Справа № 520/20321/23
Суддя: Заічко О.В.
Дата ухвалення: 2023-10-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 жовтня 2023 року № 520/20321/23

Харківський окружний адміністративний суд у складі: головуючого - судді Заічко О.В., розглянувши у порядку спрощеного провадження в приміщенні суду в м. Харкові адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; адреса для листування: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Харківського Національного університету Повітряних Сил имені Івана Кожедуба (вул. Сумська, б. 77/79, м. Харків, 61023, ) про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду із зазначеним адміністративним позовом, в якому просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо невиконання вимог пункту 1 Указу Президента України від 23 лютого 2002 року №173/2002 "Про посилення соціального захисту військовослужбовців та осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ" при нарахуванні грошового забезпечення у період з 01 січня 2003 року по 16 листопада 2005 року;

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити надбавку у розмірі 100 відсотків грошового забезпечення (окладів грошового забезпечення та надбавки за вислугу років), передбачену вимогами пункту 1 Указу Президента України від 23 лютого 2002 року №173/2002 "Про посилення соціального захисту військовослужбовців та осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ" за період з 01 січня 2003 року по 16 листопада 2005 року;

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити премію у відсотках визначених у наказах Харківського Національного університету Повітряних Сил имені Івана Кожедуба за період з 01 січня 2003 року по 16 листопада 2005 року, з урахуванням уже виплачених сум;

- зобов`язати відповідача здійснити нарахування та виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби за період з 01.01.2003 по день фактичної виплати надбавки у розмірі 100 відсотків грошового забезпечення(окладів грошового забезпечення та надбавки за вислугу років), передбаченої вимогами пункту 1 Указу Президента України від 23 лютого 2002 року №173/2002 "Про посилення соціального захисту військовослужбовців та осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ" з 01 січня 2003 року по 16 листопада 2005 року.

За змістом позовної заяви позивач зазначає, що проходив військову службу у Харківського Національного університету Повітряних Сил имені Івана Кожедуба, з січня 2003року по 16 ноября 2005року. Після звільнення позивач з`ясував, що відповідачем порушувався порядок нарахування грошового забезпечення, що призводило до його зменшення. З такою бездіяльністю відповідача щодо не донарахування суми грошового забезпечення позивач не погоджується, вважає, що відповідачем протиправно не виконувалися вимоги Указу Президента України від 23 лютого 2002 року №173/2002 "Про посилення соціального захисту військовослужбовців та осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ", що вплинуло на розмір премії та в цілому на розмір грошового утримання за період з 01 січня 2003 року по 16 листопрада 2005 року. Враховуючи викладене, позивач просить нарахувати та виплатити середній заробіток у зв`язку з порушення встановлених строків нарахування та виплати частини грошового забезпечення з 1 січня 2003 року по 16 листопада 2005 року.. На підставі викладеного позивач просить позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

По справі було відкрито спрощене провадження в порядку, передбаченому ст. 263 КАС України та запропоновано відповідачеві надати відзив на позов.

Копія ухвали про відкриття спрощеного провадження була надіслана відповідачу та отримана ним.

Відповідач надав відзив на позов, в якому він просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог, з підстав та мотивів, викладених у відзиві на позов.

Відвідно до ст. 263 КАС України, суд розглядає за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) , зокрема, щодо: оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат.

Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється згідно вимог ст. 229 КАС України.

Дослідивши матеріали справи, суд виходить з наступного.

Позивач проходив військову службу у Харківського Національного університету Повітряних Сил имені Івана Кожедуба, з січня 2003року по 16 ноября 2005року. Після звільнення позивач з`ясував, що відповідачем порушувався порядок нарахування грошового забезпечення, що призводило до його зменшення. З такою бездіяльністю відповідача щодо не донарахування суми грошового забезпечення позивач не погоджується, вважає, що відповідачем протиправно не виконувалися вимоги Указу Президента України від 23 лютого 2002 року №173/2002 "Про посилення соціального захисту військовослужбовців та осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ", що вплинуло на розмір премії та в цілому на розмір грошового утримання за період з 01 січня 2003 року по 16 листопрада 2005 року. Враховуючи викладене, позивач просить нарахувати та виплатити середній заробіток у зв`язку з порушення встановлених строків нарахування та виплати частини грошового забезпечення з 1 січня 2003 року по 16 листопада 2005 року. Позивач, вважаючи свої права порушеними звернувся до суду.

Вирішуючи адміністративний спір по суті, суд зазначає наступне.

Галузевим державним архівом МОУ від 13.07.2023р. №179/1/5447 про розмір грошового забезпечення позивача за період з січня 2003року по листопад 2005року вбачається, що відповідачем не виплачувалася надбавка у розмірі 100 відсотків грошового забезпечення(окладів грошового забезпечення та надбавки за вислугу років), що вплинуло на розмір премії та в цілому на розмір грошового утримання за період з 01 січня 2003року по 16 листопада 2005року.

Водночас, пунктом 1 Указу Президента України від 23 лютого 2002 року №173/2002 "Про посилення соціального захисту військовослужбовців та осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ" (далі - Указ №173/2002) військовослужбовцям (окрім військовослужбовців Служби безпеки України, Управління державної охорони України, суддів військових місцевих та військових апеляційних судів та військовослужбовців строкової військової служби) установлені надбавки у розмірі 100 відсотків грошового забезпечення (окладів грошового забезпечення та надбавки за вислугу років), яку належало сплачувати військовослужбовцям з 01 січня 2003 року.

Як стверджує позивач і такі твердження доведені матеріалами справи, у Харківському Національному університеті Повітряних Сил имені Івана Кожедуба зазначена надбавка, передбачена пунктом 1 Указу №173/2002, позивачу не виплачувалася.

З 01 січня 2008 року Указом Президента України від 18 грудня 2007 року №1234/2007 «Про внесення змін до Указу Президента України від 14 квітня 1999 року №379 та визнання таким, що втратили чинність, деяких указів Президента України» упорядковано грошове забезпечення військовослужбовців та визнано таким, що втратив чинність Указ Президента України від 23 лютого 2002 року №173/2002 «Про посилення соціального захисту військовослужбовців та осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ» та інші Укази з цього питання.

Як зазначено самим відповідачем у відзиві, у зазначений період часу, а саме: з 01 січня 2003 року по 16 листопада 2005 року нарахування та виплати позивачу провадилися відповідно до Указів Президента України №925 від 04 жовтня 1996 року, №568/2001 від 26 липня 2001 року, №1138цт/2003 від 02 жовтня 2003 року.

Отже, з викладеного та з дослідження архівної довідки позивача, підтверджуються обставини не нарахування та невиплати надбавки, передбаченої пунктом 1 Указу №173/2002 за період з 01 січня 2003 року по 16 листопада 2005 року, а твердження відповідача у відзиві на позовну заяву про зворотне вказує на вільне трактування Харківськім Національним університетом Повітряних Сил имені Івана Кожедуба положень зазначеного Указу.

Як вірно зазначив позивач, внаслідок невиконання вимог Указу №173/2002 відповідачем зменшено й розмір сум премії, яка обраховувалася у відсотках відповідно до розміру грошового забезпечення.

Так, відповідно до положень пункту 34.5 Положення про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, затвердженого наказом Міністра оборони України №75 від 05 березня 2001 року (чинного на момент виникнення спірних правовідносин), виплата премії здійснюється щомісяця за минулий місяць під час виплати грошового забезпечення за поточний місяць у межах фонду преміювання за розрахунковий період (за місяць - 33,3 відсотка фонду грошового забезпечення, за квартал - 100 відсотків).

Таким чином, невиконання відповідачем вимог Указу №173/2002 потягнуло зменшення розміру премій та в цілому розміру нарахованого позивачу грошового забезпечення за період з 01 січня 2003 року по 16 листопада 2005 року, у чому суд вбачає ознаки протиправної бездіяльності та порушення прав позивача на належне грошове забезпечення під час військової служби.

В архівній довідці, на яку посилається відповідач як доказ виплати 100% надбавки дійсно містяться колонки « 100%» та « 100% надбавка за в/с», однак при аналізі зазначених у ній показників, вбачається, що вони складаються з суми посадового окладу за військове звання та надбавки за вислугу років- тобто з трьох показників грошового забезпечення. Доказів нарахування та виплати позивачу Президентської надбавки за Указом №173/2002 за спірний період архівна довідка не містить.

Також, суд зазначає, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 08 листопада 2005 року у справі «Кечко проти України» (заява №63134/00) зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм працівникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни до законодавства. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах, доки відповідні положення є чинними (пункт 23 рішення). Також Суд не прийняв аргумент Уряду України щодо відсутності бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

Отже, реалізація особою права, що пов`язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних, чинних на час виникнення спірних правовідносин, нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань.

Окрім того, суд враховує висновки Європейського суду з прав людини, висловлені у рішенні від 30 квітня 2013 року справі «Тимошенко проти України» (заява № 49872/11), щодо принципу юридичної визначеності, який означає, що застосування національного законодавства має бути передбачуваним тією мірою, щоб воно відповідало стандарту «законності», передбаченому Конвенцією - стандарту, що вимагає, щоб усе законодавство було сформульовано з достатньою точністю для того, щоб надати особі можливість - за потреби, за відповідної консультації - передбачати тією мірою, що є розумною за відповідних обставин, наслідки, які може потягнути за собою її дія (параграф 264).

Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов`язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України відокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечують суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме: у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (рішення Конституційного Суду України від 06 липня 1999 року №8-рп/99 у справі щодо права на пільги та від 20 березня 2002 року №5-рп/2002 у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій).

У зазначених рішеннях Конституційний Суд України вказав, що необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов`язана з ризиком для життя і здоров`я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватися наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексом організаційно-правових економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення.

Конституційний Суд України в рішенні від 15 жовтня 2013 року №9-рп/2013 зазначив також, що держава передбачає заходи, спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати, тобто грошової винагороди за виконану роботу як еквівалента вартості споживчих товарів і послуг.

Стосовно позовних вимог, щодо виплати позивачу седенього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби за період з 01 січня 2003 по день фактичної виплати, суд зазначає наступне.

Як вбачається із положень статей 116-117 КЗпП України під час затримки розрахунку при звільненні, роботодавець повинен виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, що власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно зі статтею 1 Конвенції про захист заробітної плати № 95, ухваленої генеральною конференцією Міжнародної організації праці та ратифікованої Україною 30.06.1961, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, що можуть бути обчислені у грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, що надано чи має бути надано.

У Рішенні від 15.10.2013 № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», що використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, що роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

Середній заробіток за час затримки розрахунків при звільненні це відновлення роботодавцем за порушення норм трудового законодавства, яка розраховується відповідно до пункту першого розділу першого Постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати».

За змістом норм чинного законодавства середній заробіток за весь час затримки розрахунку під час звільнення за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки розрахунку під час звільнення не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу обмежується трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Вказаний правовий висновок узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-301гс18) та у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у справі № 369/10046/18 (провадження № 61-9664сво19).

Згідно з частинами першою статті 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Матеріалами справи не доведено, що позивач має право на виплату середнього заробітку за весь час затримки розрахунку.

Отже, підсумовуючи викладене у сукупності, суд вважає доведеними та підтвердженими обставини протиправної бездіяльності відповідача щодо нарахування та виплати позивачу надбавки у розмірі 100% грошового забезпечення та надбавки за вислугу років, передбаченої Указом №173/2002 у період з 01 січня 2003 року по 16 листопада 2005 року, що призвело до зменшення суми премії та сукупно усього грошового забезпечення, передбаченого законодавством, у зв`язку з чим вбачає підстави для задоволення пов`язаної із цим частини позовних вимог.

Згідно з частиною першою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частинами першою та другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та вважає їх такими, що підлягають задоволенню частково.

Відповідно до ч. 3 ст. 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 241-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; адреса для листування: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Харківського Національного університету Повітряних Сил имені Івана Кожедуба (вул. Сумська, б. 77/79, м. Харків, 61023, ) про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Харківського Національного університету Повітряних Сил имені Івана Кожедуба щодо невиконання вимог пункту 1 Указу Президента України від 23 лютого 2002 року № 173/2002 "Про посилення соціального захисту військовослужбовців та осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ" при нарахуванні ОСОБА_1 грошового забезпечення у період з 01 січня 2003 року по 16 листопада 2005 року.

Зобов`язати Харківський Національний університет Повітряних Сил имені Івана Кожедуба (вул. Сумська, б. 77/79, м. Харків, 61023, ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; адреса для листування:, АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) надбавку у розмірі 100 відсотків грошового забезпечення (окладів грошового забезпечення та надбавки за вислугу років), передбачену вимогами пункту 1 Указу Президента України від 23 лютого 2002 року № 173/2002 "Про посилення соціального захисту військовослужбовців та осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ" за період з 01 січня 2003 року по 16 листопада 2005 року.

Зобов`язати Харківський Національний університет Повітряних Сил имені Івана Кожедуба (вул. Сумська, б. 77/79, м. Харків, 61023, ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; адреса для листування: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) премію у відсотках, визначених у наказах Харківського Національного університету Повітряних Сил имені Івана Кожедуба за період з 01 січня 2003 року по 16 листопада 2005 року, з урахуванням уже виплачених сум.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено протягом тридцяти днів з дня його складання у повному обсязі шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Другого апеляційного адміністративного суду.

Суддя Заічко О.В.