Справа № 640/1834/22
Суддя: Головенко О.Д.
Дата ухвалення: 2023-10-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 жовтня 2023 року м. Київ № 640/1834/22

Київський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Головенка О.Д., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами (в порядку письмового провадження) адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління міграційного конотролю, протидії нелегальній міграції та реадмісії Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування рішення,

в с т а н о в и в:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_2 з позовом до Управління міграційного конотролю, протидії нелегальній міграції та реадмісії Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, в якому просить суд визнати протиправним та скасувати рішення Управління міграційного контролю, протидії нелегальній міграції та реадмісії Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 09.09.2021 «Про заборону в`їзду в Україну громадянину Узбекистану ОСОБА_2 яким заборонено в`їзд в Україну строком на 3 (три) роки.

В обґрунтування позовних вимог зазначено про те, що рішення відповідача від 09.09.2021 «Про заборону в`їзду в Україну громадянину Узбекистану, ОСОБА_2 , яким заборонено в`їзд в Україну строком на 3 (три) роки є протиправним та підлягає скасуванню, оскільки останнє є необґрунтованим та не підтверджується жодними доказами. Позивач також вказав, що будь-якою забороненою чинним законодавством діяльністю в Україні не займався та не займається, до кримінальної чи адміністративної відповідальності за скоєння правопорушень не притягався. Відтак, позивач не створює реальну або потенційну загрозу національним інтересам, національній безпеці, суверенітету, територіальній цілісності України, громадському порядку, не сприяє терористичній діяльності та не порушує права і свободи людини і громадянина, інтереси суспільства та держави. Таким чином, при винесенні оскаржуваного рішення, у відповідача відсутні будь-які належні, допустимі та достовірні докази щодо порушення позивачем Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства». Водночас, позивач посилається на положення ст. 3 та 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», згідно яких, особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, та можуть відповідно до Закону України «Про імміграцію» іммігрувати в Україну на постійне проживання. Відтак, за твердженнями позивача, оскаржуване рішення прийнято з порушенням процедури прийняття, оскільки відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, не доведено правомірності та обґрунтованості своїх рішень, а останнє порушує право позивача на вільне пересування, позбавляє можливості вести звичний уклад життя.

09.02.2022 до суду від Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області надійшов відзив на позовну заяву, в якому, заперечуючи проти задоволення позовних вимог, представник відповідача зазначив, що оскаржуване рішення є законним та прийнято з дотриманням встановленої процедури його прийняття, також, вказано на те, що рішення було прийнято на підставі подання Управління міграційної поліції ГУНП у м. Києві від 07.09.2021, відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону.

18.02.2022 до суду від сторони позивача надійшла відповідь на відзив, за змістом якої, позивач вважає, що відповідачем не було доведено правовірності прийняття оскаржуваного рішення, як і не було надано жодного доказу на підтвердження обставин, що стали підставою для прийняття рішення про заборону в`їзду на територію України.

Ухвалою Окружного адміністративного суду у місті Києві від 21.01.2022 справу прийнято до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами.

15.12.2022 набрав чинності Закон України від 13.12.2022 № 2825-IX Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду.

Відповідно до абзаців 1-3 п. 2 Прикінцевих та перехідних положень зазначеного закону, Окружний адміністративний суд міста Києва припиняє здійснення правосуддя, а до початку роботи Київського міського окружного адміністративного суду справи, підсудні окружному адміністративному суду, територіальна юрисдикція якого поширюється на місто Київ, розглядаються та вирішуються Київським окружним адміністративним судом. Окружний адміністративний суд міста Києва невідкладно, протягом десяти робочих днів, передає судові справи, які перебувають у його володінні, до Київського окружного адміністративного суду.

Відтак, розгляд зазначеної справи підпадає під територіальну юрисдикцію Київського окружного адміністративного суду.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, головуючим суддею у даній справі визначено суддю Головенка О.Д.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 15.06.2023 прийнято адміністративну справу до провадження, ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами (в порядку письмового провадження).

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд виходить з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач є громадянином Узбекистану, постійно проживає в Україні та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується посвідкою на постійне проживання НОМЕР_1 від 29.08.2016.

Позивач вказує на те, що 15.12.2021 на його номер засобу зв`язку (через застосунок «WhatsApp») зателефонувала особа, яка представилась працівником Державної міграційної служби України та яка йому повідомила, що стосовно нього було прийнято рішення про заборону в`їзду в Україну строком на З (три) роки та надіслала (через застосунок «WhatsApp») сканкопію листа начальника Управління міграційного контролю, протидії нелегальній міграції та реадмісії Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області Семинога І. від 13.09.2021 № 8010.8.5-41434/8010.8-21, адресованого начальнику Управління міграційної поліції ГУНП у м. Києві та зареєстрованого в УМП ГУНП у м. Києві за вхідним № 1042 від 30.09.2021.

Як вбачається з вказаного листа, відповідно до Інструкції «Про порядок прийняття Державною міграційною службою України та її територіальними органами рішень про заборону в`їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства», затвердженої наказом МВС України від 17.12.2013 № 1235, керуючись ст. 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», було прийнято рішення про заборону в`їзду в Україну строком на 3 (три) роки стосовно позивача.

У відповідь на відповідний адвокатський запит представника позивача, наявний лист за змістом якого, щодо позивача було прийнято рішення відповідно до подання Управління міграційної поліції ГУНП у м. Києві № 1401/125/20/01-2021 від 07.09.2021, та до якого було додане оскаржуване рішення Управління міграційного контролю, протидії нелегальній міграції та реадмісії Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 09.09.2021 «Про заборону в`їзду в Україну громадянину Узбекистану, ОСОБА_3 ( ОСОБА_4 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 », яким позивачу заборонено в`їзд в Україну строком на 3 (три) роки.

Рішення Управління міграційного контролю, протидії нелегальній міграції та реадмісії Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 09.09.2021 «Про заборону в`їзду в Україну громадянину Узбекистану, ОСОБА_3 ( ОСОБА_4 ). ІНФОРМАЦІЯ_1 », яким позивачу заборонено в`їзд в Україну строком на 3 (три) роки, останній вважає протиправним та таким, що підлягає скасуванню, що і зумовило позивача на звернення до суду з даним позовом.

При вирішенні спору, суд виходить з наступного.

Статтею 18 Загальної декларації прав людини передбачено, що кожна людина має право вільно пересуватися і обирати собі місце проживання у межах кожної держави.

Протоколом № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, передбачено, що кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, має право вільно пересуватися і вільно вибирати місце проживання в межах цієї території.

Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною.

На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі, або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Положеннями ч. 2 ст. 19 Конституції України, визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно змісту ст. 26 Конституції України, іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Статтею 33 Конституції України, передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Так, правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлення порядку їх в`їзду в Україну та виїзду з України визначає Закон України від 22.09.2011 № 3773-VI «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (далі - Закон № 3773-VI, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

За ч. 1 ст. 13 Закону України № 3773-VІ, встановлено, що в`їзд в Україну іноземцю або особі без громадянства не дозволяється: в інтересах забезпечення національної безпеки України або охорони громадського порядку, або боротьби з організованою злочинністю; якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні; якщо при клопотанні про в`їзд в Україну така особа подала про себе завідомо неправдиві відомості або підроблені документи; якщо паспортний документ такої особи, віза підроблені, зіпсовані чи не відповідають установленому зразку або належать іншій особі; якщо така особа порушила у пункті пропуску через державний кордон України правила перетинання державного кордону України, митні правила, санітарні норми чи правила або не виконала законних вимог посадових та службових осіб органів охорони державного кордону, митних та інших органів, що здійснюють контроль на державному кордоні; якщо під час попереднього перебування на території України іноземець або особа без громадянства не виконали рішення суду або органів державної влади, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або мають інші не виконані майнові зобов`язання перед державою, фізичними або юридичними особами, включаючи пов`язані з попереднім видворенням, у тому числі після закінчення терміну заборони подальшого в`їзду в Україну; якщо така особа з порушенням встановленого законодавством України порядку здійснила в`їзд на тимчасово окуповану територію України або до району проведення антитерористичної операції чи виїзд з них або вчинила спробу потрапити на ці території поза контрольними пунктами в`їзду-виїзду.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 13 Закону України № 3773-VІ рішення про заборону в`їзду в Україну строком на три роки приймається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, Службою безпеки України або органом охорони державного кордону, або уповноваженим підрозділом Національної поліції України. У разі невиконання рішення про заборону в`їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства забороняється подальший в`їзд в Україну на десять років, що додається до частини строку заборони в`їзду в Україну, який не сплив до моменту прийняття повторного рішення про заборону в`їзду в Україну.

Згідно пункту 1 Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.08.2014 № 360, Державна міграційна служба України (ДМС), є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ і який реалізує державну політику у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Пунктом 3 Інструкції про порядок прийняття Державною міграційною службою України та її територіальними органами рішень про заборону в`їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 17.12.2013 № 1235 (надалі Інструкція № 1235), передбачено, що рішення про заборону в`їзду в Україну особам приймається ДМС України та її територіальними органами за наявності підстав, зазначених в абзаці 2, 3 та 7 ч. 1 статті 13 Закону України № 3773-VІ.

Згідно пункту 4 Інструкції № 1235, рішення про заборону в`їзду в Україну, особам приймається ДМС та її територіальними органами за ініціативою: а) підрозділів Робочого апарату Укрбюро Інтерполу - у разі встановлення підстав для заборони в`їзду в Україну особам у процесі співробітництва з правоохоронними органами інших держав та міжнародних правоохоронних організацій; б) підрозділів кримінальної поліції - у разі встановлення підстав для заборони в`їзду в Україну особам під час здійснення оперативно-розшукової діяльності; в) органів досудового розслідування поліції - у разі встановлення підстав для заборони в`їзду в Україну особам під час здійснення кримінального провадження; г) підрозділів патрульної поліції - у разі встановлення підстав для заборони в`їзду в Україну особам під час провадження в справах про адміністративні правопорушення, підготовки або здійснення заходів із забезпечення громадського порядку; ґ) органів охорони здоров`я - у разі встановлення підстав для заборони в`їзду в Україну якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні; д) за власною ініціативою або за поданням державного, приватного виконавця - у разі якщо під час попереднього перебування на території України особа не виконала рішення суду або органів державної влади, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або має інші невиконані майнові зобов`язання перед державою, фізичними або юридичними особами, включаючи пов`язані з попереднім видворенням, у тому числі після закінчення терміну заборони подальшого в`їзду в Україну.

З наведенного слідує висновок про наявність у територіального органу Державної міграційної служби України повноважень щодо прийняття рішення про заборону в`їзду особи в Україну у разі коли дії іноземця або особи без громадянства загрожують національній безпеці, громадському порядку, здоров`ю, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, що проживають в Україні та встановлення підстав для заборони в`їзду в Україну особам.

Так, підставою прийняття оскаржуваного рішення міграційного органу слугувало подання Управління міграційної поліції ГУНП у м. Києві від 07.09.2021, відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону, в якому зазначено про те, що Управлінням міграційної поліції ГУНП у м. Києві за результатами реалізації оперативної інформації встановлено громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який організував злочинну схему, яка функціонує як так званий «колцентр під виглядом надання юридичних послуг, використовуючи радіостанцію «Росія», транслюючи вказаний запис в містах Російської Федерації та України, тобто, шахрайським шляхом отримує грошові кошти від потерпших осіб в особливо великих розмірах ...громадянин Республіки Узбекистан ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , становить загрозу інтересам національної безпеки або охорони громадського порядку, а також охорони здоров`я, захисту прав і законніше інтересів громадян України та інших осіб що проживають в Україні, порушує та несе загрозу економічним відносинам власності як визначальної складової економічної безпеки держави та суспільства України..».

Відтак, у вказаному поданні зазначено, що перебування на території України позивача створює загрозу економічним відносинам власності як визначальної складової економічної безпеки держави та суспільства України, відповідно до п. п. 1 та 2 ч. 1 ст. 13 Закону № 3773-VI.

Відтак, для доведення правомірності дій/рішень, відповідачем мало бути надано докази встановлення підстав для заборони в`їзду в Україну позивачу під час здійснення оперативно-розшукової діяльності чи шляхом встановлення таких даних іншим шляхом.

Суд констатує, що жодної конкретизації джерел походження інформації щодо позивача та доказів необхідності застосування заборони в`їзду в Україну позивачу відповідачем не надано.

З приводу зазначеного, суд зауважує, при вирішенні судами спорів про оскарження рішень про заборону в`їзду в Україну, слід ураховувати, що застосування такої заборони визначене ст. 13 та ч. 2 ст.26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства». При цьому, необхідність заборони в`їзду в інтересах забезпечення безпеки України або охорони громадського порядку визначається компетентними державними органами та має превентивний характер, який не потребує обов`язкової наявності порушень законодавства особами, яким заборонено в`їзд. Судам під час розгляду спорів про заборону в`їзду в Україну, необхідно мати на увазі, що процедура заборони в`їзду в Україну не є прямим наслідком примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України. Підстави для заборони в`їзду іноземців та осіб без громадянства в Україну визначені ст. 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

З огляду на викладене, необхідність заборони в`їзду, яка має превентивний характер, не має доводитися вчиненням особою протиправних діянь, проте має обґрунтовуватися, тобто, посилання на можливість протиправної поведінки мають бути обґрунтовані наявністю певної інформації у вигляді довідок, пояснень, тощо.

Особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок доказування в спорі покладається на відповідача - орган публічної влади, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії. Отже, вирішення даної справи залежить від доведеності відповідачем наявності підстав для припущень, що перебування на території України позивача може призвести до дестабілізації криміногенної обстановки в Україні та порушень громадського порядку.

За змістом наявних матеріалів адміністративної справи, подання про заборону позивачу в`їзду ґрунтувалось на наявності інформації щодо можливої причетності позивача до вчинення протиправної діяльності в сфері економіки. Жодної конкретизації такої інформації та джерел її походження суду надано не було.

Також суду не було повідомлено жодної конкретизації відкритих джерел походження інформації щодо позивача, що не дозволяє суду здійснити аналіз такої інформації.

Інформація що покладена в основу оскаржуваного рішення, не підтверджується жодними доказами.

Суд вважає за необхідне зазначити, що при винесенні оскаржуваного рішення відповідачем не вивчались обставини життя позивача, зокрема, постійне проживання на території України, наявність дітей- громадян України тощо.

Відтак, приймаючи оскаржуване рішення про заборону в`їзду позивача на територію України, відповідач послався на положення ч. 1 ст. 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», проте не надав належних та допустимих доказів того, що перебування позивача на території України може призвести до порушень громадського порядку/економічної безпеки.

Станом на момент винесення оскаржуваного рішення, позивач до кримінальної відповідальності не притягується, підозра не повідомлена, не знятої чи не погашеної судимості немає та у розшуку він не перебуває, що не спростовано жодними доказами, наданими відповідачем.

Настання негативних наслідків з боку позивача на території України, є лише теоретичним припущенням суб`єкта владних повноважень, які можуть наступити або не наступити взагалі. Матеріали справи не містять доказів причетності позивача до кримінальних правопорушень, про які зазначено в оскаржуваному рішенні.

Матеріали справи вказують також на те, що 28.05.2021 між позивачем та громадянкою України ОСОБА_5 був укладений шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2 від 28.05.2021, а 06.08.2021 у вказаному шлюбі у позивача та дружини ОСОБА_6 народилась двійня - дві доньки: ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 від 20.08.2021; ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_4 від 20.08.2021.

Крім того, згідно положень статей 9,29 Загальної декларації прав людини 1948 року, ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання, а при здійсненні своїх прав кожна людина може зазнавати лише таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання та поваги прав і свобод інших людей, а також забезпечення справедливих вимог моралі, суспільного порядку і загального добробуту.

Відтак, суд вважає, що оскаржуване рішення було прийнято за відсутності фактичних та правових підстав, без переслідування легітимної мети, необґрунтовано, упереджено, без дотримання принципу рівності перед законом, не пропорційно, без дотримання балансу між жорсткими і несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване дане рішення, а тому, наявні всі правові підстави для задоволення позову.

Згідно з приписами ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 77 КАС України, передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно із ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Таким чином, позовні вимоги є обґрунтованими, знайшли своє підтвердження під час розгляду спору та підлягають задоволенню, а оскаржуване рішення підлягає скасуванню.

Згідно норм ч. 1 ст. 139 КАС України, судові витрати по сплаті судового збору підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача.

Керуючись статтями 77, 90, 139, 241-247, 255, 293, 295-297 КАС України, суд,

в и р і ш и в:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління міграційного конотролю, протидії нелегальній міграції та реадмісії Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування рішення - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Управління міграційного контролю, протидії нелегальній міграції та реадмісії Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 09.09.2021 «Про заборону в`їзду в Україну громадянину Узбекистану ОСОБА_2 яким заборонено в`їзд в Україну строком на 3 (три) роки.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Управління міграційного конотролю, протидії нелегальній міграції та реадмісії Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1736,70 грн (одна тисяча сімсот тридцять шість гривень 70 коп.).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Головенко О.Д.