солонів, продовживши рух автодорогою Т-1806 по вигині дороги та не збирався здійснювати маневр повороту на першому перехресті в напрямку с. Солонів, а тому він не вмикав покажчика повороту.

Як убачається із матеріалів справи, що позивач не оспорює сам факт неподання сигналу світловим покажчиком повороту відповідного напрямку руху в даному випадку. Натомість, позивачем оспорюється лише доцільність здійснення такої дії, покликаючись на те, що ним на спірному перехресті автодоріг не виявлено жодних дорожніх знаків, окрім дорожнього знаку 2.1 «Дати дорогу»; позивач продовжував рух автодорогою Т1806 по вигині дороги та не збирався здійснювати маневр повороту на першому перехресті в напрямку с. Солонів, а тому він не вмикав покажчика повороту; через відсутність обов`язкових дорожніх знаків на цьому відрізку автодороги зі всіх напрямків руху позивачем не здійснювались маневри перестроювання, повороту або розвороту, як того вимагає п. 9.2 ПДР України.

Проте, суд вважає наведені доводи позивача помилковими, виходячи із таких мотивів.

Частиною п`ятою статті 14 Закону України «Про дорожній рух» передбачено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху, створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам, виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух.

Відповідно до п. 1.3, п. 1.5 ПДР України учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими, а дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків. Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством (п. 1.9 ПДР України).

Пунктом 2.3 «б» ПДР України передбачено, що для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі.

Згідно вимог пункту 9.2 «б» ПДР України водій повинен подавати сигнали світловими покажчиками повороту відповідного напрямку перед перестроюванням, поворотом або розворотом.

В силу приписів абзацу 30 пункту 1.10 ПДР України дати дорогу - вимога до учасника дорожнього руху не продовжувати або не відновлювати рух, не здійснювати будь-яких маневрів (за винятком вимоги звільнити займану смугу руху), якщо це може примусити інших учасників дорожнього руху, які мають перевагу, змінити напрямок руху або швидкість.

Підпунктом 2.1 «Дати дорогу» (Знаки пріоритету) пункту 33 (Дорожні знаки) ПДР України передбачено, що водій повинен дати дорогу транспортним засобам, що під`їжджають до нерегульованого перехрестя по головній дорозі.

Абзацом 54 пункту 1.10 ПДР України визначено, що маневрування (маневр) - початок руху, перестроювання транспортного засобу в русі з однієї смуги на іншу, поворот праворуч чи ліворуч, розворот, з`їзд з проїзної частини, рух заднім ходом.

На регульованих і нерегульованих перехрестях водій, повертаючи праворуч або ліворуч, повинен дати дорогу пішоходам, які переходять проїзну частину, на яку він повертає, а також велосипедистам, які рухаються прямо в попутному напрямку (п. 16.2 ПДР України).

Крім того, згідно п. 16.11 ПДР України на перехресті нерівнозначних доріг водій транспортного засобу, що рухається по другорядній дорозі, повинен дати дорогу транспортним засобам, які наближаються до даного перехрещення проїзних частин по головній дорозі, незалежно від напрямку їх подальшого руху.

Якщо неможливо визначити наявність покриття на дорозі (темна пора доби, грязь, сніг тощо), а знаки пріоритету відсутні, водій повинен вважати, що перебуває на другорядній дорозі (п. 16.15 ПДР України).

Із долученого відеозапису події вбачається, що в ході спілкування з поліцейськими позивач ОСОБА_1 не заперечував те, що він не увімкнув покажчик повороту відповідного напрямку руху та визнавав свій обов`язок дати дорогу водіям Т-0302, оспорюючи лише доцільність здійснення такої дії, зважаючи на вигин дороги і відсутність дорожніх знаків на даному відрізку автомобільної дороги через що ним не здійснено повороту праворуч.

Разом із тим, як слідує з матеріалів справи (фотоматеріали і геокарти автомобільних доріг), що позивач рухався автодорогою Т-1806, повернувши праворуч на автодорогу Т-0302 (до якої примикає автодорога Т-1806), перед якою розміщений дорожній знак 2.1 «Дати дорогу», фотодоказ чого позивач долучив до позовної заяви. Відтак, суд вважає, що наведені фактичні обставини та вищеперелічені норми законодавства спростовують доводи позивача про неподання ним сигналу світловим покажчиком повороту відповідного напрямку руху в даному випадку, оскільки ним не здійснено повороту праворуч.

Також суд не погоджується із доводами позивача про вигин автодороги Т-1806 у місці її примикання з автодорогою Т-0302, оскільки з матеріалів справи вбачається про те, що автодорога Т-1806 є другорядною по відношенню до автодороги Т-0302, про що вбачається із карти автомобільних доріг та наявності дорожнього знаку 2.1 перед примиканням автодороги Т-1806 до автодороги Т-0302, тобто учасники дорожнього руху на Т-1806 зобов`язані дати дорогу водіям, які рухаються автодорогою Т-0302.

Надаючи оцінку доказам, наданих сторонами по справі, суд вважає доведеним факт неподання позивачем сигналу світловим покажчиком повороту відповідного напрямку руху при зміні його напрямку всупереч положенням п. 9.2 «б» ПДР України. При цьому, суд вважає помилковими доводи позивача про те, що він не здійснював повороту праворуч, а тому не вмикав покажчика повороту, оскільки позивач рухався автодорогою Т-1806, яка примикає до автодороги Т-0302, перед перехрестям яких в зоні дії руху позивача розміщений дорожній знак 2.1 «Дати дорогу», а тому позивач фактично перестроювався з автодороги Т-1806 на автодорогу Т-0302 праворуч, а наявність дорожнього знаку 2.1 вказувало на обов`язок позивача дати дорогу транспортним засобам, які рухались по автодорозі Т-0302, на яку позивач фактично перестроївся з автодороги Т-1806, по якій він перед тим рухався, а тому вказане не звільняло позивача від обов`язку подавати сигнал покажчиком повороту відповідного напрямку праворуч для продовження ним руху по автодорозі Т-0302.

Крім того, долученим до справи відеозаписом події встановлено, що поліцейським Нечипоруком О.П. дотримано процедуру складання постанови про адміністративне правопорушення. При цьому, позивачу роз`яснено права особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, порядок сплати штрафу, порядок оскарження, водночас позивач не оспорював на місці оскаржуваної постанови, отримав її копію та ділився досвідом виконання таких постанов органами державної виконавчої служби.

Згідно вимог ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС).

Відтак, суд вважає, що доводи позивача зводяться до незгоди із оскаржуваною постановою відповідача та зазначеними у ній фактичними обставинами адміністративного правопорушення, оскільки позивачем не доведено протиправність оскаржуваної постанови відповідача, а позовна заява містить покликання на те, що оскаржувана постанова грунтується на припущеннях поліцейського та відсутність доказів, що спростовується вищенаведеним.

Разом із тим, суд враховує правовий висновок Великої Палати Верховного Суду в справі №520/2261/19, викладений у постанові від 25.06.2020, де Судом зазначено, що доводи скаржниці про те, що суд першої інстанції всупереч вимогам частини другої статті 77 КАС України поклав обов`язок доказування на позивачку, не заслуговують на увагу, оскільки визначений цією правовою нормою обов`язок відповідача - суб`єкта владних повноважень довести правомірність рішення, дії чи бездіяльності не виключає визначеного частиною першою цієї ж статті обов`язку позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

Подібний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 14.03.2018 в справі №760/2846/17; постанові Верховного Суду від 14.02.2018 в справі №536/583/17, де обов`язок доказування в адміністративному судочинстві, визначений статтею 77 КАС України розподіляється таким чином, що позивач повинен довести обставини, якими він обґрунтовує позовні вимоги, тобто підставу позову, а відповідач повинен довести обставини, якими він обґрунтовує заперечення проти позову.

Також, суд вважає, що згідно положень ст. 258 КУпАП у разі вчинення адміністративних правопорушень, розгляд яких віднесено до компетенції Національної поліції, зокрема передбачених ч. 2 ст. 122 КУпАП, уповноважена посадова особа на місці вчинення правопорушення виносить постанову. У такому випадку протокол про адміністративне правопорушення не складається. Відтак, суд вважає, що оскаржувана постанова винесена належним суб`єктом та у межах його компетенції.

Частиною другою статті 122 КУпАП передбачена адміністративна відповідальність за порушення правил проїзду перехресть, зупинок транспортних засобів загального користування, проїзд на заборонний сигнал світлофора або жест регулювальника, порушення правил обгону і зустрічного роз`їзду, безпечної дистанції або інтервалу, розташування транспортних засобів на проїзній частині, порушення правил руху автомагістралями, користування зовнішніми освітлювальними приладами або попереджувальними сигналами при початку руху чи зміні його напрямку, використання цих приладів та їх переобладнання з порушенням вимог відповідних стандартів, користування під час руху транспортного засобу засобами зв`язку, не обладнаними технічними пристроями, що дозволяють вести перемови без допомоги рук (за винятком водіїв оперативних транспортних засобів під час виконання ними невідкладного службового завдання), а так само порушення правил навчальної їзди, що тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі тридцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 510 грн.

При цьому, як слідує із оскаржуваної постанови, що відповідачем накладено адміністративне стягнення на позивача у межах санкції, передбаченої ч. 2 ст. 122 КУпАП, у виді штрафу в розмірі тридцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 510 грн, яке в даному випадку є безальтернативним.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободзобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право, зокрема, залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення.

За наведених обставин, суд вважає, що прийняте рішення про притягнення позивача до адміністративної відповідальності є обґрунтованим, прийнятим на підставі, у межах повноважень та у визначений законом спосіб, накладене відповідачем адміністративне стягнення обране у виді та розмірі, передбаченому санкцією ч. 2 ст. 122 КУпАП, що не оспорювалось позивачем на місці зупинки його транспортного засобу. Відтак, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсязі за їх необгрунтованістю.

Крім того, зважаючи на відмову в задоволенні цього позову, підстав для розподілу судових витрат (сплачений позивачем судовий збір у розмірі 536,80 грн.) в порядку статті 139 КАС України суд не вбачає.

Ураховуючи наведене та керуючись статтями 6, 8, 9, 10, 77, 78, 90, 139, 140, 242-246, 249, 271, 286 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

у х в а л и в :

у задоволенні позову ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції у Рівненській області Департаменту патрульної поліції та рядового поліції УПП у Рівненській області Нечипорука Олександра Петровича про скасування постанови в справі про притягнення до адміністративної відповідальності, - відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня отримання повного тексту цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 ).

Відповідач: Управління патрульної поліції у Рівненській області ДПП (33028, м. Рівне, вул. Степана Бандери, 14а; ).

Відповідач: рядовий поліції УПП у Рівненській області Нечипорук Олександр Петрович (33028, м. Рівне, вул. Степана Бандери, 14а).

Повний текст судового рішення виготовлено: 06 жовтня 2023 року.

Суддя І. Б. Кос