Справа № 460/16325/23
Суддя: О.Р. Гресько
Дата ухвалення: 2023-10-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

06 жовтня 2023 року м. Рівне №460/16325/23

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді О.Р. Греська, розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1

доГоловного управління Національної поліції в Рівненській області
про стягнення допомоги при звільненні та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,
В С Т А Н О В И В:

До Рівненського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі по тексту позивач) до Головного управління Національної поліції в Рівненській області (далі по тексту відповідач, ГУНП в Рівненській області) про стягнення з відповідача на користь позивача недоплаченої допомоги при звільненні з розрахунку 50% місячного грошового забезпечення за два повних календарних роки служби в сумі 17653,57 грн; стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку із дня звільнення, тобто із 05.11.2021 по день вирішення спору на користь працівника.

Позивач в обґрунтування позовних вимог зазначає, що на виконання рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 12.12.2022 у справі №460/16597/21, що набрало законної сили на підставі постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20.04.2023, наказом ГУНП в Рівненській області від 25.05.2023 №118 о/с «По особовому складу» внесено зміни до наказу про звільнення ОСОБА_1 від 05.11.2021 №214 о/с та в абзаці другому цифри та слова «20 років 10 місяців 16 днів» замінено цифрами та словами «22 роки 10 місяців 29 днів».

Вказує, що до календарної вислуги років позивача для виплати одноразової грошової допомоги додатково зараховано час її навчання у цивільному вищому навчальному закладі із розрахунку 6 місяців за рік навчання, тобто додатково зараховано 2 роки і 13 днів, у зв`язку з чим у ОСОБА_1 виникло право на отримання одноразової грошової допомоги за 2 повних роки служби. Проте, відповідачем не було виплачено їй недоплачену частину одноразової грошової допомоги та не відшкодовано середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Позивач зазначає, що 16.05.2023 було подано заяву до відповідача із вимогою нарахувати та виплатити недоплачену частину одноразової грошової дороги при звільненні із розрахунку за 2 повних календарних роки вислуги та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Листом від 16.06.2023 № 11/Б-505 відповідач відмовив позивачу у здійсненні зазначених виплат, посилаючись на відсутність коштів на зазначені цілі.

Вважає, що невиплата належних їй сум з підстав відсутності бюджетних коштів на вказані цілі, є безпідставною та необґрунтованою.

Просить суд задовольнити позов.

Ухвалою суду від 11.07.2023 позовну заяву залишено без руху.

Ухвалою від 22.08.2023 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та вирішено розгляд справи проводити за правилами спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін, встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву.

28.08.2023 ГУНП в Рівненській області подано відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечив проти задоволення позовних вимог. В обґрунтування заперечень зазначив, що на виконання рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 12.12.2022 у справі № 460/16597/21 ГУНП в Рівненській області видало наказ від 25.05.2023 №118 о/с, яким внесено часткові зміни до наказу ГУНП в Рівненській області від 05.11.2023 №214 о/с, а саме: «в абзаці другому цифри та слова «20 років 10 місяців 16 днів» замінити цифрами та словами «22 роки 10 місяців 29 днів». Рішення суду було виконано в повному обсязі. Відповідач зазначає, що позовної вимоги щодо нарахування та виплати недоотриманої одноразової грошової допомоги при звільненні позивачем у вищевказаній справі не заявлялись, відповідно судом не розглядались. Вважає, що вини ГУНП в Рівненській області у даному випадку немає, так як обов`язок зарахувати до календарної вислуги років час навчання ОСОБА_1 у цивільному вищому закладі освіти, в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, виник у ГУНП в Рівненській згідно із рішенням суду описаним вище і на момент звільнення позивача спору з даного приводу не було та при звільненні позивачу було обраховану всю вислугу років для виплати одноразової грошової допомоги передбачену статтею 78 Закону України «Про Національну поліцію». Такий спір ініційований та виник зверненням позивача до суду.

Так, при визначенні суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні варто враховувати деякі чинники, зокрема, наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 Кодексу. Необхідно брати до уваги наявність чи відсутність вини відповідача у затримці розрахунку при звільненні, дату коли сума перестала бути оспорюванню та набула статусу остаточної до виплатити.

З урахуванням конкретних обставин справи, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Вважає, що сума компенсації за затримку розрахунку не може бути більшою ніж був розмір самої недоплаченої виплати при звільненні, у даному випадку одноразової грошової допомоги при звільненні.

Просить суд відмовити у задоволенні позову.

04.09.2023 позивачем надано відповідь на відзив, в якому зазначає, що на виконання рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 12.12.2022 у справі № 460/16597/21 відповідачем внесені відповідні зміни в наказ про її звільнення, а відповідні виплати на основі цих змін добровільно відповідачем не здійснені. Вважає, що має місце затримка розрахунку при звільненні, і даний спір має бути вирішений судом.

Крім того, позивач погоджується із доводами відповідача про застосування у цьому спорі (в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку) принципів розумності, пропорційності та співмірності, а також дотримання вимог ст.116 КЗпП, згідно з якою зазначене відшкодування може бути здійснено за період не більше ніж за шість місяців.

Тому просить суд, у разі вирішення спору на користь позивача, стягнути з ГУНП в Рівненській області середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період шість місяців.

Відповідачем у відзиві на позов не наведено жодного доводу чи аргументу проти задоволення позовної вимоги про стягнення на користь позивача недоплаченої частини грошової допомоги, що формально свідчить про визнання ним позову в цій частині.

Щодо посилання відповідача на відсутність бюджетних коштів, як на підставу для відмови від виплати належних позивачу сум, то позивач вважала його безпідставним.

За приписами частини 5 статті 262 КАС України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Враховуючи відсутність клопотань сторін щодо розгляду справи у судовому засіданні, справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та повідомлення сторін.

Перевіривши матеріали справи, вирішивши питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у період з 01.09.1990 по 23.06.1995 навчалася в Рівненському державному педагогічному інституті на педагогічному факультеті за спеціальністю "Педагогіка і методика початкового навчання, музика".

Вказані обставини підтверджуються архівною довідкою Рівненського державного гуманітарного університету від 28.07.2021 №129-01/1-17 та дипломом з відзнакою.

Відповідно до записів трудової книжки ОСОБА_1 , позивач у період з 31.08.1994 по 31.07.2000, з 25.10.2006 по 06.11.2015 проходила службу в УМВС в Рівненській області, з 07.11.2015 по 05.11.2021 в ГУНП в Рівненській області.

Наказом ГУНП в Рівненській області від 05.11.2021 №214о/с "По особовому складу" підполковника поліції ОСОБА_1 звільнено із служби в поліції, з 05.11.2021.

У цьому наказі зазначено, що вислуга років ОСОБА_1 на день звільнення в календарному обчисленні для виплати одноразової грошової допомоги становить 20 років 10 місяців 25 днів, страховий стаж 25 років 03 місяці 25 днів.

Листом від 13.01.2022 №11/Б-214 ГУНП в Рівненській області повідомило ОСОБА_1 , що підстави для зарахування часу навчання в цивільному вищому навчальному закладі до стажу служби в поліції відсутні, оскільки визначальною умовою для зарахування часу навчання до стажу служби для призначення пенсії є присвоєння офіцерського звання за наслідками закінчення такого навчання, до вступу на військову службу або призначення на відповідну посаду).

Вважаючи такі дії відповідача протиправними, позивачка звернулася до суду з відповідним позовом, в якому просила суд:

зобов`язати ГУНП в Рівненській області внести відповідні зміни в наказ від 05.11.2021 №214о/с "По особовому складу" про звільнення із служби в поліції підполковника поліції ОСОБА_1 , додатково зарахувавши до календарної вислуги років для виплати одноразової грошової допомоги час її навчання у цивільному закладі вищої освіти, в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, в кількості 2 роки 13 днів;

- стягнути з ГУНП в Рівненській області на користь ОСОБА_1 недоплачену грошову допомогу при звільненні з розрахунку 50% місячного грошового забезпечення за кожен повний календарний рік служби в сумі 17653,57грн;

- стягнути з ГУНП на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку із дня звільнення по день вирішення спору.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 12.12.2022 у справі № 460/16597/21 позов ОСОБА_1 до ГУНП в Рівненській області про зобов`язання вчинення певних дій, стягнення недоплаченої грошової допомоги та середнього заробітку за весь час затримки розрахунку задоволено частково. Зобов`язано ГУНП в Рівненській області внести зміни в наказ від 05.11.2021 №214о/с "По особовому складу", додатково зарахувавши до календарної вислуги років для виплати одноразової грошової допомоги час навчання ОСОБА_1 у цивільному вищому закладі освіти, в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, з урахуванням висновків суду, викладених у цьому рішенні. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20.04.2023 апеляційну скаргу ГУНП в Рівненській області залишено без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 12.12.2022 у справі № 460/16597/21 без змін.

16.05.2023 позивачем було подано заяву до відповідача із вимогами:

внести зміни до наказу ГУНП в Рівненській області від 05.11.2021 N 214о/с "По особовому складу", додатково зарахувавши до календарної вислуги років для виплати одноразової грошової допомоги час навчання у цивільному вищому закладі освіти, в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, а саме у кількості 2 роки і 13 днів;

нарахувати та виплатити недоплачену частину одноразової грошової допомоги при звільненні з розрахунку 50% місячного грошового забезпечення за 2 повних календарних років вислуги;

нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 06.11.2021 по день фактичного розрахунку.

Наказом ГУНП в Рівненській області від 25.05.2023 №118 о/с внесено зміни до наказу ГУНП в Рівненській області від 05.11.2023 №214 о/с, а саме: «в абзаці другому цифри та слова «20 років 10 місяців 16 днів» замінити цифрами та словами «22 роки 10 місяців 29 днів».

Листом від 16.06.2023 №11/Б-505 відповідач відмовив позивачу у здійсненні зазначених виплат, посилаючись на відсутність коштів на зазначені цілі.

Вважаючи, що невиплата належних ОСОБА_1 сум з підстав відсутності бюджетних коштів на вказані цілі, є безпідставною та необґрунтованою, позивач звернулася до суду з позовом.

Згідно ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року № ETS N 005 кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.

Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам та доводам учасників справи, які мають значення для правильного вирішення цього спору, суд виходить з такого.

Згідно зі статтею 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Цією ж статтею передбачено, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Закон України "Про Національну поліцію" від 02.07.2015 №580-VIII(далі - Закон №580-VIII) визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України.

Частинами першою та другою ст. 94 Закону №580-VIII обумовлено, що поліцейські отримують грошове забезпечення, розмір якого визначається залежно від посади, спеціального звання, строку служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наявності наукового ступеня або вченого звання. Порядок виплати грошового забезпечення визначає Міністр внутрішніх справ України.

Положення Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, затвердженого наказом МВС України від 06.04.2016 №260 (далі - Порядок МВС №260) визначають критерії виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських.

Пунктом 3 розділу І Порядку МВС №260 передбачено, що грошове забезпечення поліцейських визначається залежно від посади, спеціального звання, стажу служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наукового ступеня або вченого звання. До складу грошового забезпечення входять: 1)посадовий оклад; 2)оклад за спеціальним званням; 3)щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер); 4)премії; 5)одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Розділом VI Порядку МВС №260 визначена виплата одноразової грошової допомоги при звільненні із служби.

Пунктом 1 цього розділу визначено, що поліцейським, які звільняються із служби через хворобу (за станом здоров`я), виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Згідно пункту 6 даного розділу нарахування одноразової грошової допомоги при звільненні із служби здійснюється з розрахунку місячного грошового забезпечення, ураховуючи відповідні оклади за посадою, спеціальним званням, процентну надбавку за стаж служби в поліції, щомісячні додаткові види грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення) та премій, установлених наказами на день звільнення.

Днем звільнення зі служби в поліції вважається день видання наказу про звільнення або дата, зазначена в наказі про звільнення. День звільнення вважається останнім днем служби.

Наказом ГУНП в Рівненській області від 05.11.2021 №214о/с "По особовому складу" підполковника поліції ОСОБА_1 звільнено із служби в поліції, з 05.11.2021.

У цьому наказі зазначено, що вислуга років ОСОБА_1 на день звільнення в календарному обчисленні для виплати одноразової грошової допомоги становить 20 років 10 місяців 25 днів, страховий стаж 25 років 03 місяці 25 днів.

Як зазначає позивач в своєму позові, а відповідач не спростовує у відзиві, ОСОБА_1 було виплачено одноразову грошову допомогу при звільненні з розрахунку 50 % місячного грошового забезпечення за 20 повних років вислуги.

Наказом ГУНП в Рівненській області від 25.05.2023 №118 о/с внесено зміни до наказу ГУНП в Рівненській області від 05.11.2023 №214 о/с, а саме: «в абзаці другому цифри та слова «20 років 10 місяців 16 днів» замінити цифрами та словами «22 роки 10 місяців 29 днів».

Тобто, станом на момент звернення до суду із цим позовом відповідачем не було проведено виплату недоплаченої частини одноразової грошової допомоги при звільненні з розрахунку 50% місячного грошового забезпечення за 2 повних календарних років вислуги.

З довідки про грошове забезпечення ОСОБА_1 , виданої відповідачем 23.05.2023 за №544 вбачається, що середньомісячне грошове забезпечення позивачки становить 17653,57грн.

Таким чином, розмір недоплаченої одноразової грошової допомоги, яка підлягає стягненню на користь позивача складає 17653,57 грн (50% місячного грошового забезпечення за 2 повних календарних років служби).

Тобто, в ГУ НП в Рівненській області наявний обов`язок виплатити позивачу одноразову грошову допомогу при звільненні у сумі 17653,57грн.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку із дня звільнення (з 05.11.2021) по день вирішення спору на користь працівника, суд зазначає наступне.

Статтею 43 Конституції України встановлено: кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.

За приписами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Частиною першою статті 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

З аналізу зазначених законодавчих норм убачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.

Ураховуючи, що не проведення з вини власника, або уповноваженого ним органу, розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, у позивача наявне право на отримання відшкодування за затримку виплати зазначеної вище компенсації на підставі статті 117 КЗпП України.

Пунктом 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100, визначено, що нарахування виплат, які обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Аналіз матеріалів справи свідчить, що позивача звільнено з 05.11.2021.

Звільненню позивача передували вересень 2021 року, жовтень 2021 року.

Згідно довідки ГУНП в Донецькій області від 23.05.2023 №544 про середній розмір грошового забезпечення за останні два місяці, в вересні 2021 року грошове забезпечення позивача складало 17653,57 грн, в жовтні 2021 року грошове забезпечення позивача складало 17653,57 грн.

З вказаної довідки від 23.05.2023 №544 можна зробити розрахунок розміру середньоденного грошового забезпечення позивача, що складається з: 35307,14 грн (розмір грошового забезпечення позивача за 2 місяці, що передували звільненню (17653,57+17653,57)/61 календарні дні (кількість днів у вересні 2021 року та жовтні 2021 року 2 останніх місяці, що передували звільненню позивача) = 578,81 грн.

Періодом, протягом якого відповідач не виконував свій обов`язок щодо виплати належних позивачеві сум, є проміжок часу з 06.11.2021 (з дня, наступного за датою звільнення).

З огляду на приписи ст. 117 КЗпП України (в редакції від 01.07.2022) зазначений період обмежено шістьма місяцями, у зв`язку із чим позивачу належить до виплати компенсація у вигляді середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку в періоді з 06.11.2021 по 05.05.2022.

В зазначеному періоді 180 календарних днів, у зв`язку із чим розмір середнього заробітку за час затримки складає 104185,80грн (180 днів х 578,81 грн).

Поряд з цим суд зазначає, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (див. пункт 71 постанови від 26.06.2019у справі №761/9584/15-ц).

Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (див. висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27.04.2016 у справі №6-13цс16; висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц, щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 27.04.2016 у справі №6- 13цс16).

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні (див. пункт 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц).

У цій справі загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат складав 194189,27 грн (одноразова грошова допомога при звільненні із розрахунку за 22 повних календарних роки вислуги), з яких виплачено: одноразову грошову допомогу при звільненні за 20 повних календарних років вислуги 176535,70 грн (91%) та недоплачена одноразова грошова допомога при звільнені за 2 повних календарних роки вислуги 17653,57 грн (9%).

Обрахована відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100, сума середнього заробітку за несвоєчасну виплату недоплаченої одноразової грошової допомоги при звільненні становить 104185,80грн.

Суд, виходячи з принципу пропорційності, вважає належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача стягнення на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 9376,72 грн (9% від 104185,80 грн).

Аналогічна правова позиція щодо розрахунку середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні із застосуванням критерію зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, викладена Верховним Судом в постанові від 30.11.2020 у справі №480/3105/19.

Відповідно до п. п. 3, 4, 10 ч. 2 ст. 245 КАС України, у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про: визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправним та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо звернення позивача, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Відповідно до частини 2 статті 9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Виходячи із змісту заявлених позивачем вимог та висновків суду, в даному випадку слід застосувати положення статті 9 КАС України, а саме, обрати інший спосіб захисту, який необхідний для повного відновлення порушеного права.

Таким чином, суд прийшов до висновку, що в даному випадку, належить визнати протиправною бездіяльність ГУНП в Рівненській області, яка полягає у нездійснені доплати допомоги при звільненні з розрахунку 50% місячного грошового забезпечення за два повних календарних роки служби в сумі 17653,57(сімнадцять тисяч шістсот п`ятдесят три) гривень 57 копійок; стягнути з ГУНП в Рівненській області на користь ОСОБА_1 недоплачену допомогу при звільненні з розрахунку 50% місячного грошового забезпечення за два повних календарних роки служби в сумі 17653,57(сімнадцять тисяч шістсот п`ятдесят три) гривень 57 копійок; визнати протиправною бездіяльність ГУНП в Рівненській області, яка полягає у нездійснені нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки в розрахунку при звільнені з 06.11.2021 по 05.05.2022; стягнути з ГУНП в Рівненській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток (середнє грошове забезпечення) за несвоєчасний розрахунок при звільненні, у розмірі 9376,72 (дев`ять тисяч триста сімдесят шість) гривень 72 копійки.

Частиною першою та другою статті 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Положеннями статті 90 КАС України визначено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З урахуванням наданих доказів, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Сторонами суду не наведено інших специфічних, доречних та важливих аргументів, які суд зобов`язаний оцінити, виконуючи свої зобов`язання щодо пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29).

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Позивачем за подання цього позову сплачено судовий збір у сумі 1073,60 грн.

Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно із частиною третьою статті 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Частиною восьмою статті 139 КАС України у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Оскільки спір виник внаслідок протиправної бездіяльності Головного управління Національної поліції в Рівненській області, суд вважає за необхідне присудити на користь позивача судові витрати зі сплати судового збору за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції в Рівненській області 536,80 грн.

Керуючись статтями 241-246, 255, 257-262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Рівненській області, яка полягає у нездійснені доплати допомоги при звільненні з розрахунку 50% місячного грошового забезпечення за два повних календарних роки служби в сумі 17653,57(сімнадцять тисяч шістсот п`ятдесят три) гривень 57 копійок.

Стягнути з Головного управління Національної поліції в Рівненській області на користь ОСОБА_1 недоплачену допомогу при звільненні з розрахунку 50% місячного грошового забезпечення за два повних календарних роки служби в сумі 17653,57 (сімнадцять тисяч шістсот п`ятдесят три) гривень 57 копійок.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Рівненській області, яка полягає у нездійснені нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки в розрахунку при звільнені з 06.11.2021 по 05.05.2022.

Стягнути з Головного управління Національної поліції в Рівненській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток (середнє грошове забезпечення) за несвоєчасний розрахунок при звільненні, у розмірі 9376,72 (дев`ять тисяч триста сімдесят шість) гривень 72 копійки.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції в Рівненській області судовий збір в розмірі 536,80 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 . ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_1 )

Відповідач - Головне управління Національної поліції в Рівненській області (вул. Хвильового, 2,м. Рівне,33028. ЄДРПОУ/РНОКПП 40108761)

Повний текст рішення складений 06.10.2023.

Суддя Олег ГРЕСЬКО