Справа № 181/1529/23
Суддя: Літвінова Л. Ф.
Дата ухвалення: 2023-10-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 181/1529/23
Провадження № 2-а/181/3/23
РІШЕННЯ
"09" жовтня 2023 р. смт Межова
Межівський районний суд Дніпропетровської області в складі:
головуючого судді Літвінової Л.Ф.,
за участю секретаря судового засідання Алексєєвої Н.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт. Межова у порядку спрощеного позовного провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до інспектора лейтенанта поліції 2 батальйону 1 роти УПП в Запорізькій області Шахно Аліни Володимирівни, Управління патрульної поліції в запорізькій області Департаменту патрульної поліції про скасування постанови в справі про адміністративне правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч.1 ст. 122 КУпАП,
18 вересня 2023 року до суду надійшов адміністративний позов представника позивача ОСОБА_1 адвоката Потерайло Антона Миколайовича до інспектора лейтенанта поліції 2 батальйону 1 роти УПП в Запорізькій області Шахно Аліни Володимирівни, Управління патрульної поліції в запорізькій області Департаменту патрульної поліції про скасування постанови в справі про адміністративне правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч.1 ст. 122 КУпАП.
В обґрунтування позову зазначено, що позивач - ОСОБА_1 є діючим військовослужбовцем та проходить службу у ССО, має статус учасника бойових дій.
Виконуючи бойове розпорядження позивач 05.09.2023 близько 15:41:11 у м. Запоріжжя, вул. Тиражна, 70 був зупинений інспекторкою Управління патрульної поліції в Запорізькій області Департаменту патрульної поліції - Шахно Аліною Володимирівною та звинувачений у тому, що на її думку він здійснив адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 статті 122 КУпАП, а саме: рухався у населеному пункті із перевищенням швидкості (93 км/год) і це зафіксовано на пристрій TruCam.
Розуміючи, що вступати у конфлікт з працівником поліції не можна, а слід виконувати його вказівки, позивач повідомив інспектору, що він виконує бойове розпорядження та його дії не утворюють склад адміністративного правопорушення в силу того, що він не перевищував наскільки як його звинуватила інспектор. Більше того, безпосередньо, коли його зупинила інспекторка, він виконував бойове розпорядження та рухався у відповідному напрямку виконувати завдання із захисту територіальної цілісності та суверенітету держави Україна та з метою завдання ураження військовим країни окупанта та агресора - російської федерації, тобто вчиняв дії з метою усунення небезпеки, яка загрожує державному порядку та установленому порядку управління, враховуючи тимчасову окупацію російською федерацією частини Запорізької області України.
Відповідачка на доводи позивача ніяким чином не зважила і через декілька хвилин склала постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про накладення адміністративного правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕАТ № 7673428 про начебто скоєне позивачем адміністративне правопорушення, відповідно до змісту якої: «05.09.2023 о 15:41:11 м. Запоріжжя, вулиця Тиражна, 70, водій, керуючи т.з. рухався зі швидкістю 93 км/год, при цьому перевищив швидкість руху на більш ніж на 20 км/год. Швидкість руху вимірювалась лазерним вимірювачем швидкості рух ТЗ TruCam ІІ LTI 20/20 8387, чим порушив п.12.4 ПДР України перевищення водіями ТЗ встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів не більш як на 50 км/год)., чим скоїв адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст. 122 КУпАП.» Цією постановою до позивача було застосовано адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 340,00 гривень.
Частиною 1 ст. 122 КУпАП встановлено відповідальність за перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину. Перш за все, відсутня подія - перевищення швидкості, так як позивач рухався із дотриманням швидкісного режиму в населеному пункті. Осільки позивач не перевищував так значно швидкість у межах населеного пункту, як йому це інкримінується, то відповідно неможливо стверджувати про наявність усіх елементів складу адміністративного правопорушення.
Інспектор патрульної поліції тримав пристрій Трукам в руках, а не розмістив його на тринозі. Відповідно до ст. 40 Закону України «Про Національну поліцію» поліція для виконання покладених на неї завдань та здійснення повноважень, визначених законом, може застосовувати такі технічні прилади, технічні засоби та спеціалізоване програмне забезпечення: 1) фото- і відеотехніку, у тому числі техніку, що працює в автоматичному режимі, технічні прилади та технічні засоби з виявлення та/або фіксації правопорушень; 2) технічні прилади та технічні засоби з виявлення радіаційних, хімічних, біологічних та ядерних загроз; 3) безпілотні повітряні судна та спеціальні технічні засоби протидії їх застосуванню; 4) спеціальні технічні засоби перевірки на наявність стану алкогольного сп`яніння; 5) спеціалізоване програмне забезпечення для здійснення аналітичної обробки фотоі відеоінформації, у тому числі для встановлення осіб та номерних знаків транспортних засобів. Технічні прилади та технічні засоби, передбачені пунктами 1 і 2 цієї частини, поліція може закріплювати на однострої, у/на безпілотних повітряних суднах, службових транспортних засобах, суднах чи інших плавучих засобах, у тому числі тих, що не мають кольорографічних схем, розпізнавальних знаків та написів, які свідчать про належність до поліції, а також монтувати/розміщувати їх по зовнішньому периметру доріг і будівель. Поліція може використовувати інформацію, отриману за допомогою фото- і відеотехніки, технічних приладів та технічних засобів, що перебувають у чужому володінні. 2. Інформація про змонтовані/розміщені технічні прилади, технічні засоби повинна бути розміщена на видному місці.
З урахуванням зазначеної правової норми позивач доходить висновку, що прилад TruCam при проведенні фіксації швидкості певного транспортного засобу не може утримуватися інспектором поліції в руках, а повинен бути стаціонарно вмонтованим. Тримання прилада Трукам в руках унеможливлює використовувати його без вібрації, оскільки сила м`язів людини не дає можливості на витягнутій руці забезпечити відсутність вібрації. Така вібрація приладу TruCam, може дати більшу похибку, а ніж передбачено свідоцтвом про повірку (+-2 км), що ставить під сумнів зафіксовану швидкість руху автомобіля, яким керував позивач.
Оскільки відповідачем не повідомлялося позивачу, чи застосувується до нього превентивний захід відеофіксація (як це передбачено ч.2 ст. 31 Закону України «Про національну поліцію»), то відеозапис з нагрудної бодікамери немає підстав приймати до уваги, так як це неналежний та недопустимий доказ. Щодо неможливості приймати до уваги докази відео з приладу Трукам (позаяк такий доказ може вважатися належним і допустимим лише у разі стаціонарного використання приладу трукам - на тринозі, а не тримаючи в руці), тому відповідно таке відео у разі його наявності не може вважатися належним і допустимим доказом. Оскільки сама по собі постанова за відсутності інших належних та допустимих доказів не є доказом, то і відповідно відсутні докази вчинення позивачем правопорушення. Таким чином, в діях позивача відсутній склад адміністративного правопорушення, передбачений ч.1 ст. 122 КУпАП, оскільки факт порушення ним вимог 12.4 ПДР України не підтверджується належними та зібраними у справі доказами, які відповідач мав би дослідити під час прийняття оскаржуваної постанови та відомості про наявність і дослідження яких повинні бути внесені до змісту такої постанови.
Поліцейським допущені порушення порядку розгляду справи:
1) процес розгляду справи поліцейським звівся до формального складення постанови без об`єктивного дослідження усіх доказів, пояснень позивача та з численними порушеннями чинного законодавства. Інспектор взагалі не досліджував відеозапис порушення, бо як вказано вище після усного повідомленя позивача про порушення інспектор пішов у службовий автомобіль і вручив за декілька хвилин позивачеві вже готову постанову. Навіть пояснення позивачу не надано можливість реалізувати, так як інспектор взагалі не провів розгляду справи, як то передбачено нормами КУпАП та Інструкції;
2) інспектор не дав можливість скористатися правом позивача на правову допомогу.
Своїми діями працівник поліції позбавив його можливості скористатися своїми правами, що встановлені ч.1 ст. 268 КУпАП, хоча позивач знаходився поряд та навіть не міг надати письмові пояснення, а тільки усно повідомив про свою незгоду, які інспектор проігнорував та залишив поза увагою, що суперечить завданням провадження у справах про адміністративні правопорушення. Окрім того, інспектор не надав позивачу навіть можливості надати пояснення під час розгляду справи, а лише відповів що можна оскаржити постанову до суду вже після проведення "розгляду справи" та після того як виніс оскаржувану постанову, позбавивши позивача права надати пояснення безпосередньо під час розгляду справи, що суперечить як нормам КУпАП, так і нормам Інструкції.
Стаття 17 КУПАП визначає обставини, що виключають адміністративну відповідальність. Особа, яка діяла в стані крайньої необхідності, необхідної оборони або яка була в стані неосудності, не підлягає адміністративній відповідальності. Згідно зі статтею 18 КУпАП крайня необхідність - це стан, в якому була вчинена дія, передбачена цим Кодексом або іншими законами України, що встановлюють відповідальність за адміністративні правопорушення, і який виключає можливість кваліфікації цієї дії як адміністративного правопорушення. Обов`язковими ознаками крайньої необхідності є вчинення дії: 1) з метою усунення небезпеки, яка загрожує державному або громадському порядку, власності, правам і свободам громадян, установленому порядку управління; 2) якщо ця небезпека за даних обставин не могла бути усунута іншими засобами; 3) якщо заподіяна шкода є менш значною, ніж відвернена шкода. Лише за наявності усіх трьох наведених вище умов особа звільняється від адміністративної відповідальності на підставі статті 17 цього Кодексу, а провадження у справі про адміністративне правопорушення, вчинене у стані крайньої необхідності, підлягає закриттю.
Безпосередньо, коли позивача зупинила інспекторка, він повідомив їй, що наразі виконує бойове розпорядження та рухається у відповідному напрямку виконувати завдання із захисту територіальної цілісності та суверенітету держави Україна та направляється для завдання ураження військовим країни окупанта та агресора - російської федерації, тобто вчиняв дії з метою усунення небезпеки, яка загрожує державному порядку та установленому порядку управління, враховуючи тимчасову окупацію російською федерацією частини Запорізької області України. Діями позивача не завдано ніякої шкоди, а його дії вчинені безпосередньо під час виконання бойового завдання. Очевидно, що дії позивача підпадають під усі три умови для звільнення від адміністративної відповідальності, якщо суд все ж таки вбачатиме наявність складу в діях позивача склад адміністративного правопорушення
Підсумовуючи викладене, в діях позивача відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 122 КУпАП, а сама по собі постанова по справі про адміністративне правопорушення не містить достатніх обставин, які б свідчили про вчинення позивачем адміністративного правопорушення. Статтею 62 Конституції України встановлено, що усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь. Отже, в силу принципу презумпції невинуватості, діючого в адміністративному праві, всі сумніви винуватості особи, що притягується до адміністративної відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості. За таких обставин постанова серії ЕАТ № 7673428 від 05.09.2023 у справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст. 122 КУпАП про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 340 грн., складена інспектором роти №1 батальйону №2 Управління патрульної поліції в Запоріжській області лейтенантом поліції Шахно А.В., не відповідає вимогам закону, суперечить дійсним обставинам справи, що мають значення для прийняття рішення про притягнення особи до адміністративної відповідальності. Постанова винесена за відсутності належних та допустимих доказів, які б підтверджували факт неправомірних дій, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню, а постанова скасуванню із закриттям провадження у справі про адміністративне правопорушення, у зв`язку з відсутністю в діях позивача складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КУпАП.
В судове засідання сторони не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином.
09.10.2023 представник позивача Потерайло А.М. надав на адресу суду відповідь на відзив, в якій наголосив, що прилад TruСam при проведенні фіксації швидкості певного транспортного засобу не може утримуватися інспектором поліції в руках, а повинен бути стаціонарно вмонтованим. Таким чином, дані приладу TruСam, який використовується в ручному режимі і не був стаціонарно вмонтований не можуть вважатися достовірними. Відповідач не надав суду доказів проведення контролю швидкості руху автомобіля, яким керував позивач, в межах дії дорожнього знаку 5.70 ПДР. Наданий відповідачем відеозапис не містить взагалі інформації щодо швидкості позивача. Щодо фототаблиці з приладу TruСam, то в ній взагалі відсутня інформація щодо автомобіля на фото, його номерного знаку, швидкості та географічних координат вимірювання. Крім того, наявна фотокартка є копією оригінала медіафайла, а тому не може ввжатися належним та допустимим доказом. До матеріалів справи не надано носій, на який безпосередньо здійснений запис правопорушення, який відповідно до вимог норм Закону є оригіналом такого електронного доказу. Щодо витрат позивача на правничу допомогу, то такі докази будуть надані протягом 5 днів з дня ухвалення рішення суду, а у позові зроблено заяву про очікувані витрати позивача 8000 грн. Просить позовні вимоги задовольнити.
Відповідно до вимог ч.4 ст. 229 КАС України, у зв`язку з неявкою у судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Відповідно до ст.2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди, перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дій).
Cудом встановлено, що 05.09.2023 інспектором Управління патрульної поліції в Запорізькій області Шахно А.В. стосовно ОСОБА_1 складено протокол про адміністративне правопорушення, з якого слідує, що 05.09.2023 о 15:41:11 м. Запоріжжя, вулиця Тиражна, 70, водій, керуючи т.з. рухався зі швидкістю 93 км/год, при цьому перевищив швидкість руху на більш ніж на 20 км/год. Швидкість руху вимірювалась лазерним вимірювачем швидкості рух ТЗ TruCam ІІ LTI 20/20 8387, чим порушив п.12.4 ПДР України перевищення водіями ТЗ встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів не більш як на 50 км/год)., чим скоїв адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст. 122 КУпАП.
Вищевказаною постановою за скоєння адміністративного правопорушення за частиною першою статті 122 КУпАП на позивача накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 340 гривень.
Перевищення встановлених обмежень швидкості руху автомобілем OPEL VIVARO, державний номерний знак НОМЕР_1 , зафіксовано на долученому до відзиву диску з відеозаписом із зображенням транспортного засобу, на якому міститься інформація для встановлення факту вчинення правопорушення, а саме: дата та час вчинення правопорушення; місце вчинення правопорушення; фотофіксація автомобіля з чітким зображенням державного номерного знаку; швидкість руху автомобіля, км/год; обмеження (перевищення) швидкості, км/год; напрямок руху автомобіля.
За змістом ч.2 ст. 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Статтею 7 КУпАП гарантовано, що ніхто не може бути підданим заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставі і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюються на основі суворого додержання законності.
Правила дорожнього руху відповідно до Закону України «Про дорожній рух» встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України. Учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил. Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством (ПДР України). Дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків. Кожний учасник дорожнього руху має право розраховувати на те, що й інші учасники виконують ці Правила.
Відповідно до статті 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
Згідно з п.1 статті 247 КУпАП обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події та складу адміністративного правопорушення.
Притягнути до адміністративної відповідальності можна лише ту особу, яка вчинила дії, що підпадають під ознаки адміністративного правопорушення та яка є або може бути суб`єктом адміністративного правопорушення.
Притягненню до адміністративної відповідальності особи обов`язково повинна передувати належна та вчинена у відповідності до вимог чинного законодавства поведінка суб`єкта владних повноважень, зокрема поліцейського, а також встановлення останнім факту вчинення особою адміністративного правопорушення, відповідальність за вчення якого передбачена чинним законодавством.
Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Наведеним конституційним положенням кореспондує частина перша статті 8 Закону України «Про Національну поліцію».
Згідно з п.8 частини першої статті 23 Закону України «Про Національну поліцію», поліція відповідно до покладених на неї завдань у випадках, визначених законом, здійснює провадження у справах про адміністративні правопорушення, приймає рішення про застосування адміністративних стягнень та забезпечує їх виконання.
Пунктом 11 частини першої статті 23 Закону України «Про Національну поліцію» визначено, що поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі.
За змістом статті 222 Кодексу України про адміністративні правопорушення органи Національної поліції розглядають справи, зокрема, про порушення правил дорожнього руху частини перша, друга, третя, п`ята і шоста статті 122. Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.
Відповідно до п.12.4. ПДР у населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 50 км/год.
Частиною 1 ст. 122 КУпАП передбачена відповідальність, зокрема за перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину.
Відповідно до статті 245 КУпАП завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.
Стаття 280 КУпАП передбачає, що орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Особливості розгляду справ про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване в автоматичному режимі, безпеки на автомобільному транспорті та про порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксоване в режимі фотозйомки (відеозапису), встановлюються статтями 279-1 - 279-8 цього Кодексу.
Відповідно до статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Частиною 1 статті 251 Кодексу України про адміністративні правопорушення передбачено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами. Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.
Статтею 73 КАС України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Відповідно до ст.ст.75, 76 КАС України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування.
Згідно п.9 ч.1 ст. 31 Закону України «Про Національну поліцію» поліція може застосовувати такі превентивні заходи як застосування технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису.
Статтею 40 Закону України «Про Національну поліцію» встановлено, що поліція для виконання покладених на неї завдань та здійснення повноважень, визначених законом, може застосовувати такі технічні прилади, технічні засоби та спеціалізоване програмне забезпечення: фото- і відеотехніку, у тому числі техніку, що працює в автоматичному режимі, технічні прилади та технічні засоби з виявлення та/або фіксації правопорушень. Технічні прилади та технічні засоби, передбачені пунктами 1 і 2 цієї частини, поліція може закріплювати на однострої, у/на безпілотних повітряних суднах, службових транспортних засобах, суднах чи інших плавучих засобах, у тому числі тих, що не мають кольорографічних схем, розпізнавальних знаків та написів, які свідчать про належність до поліції, а також монтувати/розміщувати їх по зовнішньому периметру доріг і будівель.
Суд звертає увагу на те, що наявний у матеріалах відеозапис, який здійснений сертифікованим приладом TruCam, зафіксував, що автомобіль позивача марки OPEL VIVARO, державний номерний знак НОМЕР_1 , дійсно рухався зі швидкістю 93 км/год.
Також з наявного відеозапису, що міститься в матеріалах справи, встановлено, що позивач, керуючи автомобілем, рухаючись зі швидкістю 93 км/год, дійсно перевищив встановлене обмеження швидкості руху в населеному пункті.
З наданого відповідачем відеозапису вбачається, що правопорушення здійснене саме у населеному пункті, оскільки зазначено широту та довготу, що дає можливість пересвідчитись, що дане місце є населеним пунктом.
Щодо використання працівниками патрульної поліції лазерного вимірювача TruCam LTІ 20/20 №ТС008431 суд зазначає наступне.
Статтями 283-284 КУпАП визначено форму й передбачено основні вимоги щодо змісту як постанови про накладення адміністративного стягнення, так і рішення, що постановляється в конкретній адміністративній справі.
Згідно з частиною першою статті 122 КУпАП перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину, тягне за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
За правилами визначеними статтею 252 КУпАП посадова особа оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.
Суд звертає увагу на те, що лазерний вимірювач швидкості TruCam LTI 20/20 отримав сертифікат затвердження типу засобів вимірювальної техніки від 29 серпня 2012 року №UА-МІ/1-2903-2012. На підставі позитивних результатів державних приймальних випробувань Міністерством економічного розвитку і торгівлі України затверджений тип засобу вимірювальної техніки «Вимірювач швидкості автотранспортних засобів лазерний LTI 20/20 TruCam», який було зареєстровано в державному реєстрі засобів вимірювальної техніки за номером У 3197-12.
При цьому, чинним законодавством не передбачено повторного проходження даної процедури (сертифікації) для приладів, які вже були завезені на територію України та введені в експлуатацію. Більше того, така процедура як «сертифікація» взагалі не міститься в нормах чинного законодавства України.
Всі прилади, що використовуються працівниками Департаменту патрульної поліції, пройшли повірку. Міжповірочний інтервал для TruCam визначено Переліком засобів вимірювальної техніки, типи яких затверджені на підставі результатів державних приймальних та контрольних випробувань і міжнародних договорів України, затвердженим наказом Міністерства економічного розвитку і торгівлі України 05 квітня 2012 року №437 і становить 1 рік.
Слід зазначити, що можливість використання виробу «TruCam LTІ 20/20» виробництва LaserTechnologyInc, США також підтверджується наявністю виданого державною службою спеціального зв`язку та захисту інформації України експертного висновку.
Суд зауважує, що лазерний вимірювач швидкості TruCam LTІ 20/20 здійснює вимірювання процесу порушення швидкісного режиму, що дозволяє ідентифікувати транспортний засіб, номерний знак. Прилад автоматично визначає координати кожного вимірювання швидкості, розрізняє режими обмеження швидкості, встановлені для вантажних, легкових транспортних засобів, а також мотоциклів.
Разом з тим, для фіксації допустимих швидкісних режимів руху транспортних засобів на приладі встановлюється поріг допустимої швидкості руху. При цьому, враховується похибка приладу ±2 км/год. Прилад дозволяє вимірювати швидкість на дистанціях від 15 м до 1200 м. Правильність реалізації у приладі TruCam зазначеного алгоритму підтверджено за результатами державної експертизи у сфері криптографічного захисту інформації. Застосування алгоритму шифрування AES забезпечує контроль цілісності інформації не тільки в самому приладі TruCam, але також в зашифрованих файлах, що скопійовані на будь-які інші електронні носії. Зазначені властивості алгоритму унеможливлюють підробку змісту інформації про порушення правил дорожнього руху від моменту її фіксації приладом TruCam. Між тим, впровадження додаткових заходів для забезпечення достовірності інформації про порушення правил дорожнього руху та проведення їх експертиз не є обов`язковим.
Крім того, слід вказати, що наказом Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 02 листопада 2015 року №1362 зазначений пристрій TruCam був виключений з Державного реєстру засобів вимірювальної техніки. У разі виключення затвердженого типу засобів вимірювальної техніки із Державного реєстру, заборонялося їх серійне виробництво або ввезення на територію України. Таким чином, оскільки прилад TruCam було введено в експлуатацію в період його перебування в Державному реєстрі, відповідно його подальша експлуатація не обмежена нормами чинного законодавства.
Посилання позивача на те, що дії поліцейських були незаконними, оскільки вимірювання швидкості руху було здійснено приладом із функцією фото- та відео фіксації TruCam, який знаходився в руках працівника поліції і переміщався у просторі, а не був встановлений стаціонарно, що суперечить статті 19 Конституції України та частині першій статті 40 Закону України «Про національну поліцію», спростовуються інформацією ДП «Укрметртестстандарт», відповідно до якої лазерний вимірювач ТruCam відноситься до ручних вимірювачів швидкості транспортних засобів, тобто конструктивно створений для утримування в руках під час вимірювань. Крім основного, ручного режиму, вимірювач ТruCam також може бути встановлений на триногу для проведення вимірювань швидкості руху транспортного засобу в автоматичному режимі.
Враховуючи викладене, суд вважає, що відповідач діяв у спосіб, передбачений законами України та правомірно притягнув позивача до адміністративної відповідальності. Водночас позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про обґрунтованість заявлених позовних вимог. Сама незгода позивача щодо його притягнення до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 122 КУпАП не є підставою для скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення та звільнення від адміністративної відповідальності.
Варто зауважити, що згідно з п.1.5 ПДР дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю та здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків.
Частиною першою та другою статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.
Щодо вимог позивача про стягнення за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту патрульної Національної поліції України судових витрат на професійну правничу допомогу, суд приходить до наступного.
Відповідно до ст. 132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.
Згідно з ч.3 ст. 134 КАС України, розмір витрат на правничу допомогу адвоката, серед іншого, складає гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, які визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.
Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Згідно ч.1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Відповідно до ч.7 ст. 139 КАС України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Відповідно до ч.9 ст. 139 КАС України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
З аналізу положень ст. 134 КАС України встановлено, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі - сторона, яка хоче компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо неспівмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором. При цьому, такі надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі.
З урахуванням відмови в задоволенні позовних вимог не підлягають задоволенню позовні вимоги про стягнення витрат на професійну правничу допомогу.
На підставі викладеного та керуючись ст. 19 Конституції України, ст.ст. 122, 222, 251, 258, 276, 280 КУпАП, ст.ст. 2, 6, 19, 20, 73-77, 139, 241-245, 153-163 КАС України, суд, -
В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до інспектора лейтенанта поліції 2 батальйону 1 роти УПП в Запорізькій області Шахно Аліни Володимирівни, Управління патрульної поліції в запорізькій області Департаменту патрульної поліції про скасування постанови в справі про адміністративне правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч.1 ст. 122 КУпАП, відмовити.
Відповідно до ч.1 ст. 286 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду може бути оскаржене до Третього апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: Л. Ф. Літвінова