Справа № 580/7339/21
Суддя: Лариса ТРОФІМОВА
Дата ухвалення: 2023-10-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 жовтня 2023 року справа № 580/7339/21

м. Черкаси

Черкаський окружний адміністративний суд у складі судді Л.В.Трофімової за участі секретаря судового засідання Проценко В.С. розглянув за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу № 580/7339/21 ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії, ухвалив рішення.

І. ПРОЦЕДУРА/ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ

21.09.2021 вх.36223/21 ОСОБА_1 , звернувшись до Черкаського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до військової частини НОМЕР_2 , просить:

- визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_2 щодо невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок під час звільнення (невиплати індексації грошового забезпечення) за період з 18.01.2021 до 02.09.2021 з моменту виникнення спору та повідомлення ОСОБА_1 військову частину НОМЕР_2 про неповний розрахунок під час звільнення до фактичного розрахунку;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_2 виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за несвоєчасний розрахунок під час звільнення (невиплати індексації грошового забезпечення) за період з 18.01.2021 до 02.09.2021 з моменту виникнення спору та повідомлення військової частини НОМЕР_2 про неповний розрахунок під час звільнення по день фактичного розрахунку (227 днів, виходячи з розрахунку 606,39 грн у день) у сумі 137650,53 грн.

Ухвалою від 27.09.2021 позовну заяву залишено без руху для усунення недоліків. 02.11.2021 продовжений строк для усунення недоліків. Ухвала про без руху та відкриття провадження, що надійслана судо на адресу позивача, повернулися (ідентифікатори НОМЕР_4 , 262) за закінченням терміну зберігання.

Повернення рекомендованих листів, якими надіслано судові рішення, з відміткою «за закінченням встановленого терміну зберігання» не прирівнюється до вручення судового рішення (ВС/КАС № П/811/13/17 від 06.09.2019). Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду у постанові від 28.01.2021 у справі № 820/1400/17 зазначив: «до повноважень адміністративних судів не віднесено установлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому примірники повідомлень про вручення рекомендованої кореспонденції, повернуті органами зв`язку з позначками «за закінченням терміну зберігання», «адресат вибув», «адресат відсутній» і т. п., з врахуванням конкретних обставин справи можуть вважатися належними доказами виконання адміністративним судом обов`язку щодо повідомлення учасників судового процесу про вчинення цим судом певних процесуальних дій». Подібні висновки висловив Верховний Суд, зокрема, у постанові від 31.03.2021 у справі № 640/2371/20 та постанові від 29.04.2021 у справі № 826/12038/17.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п.20 ч.1 ст.106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введений в Україні воєнний стану із 5 годин 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, що в подальшому продовжений.

Суворе застосування адміністративними судами під час воєнного стану процесуальних строків стосовно звернення до суду із позовними заявами, апеляційними і касаційними скаргами, іншими процесуальними документами може мати ознаки невиправданого обмеження доступу до суду, гарантованого статтями 55, 124, 129 Конституції України, ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права та ст. 6 ЄКПЛ ( висновки Верховного Суду у справі №500/1912/22 від 29.09.2022).

До переліку територій можливих та активних бойових дій увійшли населені пункти в Дніпропетровській, Донецькій, Миколаївській, Одеській, Сумській, Харківській, Херсонській, Чернігівській, Запорізькій і Луганській областях.

З огляду на введення на всій території України воєнного стану, місцеперебування відповідача м. Бахмут (Донецька область) 28.06.2023 відкрите провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні). 21.08.2023 - зупинене провадження у справі (про судове доручення) до отримання судом витребуваних доказів і документів.

Згідно з частиною 4 статті 229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень КАС України розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадженя) фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

ІІ. ДОВОДИ ПОЗИВАЧА

В обґрунтуванні позовних вимог зазначається, що проходив військову службу з 05.10.2017 до 03.06.2018 у військовій частині НОМЕР_2 . З 03.06.2018 переведений до військової частини НОМЕР_5 для подальшого проходження служби. Позивач у позовній заяві стверджує, що станом на день переведення до іншого місця служби військова частина НОМЕР_2 не продений розрахунок - невиплачена індексація грошового забезпечення за період з 05.10.2017 до 01.03.2018. 18.01.2021 позивач звернувся до відповідача із заявою про нарахування та виплату індексації грошового забезпечення та 05.04.2021 звернувся до суду з позовом про нарахування та виплату індексації грошового забезпечення. Відповідач на виконання рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 10.06.2021 у справі №580/1870/21, що набрало законної сили 13.07.2021 виплатив 02.09.2021 позивачеві індексацію грошового забезпечення. Позивач з покликанням на ст. 116, 117 Кодексу законів про працю України просить стягнути з відповідача середній заробіток за несвоєчасний розрахунок під час звільнення, що виразилась у несвоєчасній виплаті індексації грошового забезпечення, за період з 18.01.2021 до 02.09.2021.

ІІІ. ДОВОДИ ВІДПОВІДАЧА

Відповідач позов не визнав, надав до суду відзив на позовну заяву від 06.09.2023 вх. № 37850/23, де зазначив, що відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_2 від 03.07.2018 №187: «Копітана ОСОБА_1 , офіцера відділення морально-психологічного забезпечення військової частини НОМЕР_2 , призначено наказом командира військової частини НОМЕР_6 (по особовому складу) від 25.06.2018 №123 на посаду заступника командира батальйону з морально-психологічного забезпечення військової частини НОМЕР_5 , з 03.07.2018 виключений зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення, а з продовольчого забезпечення з 04.07.2018. Вважати таким, що справи та посаду здав і убув до нового місця служби». Відповідач у відзиві повідомляє, що позивач на момент вибуття 25.06.2018 з військової частини НОМЕР_2 не був звільнений зі служби, а був переведений, усе належне йому грошове забезпечення отримав та не мав претензій до відповідача, тобто будь-який спір між позивачем та відповідачем був відсутній, позивач звернувся до суду 21.09.2021 більш ніж через три роки після переведення від відповідача. Відповідач вважає, що на позивача не можуть поширюватися положення ст. 47, 116,117 КЗпП України, у задоволенні адміністративного позову просить відмовити.

ІV. ОБСТАВИНИ СПРАВИ

У справі №580/1870/21 між цими ж сторонами (відповідач - військова частина НОМЕР_2 ) зазначається: ОСОБА_1 , майор в запасі проходив військову служу з 05.10.2017 до 03.06.2018 у військовій частині НОМЕР_2 - на посаді офіцера відділення морально-психологічного забезпечення. Станом на день прийняття наказів про переведення і виключення позивача зі списків особового складу військових частин відповідачі не провели з позивачем всіх розрахунків, а саме індексації грошового забезпечення. 18 січня 2021 року позивач звернувся із заявою до військової частини НОМЕР_2 з проханням розрахувати і виплатити йому індексацію грошового забезпечення за період з 05.10. 2017 до 01.03.2018. ВЧ НОМЕР_2 від 01.03.2021 за вих. № 137 повідомила позивачеві, що ВЧ НОМЕР_2 , як розпорядник бюджетних коштів, проводить видатки виключно у межах бюджетних асигнувань, що встановлені кошторисом, відсутня можливість виплатити індексацію грошового забезпечення за рахунок інших коштів, тому відповідач немає можливості виплатити індексацію.

Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, що безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта.

05.04.2021 позивач звернувся до суду з позовом про нарахування та виплату індексації грошового забезпечення. Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 10.06.2021 у справі №580/1870/21, що набрало законної сили 13.07.2021 зокрема: зобов`язано Військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 05.10.2017 до 01.03.2018.

Згідно виписки з карткового рахунку позивача від 15.09.2021 №SFH1SR31DVQHS7HD, 02.09.2021 на рахунок позивача зараховано 19642,18 грн індексації грошового забезпечення на виконання рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 10.06.2021 у справі №580/1870/21.

Звертаючись до суду з позовом у цій справі, позивач стверджує, що оскільки сума відповідної грошової компенсації не була виплачена своєчасно під час його звільнення зі служби та виключення зі списків особового складу військової частини, відповідач зобов`язаний виплатити середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні на підставі статті 117 Кодексу законів про працю України.

Розглянувши подані документи і матеріали, перевіривши аргументи щодо обставин справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів сукупно, суд дійшов висновку, що позов не належить до задоволення з огляду на таке.

V. НОРМАТИВНО-ПРАВОВЕ РЕГУЛЮВАННЯ СПІРНИХ ПРАВОВІДНОСИН

Правовідносини щодо грошового забезпечення військовослужбовців регулюються: Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-XII (далі - Закон № 2011). постановою Кабінету Міністрів України «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу» від 07.11.2007 № 1294, постановою Кабінету Міністрів України від «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій» від 22.09.2010 № 889, проте не регулюють питання виплати звільненому військовослужбовцю середнього заробітку у зв`язку із затримкою з вини роботодавця усіх належних виплат під час звільнення.

Відповідно до ч. 1 статті 9 Закону №2011 держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення. До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення (ч. 2 статті 9 Закону №2011).

Постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 № 159 затверджений Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (далі - Порядок № 159). Дія Порядку №159 поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 1 січня 2001 року (пункт 1-3 Порядку № 159).

Відповідно до ч. 1 статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний у день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України. Згідно із ч. 1 статті 116 КЗпП України під час звільнення працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Згідно із статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України за відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. За наявного спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішений на користь працівника.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 7 травня 2002 року № 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) під час розгляду та вирішення конкретних справ, пов`язаних зі спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, де визначені основні трудові права працівників.

Спеціальним законодавством, що регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, колегія суддів приходить до висновку про можливість застосування норм статті 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення військовослужбовців. Аналогічний висновок застосування норм КЗпП України під час вирішення питання відповідальності за затримку розрахунку під час звільнення військовослужбовців сформульований Верховним Судом у справі № 823/1023/16, у справі № 807/3664/14, у справі № 826/15235/16.

Велика Палата Верховного Суду у справі № 821/1083/17 сформулювала такі висновки: умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. Під час дотримання наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку; під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо); аналізуючи застосування судами статей 116 та 117 КЗпП України, ЄСПЛ у рішенні вказав, що обґрунтуванню, наведеному судами, не вистачає чіткості і ясності, оскільки суди детально не розглянули двояку дію статті 117 КЗпП України, однак це не свідчить про жодні прояви несправедливості чи свавілля, і процесуальні обмеження доступу заявниці до суду не застосовувались непропорційно; оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, що передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає унаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Відповідно до статті 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладений обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу.

Із системного тлумачення положень частин першої та другої статті 117 КЗпП України можна дійти висновку, що частина перша цієї статті стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору умисно або з необережності не проводить остаточний розрахунок з колишніми працівниками, а частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем і колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, що передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає унаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення (висновки Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі № 810/451/17).

Відповідно до частини 5 статті 242 КАС України під час вибору і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

VІ. ОЦІНКА СУДУ

Оцінюючи доводи та докази сторін, враховуючи правове регулювання спірних правовідносин, суд зазначає таке.

Оскільки обставини проходження служби позивачем встановлені у рішенні Черкаського окружного адміністративного суду від 10.06.2021 у справі №580/1870/21 (набрало законної сили 13.07.2021), тому не належать доказуванню в силу ч.4 ст.78 КАС України ( ОСОБА_1 проходив військову служу з 05.10.2017 до 03.06.2018 у військовій частині НОМЕР_2 . Станом на день прийняття наказів про переведення і виключення позивача зі списків особового складу військової частини відповідач не здійснив з позивачем всіх розрахунків, а саме індексації грошового забезпечення. 18 січня 2021 року позивач звернувся із заявою до військової частини НОМЕР_2 з проханням розрахувати і виплатити йому індексацію грошового забезпечення за період з 05.10. 2017 до 01.03.2018. ВЧ НОМЕР_2 від 01.03.2021 за вих. № 137 повідомила позивачеві, що ВЧ НОМЕР_2 , як розпорядник бюджетних коштів, проводить видатки виключно у межах бюджетних асигнувань, які встановлені кошторисом, разом з тим відсутня можливість виплатити індексацію грошового забезпечення за рахунок інших коштів, тому відповідач не в змозі виплатити мені індексацію).

Здійснений відповідачем розрахунок і виплачені позивачу під час переведення (виключення позивача зі списків особового складу військової частини НОМЕР_2 ) суми не були спірними на момент виключення позивача зі списків особового складу військової частини НОМЕР_2 та протягом подальших двох років позивач не здійснював жодних дій, спрямованих на перерахунок та виплату індексації грошового забезпечення, позаяк звернувся до суду з позовом про нарахування та виплату індексації грошового забезпечення лише 05.04.2021 (справа №580/1870/21). Аналогічний висновок щодо застосування норм права викладений в постановах Верховного Суду від 04.12.2019 у справі №825/742/16 та від 28.11.2022 у справі №380/693/20, що належить застосуванню до спірних правовідносин.

VІІ. ВИСНОВКИ СУДУ

З 03.06.2018 до 18.01.2021 позивач не звертався до відповідача із заявою про нарахування та виплату індексації грошового забезпечення. 05.04.2021 звернувся до суду з позовом і на виконання рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 10.06.2021 у справі №580/1870/21 (набрало законної сили 13.07.2021) роботодавець виплатив 02.09.2021 позивачеві індексацію грошового забезпечення.

Під час нарахування і виплати позивачу належних під час звільнення сум був відсутній спір щодо індексації грошового забезпечення, тому підстави для застосування до спірних правовідносин положень ст.117 КЗпП України відсутні.

Суд у справі № 580/7327/21 (де 21.09.2021 вх. 36185/21 ОСОБА_1 , звернувшись до Черкаського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до військової частини НОМЕР_5 , просив: визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_5 щодо невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок під час звільнення (невиплати індексації грошового забезпечення) за період з 27.11.2020 до 31.08.2021 (з моменту виникнення спору та повідомлення ОСОБА_1 військову частину НОМЕР_5 про неповний розрахунок під час звільнення до фактичного розрахунку); зобов`язати військову частину НОМЕР_5 виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за несвоєчасний розрахунок під час звільнення (невиплати індексації грошового забезпечення) за період з 27.11.2020 до 31.08.2021, з моменту виникнення спору та повідомлення військової частини НОМЕР_5 про неповний розрахунок під час звільнення по день фактичного розрахунку (277 днів, виходячи з розрахунку 645,01 грн у день) у сумі 178667,77 грн) - адміністративний позов задовольнив частково: зобов`язав Військову частину НОМЕР_5 виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки виплати індекасції у розрахунку під час звільнення за період з 28.11.2020 до 30.08.2021 включно у сумі 19511.55 грн (дев`ятнадцять тисяч п`ятсот одинадцять гривень 17 коп).

У справі №825/742/16 Верховний Суд з`ясував, що спір щодо невиплачених під час звільнення сум між роботодавцем і працівником виник більш ніж через півтора роки після звільнення. Верховний Суд дійшов висновку, що у такому випадку підстави для застосування положень статті 117 КЗпП України відсутні.

Наказом командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 03.07.2018 № 187 позивач вважається таким, що справи та посаду здав і вибув до нового місця служби. З 03.07.2018 був виключений зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення, а з продовольчогозабезпечення з 04.07.2018.

Суд зазначає, що виключення військовослужбовця із списків особового складу відповідної частини не є тотожним його звільненню з військової служби згідно із статтею 26 Закону № 2232, має різні наслідки для роботодавця у частині виплати усіх сум, що належать особі у день звільнення.

З огляду на встановлені обставини з урахуванням висновків Верховного Суду у справі №380/693/20 ЄДРСР 107571324 (п. 32, п.39) у контексті застосування ст.117 КЗпП України, беручи до уваги, що позивач не був звільнений з військової служби, а був переведений для подальшого її проходження до іншої військової частини, суд дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку під час звільнення, тому позовні вимоги задоволенню не належать.

VІІІ. РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд зазначає про таке. Згідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України в разі відмови в задоволенні позову судові витрати не присуджуються на користь сторони за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

Керуючись статтями 2, 5-16, 19, 73-78, 90, 139, 242-246, 255, 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, що може бути подана протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України до Шостого апеляційного адміністративного суду у зв`язку із початком функціонування модулів Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи з урахуванням підпунктів 15.1, 15.5 пункту 15 частини 1 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України відповідно до рішення ВРП від 17.08.2021 №1845/О/15-21 «Про затвердження Положення про порядок функціонування окремих підсистем Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи».

Копію рішення направити сторонам справи.

Учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 [ АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ];

відповідач: Військова частина НОМЕР_2 [ АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ].

Рішення суду складене 05.10.2023.

Суддя Лариса ТРОФІМОВА