Справа № 260/3160/22
Суддя: Гуляк Василь Васильович
Дата ухвалення: 2023-10-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 жовтня 2023 рокуЛьвівСправа № 260/3160/22 пров. № А/857/6499/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Гуляка В.В.

суддів: Гудима Л.Я., Довгополова О.М.

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_2 ),

на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 20 березня 2023 року (суддя Микуляк П.П., час ухвалення - не зазначено, місце ухвалення м.Ужгород, дата складання повного тексту не зазначено),

в адміністративній справі №260/3160/22 за позовом ОСОБА_1 до НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_2 ),

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

встановив:

У серпні 2022 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до відповідача НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_2 ), в якому просив: 1) визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не виплати позивачу одноразової грошової допомоги в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби у день виключення зі списків особового складу військової частини; 2) зобов`язати відповідача виплатити позивачу одноразову грошову допомогу в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Відповідач позовних вимог не визнав, в суді першої інстанції подав відзив на позовну заяву. Просив відмовити повністю у задоволенні позову повністю.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 20.03.2023 позов задоволено. Визнано протиправною бездіяльність НОМЕР_1 прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) щодо невиплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у зв`язку із звільненням з військової служби у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний рік календарної вислуги. Зобов`язано НОМЕР_1 прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у зв`язку із звільненням з військової служби в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за 5 календарних вислуги років.

З цим рішенням суду першої інстанції відповідач не погодився та оскаржив його в апеляційному порядку. Апелянт вважає, що рішення суду є необґрунтованим та таким, що не ґрунтується на вимогах закону і не відповідає обставинам, а тому підлягає скасуванню з підстав, наведених в апеляційній скарзі.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт покликається на те, що допущені судом першої інстанції в процесі розгляду адміністративної справи порушення норм процесуального права унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи по суті. Вказує скаржник, що згідно додатків до Законів України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», «Про Державний бюджет України на 2021рік» стає зрозумілим, що головним розпорядником коштів є Міністерство внутрішніх справ України. Станом на дату подачі позову кошти НОМЕР_1 прикордонному загону для виплати позивачу одноразової грошової допомоги в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби не надходили, а тому виплати не могли бути проведені. Щодо виплати позивачу спірної одноразової грошової допомоги, то така вимога є безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню, так як на адвокатський запит №178 повідомлено, що відповідно до виключення зі списків особового складу ОСОБА_1 в наказ було внесено зміни наказом 615-ос від 30.08.2022 року, а саме, про виплату одноразової допомоги при звільненні за 5 повних календарних років в сумі 30986,50 грн., яка буде приведена до 15 вересня 2022 року. Також зазначає апелянт, що повноваження з нарахування та виплати позивачу одноразової грошової допомоги при звільненні покладається на відповідача, а тому, підстави для зобов`язання останнього здійснити нарахування та виплату позивачу спірної допомоги відсутні.

За результатами апеляційного розгляду апелянт просить рішення суду від 20.03.2023 скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, у якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення як безпідставну, а рішення суду у цій справі без змін як законне і обґрунтоване.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та докази по справі, обговоривши доводи, межі та вимоги апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення.

Судом встановлено такі фактичні обставини справи.

Наказом начальника НОМЕР_1 прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України від 30 грудня 2021 року №601-ОС штаб-сержанта ОСОБА_1 , звільненого з військової служби у запас наказом від 23 грудня 2021 року № 587-ОС за підпунктом а (у зв`язку із закінченням строку контракту) п.2 ч.5 ст.26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу, виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення (а.с. 7, 36, 37).

Відповідно до вказаного наказу вислуга років позивача на момент звільнення становить: календарна 05 років 06 місяців 01 днів; пільгова 04 роки 06 місяців 28 днів; загальна 10 років 29 днів.

30 серпня 2022 року наказом начальника НОМЕР_1 прикордонного загону №615-ос внесено зміни до пп.1 п.3 Наказу начальника НОМЕР_1 прикордонного загону від 30 грудня 2021 року №601-ос в частині, що стосується виключення зі списків особового складу загону та всіх видів забезпечення, зокрема зазначено: "Відповідно до інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, затвердженої наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України від 25.02.2018 року №558, зареєстрованої у Міністерстві юстиції України 23 липня 2018 року за №854/32306, виплатити штаб-сержанту ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу при звільненні з військової служби в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 5 повних календарних років служби в сумі 30986,50 грн." (а.с. 35).

Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати одноразової грошової допомоги у зв`язку із звільненням з військової служби у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний рік календарної вислуги, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог, з врахуванням наступного.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлення єдиної системи їх соціального та правового захисту, гарантування військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливих умов для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулювання відносин у цій галузі визначено Законом №2011-ХІІ.

Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов`язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України виокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме - у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (див. рішення Конституційного Суду України від 6 липня 1999 року № 8-рп/99 та від 20 березня 2002 року №5-рп/2002).

Необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян, як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов`язана з ризиком для життя і здоров`я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей (див. рішення Конституційного Суду України від 20 березня 2002 року №5-рп/2002).

За визначенням абзацу 1 частини другої статті 15 Закону №2011-ХІІ військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення з військової служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, а також у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 18 років, одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.

Відповідно до позиції Верховного Суду у постанові від 19 травня 2022 року по справі №№580/3392/20 норма частини другої статті 15 Законі №2011-XII не містить вказівки на те, що право на призначення та виплату одноразової грошової допомоги виникає за наявності 10 і більше саме календарних років вислуги. Поняття календарна вислуга років застосовується не для позначення необхідної для призначення допомоги вислуги років, а для визначення розміру грошової допомоги, а саме: в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Одночасно з цим, Верховний Суд наголошував, що умовою набуття права на призначення та виплату одноразової грошової допомоги відповідно до частини другої статті 15 Закону №2011-XII є наявність вислуги 10 років і більше.

Судом встановлено, що загальна вислуга років на час виключення зі списків військової частини (звільнення) ОСОБА_1 становила більше 10 років, тобто умова про наявність 10 і більше років вислуги дотримана.

Інші підстави відмови у нарахуванні й виплаті грошової допомоги, крім недостатності років вислуги, відсутні.

Необґрунтованими є покликання апелянта на відсутність бюджетних асигнувань, оскільки відсутність чи скорочення бюджетних асигнувань не може бути, що узгоджується з численною правовою практикою Верховного Суду, зокрема, наведеною у постанові від 18 березня 2020 року у справі №592/9072/17.

Щодо твердження скаржника про внесення змін до наказу начальника НОМЕР_1 прикордонного загону №615-ос, якою зобов`язано виплатити штаб-сержанту ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу при звільненні з військової служби в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 5 повних календарних років служби в сумі 30986,50 грн., суд не приймає до уваги, оскільки відповідачем не надано доказів, що така була виплачена позивачу до часу звернення до суду із цим позовом.

Щодо питання дискреційних повноважень відповідача варто зазначити наступне.

Нарахування та виплата грошового забезпечення є компетенцією відповідача як органу, в якому позивач проходив службу. Саме на відповідача, за наявності законних підстав, покладається обов`язок нарахувати та виплатити позивачу одноразову грошову допомогу при звільненні в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення. Апелянт не наділений повноваженнями за конкретних фактичних обставин діяти не за законом, а на власний розсуд.

Згідно Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 року на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Здійснюючи судочинство Європейський суд неодноразово аналізував наявність, межі, спосіб та законність застосування дискреційних повноважень національними органами, їх посадовими особами.

Зокрема, у рішенні Європейського суду з прав людини від 02.06.2006 у справі «Волохи проти України» (заява №23543/02) при наданні оцінки повноваженням державних органів суд виходив з декількох ознак, зокрема щодо наявності дискреції. Так, суд вказав, що норма права є «передбачуваною», якщо вона сформульована з достатньою чіткістю, що дає змогу кожній особі - у разі потреби за допомогою відповідної консультації - регулювати свою поведінку. «…надання правової дискреції органам виконавчої влади у вигляді необмежених повноважень було б несумісним з принципом верховенства права. Отже, закон має з достатньою чіткістю визначати межі такої дискреції, наданої компетентним органам, і порядок її здійснення, з урахуванням законної мети даного заходу, щоб забезпечити особі належний захист від свавільного втручання».

У рішенні Європейського суду з прав людини від 17.12.2004 року у справі «Педерсен і Бодсгор проти Данії» зазначено, що здійснюючи наглядову юрисдикцію, суд, не ставлячи своїм завданням підміняти компетентні національні органи, перевіряє, чи відповідають рішення національних держаних органів, які їх винесли з використанням свого дискреційного права, положенням Конвенції та Протоколів до неї. Суд є правозастосовчим органом та не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень.

Під дискреційним повноваженням слід розуміти компетенцію суб`єкта владних повноважень на прийняття самостійного рішення в межах, визначених законодавством, та з урахуванням принципу верховенства права.

Зміст компетенції органу виконавчої влади складають його повноваження - певні права та обов`язки органу діяти, вирішуючи коло справ, визначених цією компетенцією. В одних випадках це зміст прав та обов`язків (право діяти чи утримуватися від певних дій). В інших випадках органу виконавчої влади надається свобода діяти на свій розсуд, тобто оцінюючи ситуацію, вибирати один із кількох варіантів дій (або утримуватися від дій) чи один з варіантів можливих рішень.

Тобто, дискреційним є право суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації можливу поведінку (дії, бездіяльність) між альтернативами варіантами, кожна з яких є правомірною. Прикладом такого права є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може».

Водночас, суб`єкт владних повноважень за даних, конкретних фактичних обставин не наділений повноваженнями діяти не за законом, а на власний розсуд.

Крім цього, спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним і таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Як видно з рішення суду першої інстанції, з урахуванням наведеного вище, суд не встановив для відповідача методик, методів чи будь-яких інших правил визначення механізму обрахунку одноразової грошової допомоги при звільненні, а лише зобов`язав її нарахувати і виплатити, що є ефективним на належним способом захисту прав позивача у даному випадку.

Статтею 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням наведених вище норм законодавства та фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції всебічно з`ясовано обставини справи, рішення суду першої інстанції винесено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому немає підстав для його скасування.

Суд апеляційної інстанції також зазначає, що відповідно до п.2 ч.5 ст.328 КАС України, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження).

Проаналізувавши характер спірних правовідносин, предмет доказування, склад учасників справи, та враховуючи, що дану адміністративну справу було розглянуто судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження, суд апеляційної інстанції зазначає, що дана адміністративна справа є справою незначної складності, а тому рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Керуючись ст.ст. 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_2 ) залишити без задоволення.

Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 20 березня 2023 року в адміністративній справі №260/3160/22 за позовом ОСОБА_1 до НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_2 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя В. В. Гуляк
судді Л. Я. Гудим
О. М. Довгополов