Справа № 160/13328/23
Суддя: Прудник Сергій Володимирович
Дата ухвалення: 2023-09-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого суддіПрудника С.В.
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 до військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-
14.06.2023 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла сформована 14.06.2023 року через систему Електронний суд позовна заява ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 до військової частини НОМЕР_1 , в якій представник позивача з урахуванням уточненого адміністративного позову просить суд:
- визнати дії військової частини НОМЕР_1 (ЄДРПОУ НОМЕР_2 , юридична адреса: АДРЕСА_1 ) щодо відмови у задоволенні рапорту ОСОБА_1 від 12.05.2023 року за вх. № 84 від 14.05.2023 року стосовно звільнення його з військової служби згідно з пп. г п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу, у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворою дитиною - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який згідно медичного висновку ЛКК (лікарсько-консультативна комісія) КНП Павлоградська міська лікарня № 1 Павлоградської міської ради № 483/11 від 10.05.2023 року за формою затвердженою Наказом Міністерства охорони здоров`я України 31.07.2013 №667, є особою з інвалідністю з дитинства 2 групи внаслідок психічного розладу, та потребує постійного стороннього догляду, викладеному у рішенні про розгляд рапорту щодо звільнення № 1731 від 03.06.2023 року протиправними, та скасувати рішення № 1731 від 03.06.2023 року про відмову у задоволенні рапорту;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 (ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) повторно розглянути рапорт ОСОБА_1 від 12.05.2023 року за вх. № 84 від 14.05.2023 року стосовно звільнення його з військової служби згідно з пп. г п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу, у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворою дитиною - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який згідно медичного висновку ЛКК (лікарсько-консультативна комісія) КНП Павлоградська міська лікарня № 1 Павлоградської міської ради № 483/11 від 10.05.2023 року за формою затвердженою Наказом Міністерства охорони здоров`я України 31.07.2013 № 667, є особою з інвалідністю з дитинства 2 групи внаслідок психічного розладу, та потребує постійного стороннього догляду, з урахуванням висновків суду.
Означені позовні вимоги вмотивовані з непогодженням дій військової частини НОМЕР_1 щодо відмови у задоволенні рапорту ОСОБА_1 від 12.05.2023 року за вх. № 847 від 14.05.2023 року стосовно звільнення його з військової служби згідно з підпунктом "г" п. 2 ч. 4 ст. 26 Про військовий обов`язок і військову службу, у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворою дитиною (сином), що підтверджується відповідним медичним висновком лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, з підстав того, що вік дитини (сина) позивача повні 23 роки, відтак, в розумінні чинного законодавства України син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 не є дитиною, а вважається повнолітньою особою.
Відповідач, у встановлений судом строк, своїм процесуальним правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався, причини неподання відзиву на позовну заяву суду не повідомив.
За відомостями з витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.06.2023 року, зазначена вище справа була розподілена та 15.06.2023 року передана судді Пруднику С.В.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19.06.2023 року вказану позовну заяву було залишено без руху через невідповідність вимогам ст. ст. 160, 161 КАС України.
У встановлений ухвалою суду від 19.06.2023 року строк позивач усунув недоліки адміністративного позову.
В період з 31.07.2023 року по 25.08.2023 року суддя Прудник С.В. перебував у щорічній основній відпустці.
Справа розглянута в межах строку розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження, встановленого статтею 258 Кодексу адміністративного судочинства України - в межах шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.
Вивчивши та дослідивши всі матеріали справи та надані докази, а також проаналізувавши зміст норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, з`ясувавши всі обставини справи, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд дійшов наступних висновків.
Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що позивач, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є військовослужбовцем військової частини НОМЕР_1 з 01.03.2022 року. На військовій службі за мобілізацією під час воєнного стану в військовій частині НОМЕР_1 перебуває з 01.03.2022 року по теперішній час, що підтверджується військовим квитком серія НОМЕР_3 .
14.05.2023 року позивач звернувся до командира військової частини НОМЕР_1 та до Дніпропетровського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки та особисто передав рапорт від 12.05.2023 року на командира військової частини НОМЕР_1 (підтверджується вхідним номером військової частини на копії рапорту), в якому просив звільнити його з військової служби на підставі на підставі пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 «Про військовий обов`язок і військову службу», у зв`язку із тим, що: у нього є син, а саме: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який є особою з інвалідністю з дитинства 2 групи, та який згідно медичного висновку лікарсько-консультативної комісії КНП «Павлоградська міська лікарня № 1» Павлоградської міської ради» № 483/11 від 10.05.2023 року за формою затвердженою наказом Міністерства охорони здоров`я України 31.07.2013 № 667, є особою з інвалідністю з дитинства 2 групи внаслідок психічного розладу, та потребує постійного стороннього догляду, а тобто мого як, його батька постійного догляду.
До вказаного рапорту були долучені нотаріально посвідчені копії підтверджуючих документів, а саме копії: паспорту та РНОКПП, витягу з реєстру територіальної громади щодо адреси місця проживання, військового посвідчення серія НОМЕР_3 , свідоцтва про народження дитини серія НОМЕР_4 від 23.03.2000 року, паспорту та РНОКПП дитини, довідки про реєстрацію місця проживання/перебування дитини, довідки МСЕК серія 12 ААГ № 185837 від 24.04.2023 року щодо дитини 2 групи інвалідності, медичного висновку ЛКК (лікарсько-консультативна комісія) КНП «Павлоградська міська лікарня № 1» Павлоградської міської ради» «лікарської комісії щодо необхідності постійного стороннього догляду за особами з інвалідністю 1 чи 2 групи внаслідок психічного розладу» № 483/11 від 10.05.2023 року.
Військова частина НОМЕР_1 своїм листом № 1731 від 03.06.2023 року за підписом командира військової частини НОМЕР_1 капітана ОСОБА_4 , надала відповідь шляхом надання позивачу нарочно відповіді на його рапорт від 12.05.2023 року стосовно звільнення його з військової служби згідно з пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 «Про військовий обов`язок і військову службу», у зв`язку із тим, що: у позивача є син, а саме: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який є особою з інвалідністю з дитинства 2 групи, та який згідно медичного висновку лікарсько-консультативної комісії КНП «Павлоградська міська лікарня № 1» Павлоградської міської ради» №483/11 від 10.05.2023 року за формою затвердженою Наказом Міністерства охорони здоров`я України 31.07.2013 № 667, є особою з інвалідністю з дитинства 2 групи внаслідок психічного розладу, та потребує постійного стороннього догляду, а саме, те, що його рапорт був розглянутий командиром військової частини, та за результатами розгляду встановлено, що з аналізу доданих до цього рапорту документів не надається можливим встановити наявність у позивача підстав для звільнення з військової служби, визначених Законом із наступним. Так, згідно заявлених у рапорті від 12.05.2023 року за вх. № 847 від 14.05.2023 року вимог та змісту доданих до нього документів вбачається, що у ОСОБА_1 є необхідність здійснювати постійний сторонній догляд за ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який згідно свідоцтва про народження серія НОМЕР_4 від 23.03.2000 року є його сином, вік якого повні 23 роки, відтак, в розумінні чинного законодавства України син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 не є дитиною, а вважається повнолітньою особою. Враховуючи той факт, що його син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 віком понад 18 років, то необхідність постійного стороннього догляду за ним має підтверджуватись саме висновком медико-соціальної експертної комісії, відповідно до абзацу 6 постанови Кабінету Міністрів України від 12.06.2013 № 413 якою затверджено «Перелік сімейних обставин та інших поважних причин, що можуть бути підставою для звільнення громадян з військової служби та із служби осіб рядового і начальницького складу». Наданий ОСОБА_1 висновок лікарської-консультативної комісії щодо необхідності постійного стороннього догляду за особами з інвалідністю І чи ІІ групи внаслідок психічного розладу № 483/11 від 10.05.2023 року не містить жодного посилання на безтермінову необхідність постійного отримання сторонньої допомоги моїм сином - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що вказує на обмежену часову межову компетенцію Лікарсько-консультативної комісії з цього питання, оскільки у висновку ЛКК № 483/11 від 10.05.2023 року вказано лише про те, що ОСОБА_3 за станом здоров`я потребує постійного стороннього догляду лише на два роки, у той час, як ОСОБА_1 ініціює остаточне звільнення з військової служби.
Не погоджуючись з діями відповідача щодо відмови у звільненні з військової служби, позивач оскаржив їх до суду шляхом подання даного позову.
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.
Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Указом Президента України від 24 лютого 2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.
Пунктом 2 Указу Президента України від 24 лютого 2022 № 64/2022 військовому командуванню разом із Міністерством внутрішніх справ України, іншими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування доручено запроваджувати та здійснювати передбачені Законом України "Про правовий режим воєнного стану" заходи і повноваження, необхідні для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави.
Станом на час розгляду справи строк дії воєнного стану в Україні продовжено.
Зміст правового режиму воєнного стану, порядок його введення та скасування, правові засади діяльності органів державної влади, військового командування, військових адміністрацій, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій в умовах воєнного стану, гарантії прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб визначає Закон України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.05.2015 року № 389-VIII (далі - Закон № 389-VIII).
Згідно із статтею 1 Закону № 389-VIII воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.
Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 69/2022 "Про загальну мобілізацію" постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію, згідно пункту 4 якого встановлено призов військовозобов`язаних, резервістів та залучення транспортних засобів для забезпечення потреб Збройних Сил України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, інших військових формувань України здійснити в обсягах, визначених згідно з мобілізаційними планами.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби, врегульовано положеннями Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» від 25.03.1992 року № 2232-XII (далі - Закон №2232-XII).
Статтею 26 Закону №2232-XII (в редакції, чинній на час подання позивачем рапорту про звільнення з військової служби), визначено підстави для звільнення з військової служби.
Так, підпунктом "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону №2232-XII визначено, що військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах: під час воєнного стану: г) через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу):
військовослужбовці-жінки, які мають дитину (дітей) віком до 18 років;
виховання матір`ю (батьком) - військовослужбовцем, яка (який) не перебуває у шлюбі, дитини або кількох дітей віком до 18 років, які з нею (з ним) проживають, без батька (матері);
утримання військовослужбовцем повнолітньої дитини, яка є особою з інвалідністю I чи II групи;
необхідність постійного догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), які за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребують постійного догляду;
наявність дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю та/або одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи;
необхідність здійснення опіки над особою з інвалідністю, визнаною судом недієздатною; необхідність здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю I групи; необхідність здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю II групи або за особою, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд;
наявність у військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років;
виховання військовослужбовцем дитини з інвалідністю віком до 18 років;
виховання військовослужбовцем дитини, хворої на тяжкі перинатальні ураження нервової системи, тяжкі вроджені вади розвитку, рідкісні орфанні захворювання, онкологічні, онкогематологічні захворювання, дитячий церебральний параліч, тяжкі психічні розлади, цукровий діабет I типу (інсулінозалежний), гострі або хронічні захворювання нирок IV ступеня, дитини, яка отримала тяжку травму, потребує трансплантації органа, потребує паліативної допомоги, що підтверджується документом, виданим лікарсько-консультативною комісією закладу охорони здоров`я в порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, але якій не встановлено інвалідність.
Як слідує з обставин справи, позивач виявив своє небажання продовжувати проходити військову службу та 14.05.2023 року подав рапорт про звільнення з військової служби у запас на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону №2232-ХІІ за сімейними обставинами у зв`язку з утримання військовослужбовцем повнолітньої дитини, яка є особою з інвалідністю II групи, через що подав рапорт до командира військової частини НОМЕР_5 з копіями необхідних документів.
Отже, спір між сторонами виник щодо вірного тлумачення та застосування абзацу 4 підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону №2232-XII такого змісту: «утримання військовослужбовцем повнолітньої дитини, яка є особою з інвалідністю II групи».
Суд зазначає, що аналіз даної норми (абз. 4 підпункту "г" пункту 2 частини 4 ст.26 Закону №2232-XII) дає підстави для висновку, що під час воєнного стану військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, звільняються за сімейними обставинами (якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу) за таких підстав:
військовослужбовці-жінки, які мають дитину (дітей) віком до 18 років;
виховання матір`ю (батьком) - військовослужбовцем, яка (який) не перебуває у шлюбі, дитини або кількох дітей віком до 18 років, які з нею (з ним) проживають, без батька (матері);
утримання військовослужбовцем повнолітньої дитини, яка є особою з інвалідністю I чи II групи;
Тобто, абзацом 4 підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону №2232-XII передбачено окрему самостійну підставу для звільнення військовослужбовця з військової служби за сімейними обставинами в разі наявності повнолітньої дитини, яка є особою з інвалідністю I чи II групи.
Отже, доводи відповідача у листі № 1731 від 03.06.2023 року ґрунтуються на невірному тлумаченні норми закону, що регулює спірні відносини.
З урахуванням вищенаведеного, суд дійшов висновку про наявність підстав для звільнення ОСОБА_1 з військової служби за підпунктом «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону №2232-XII, оскільки його син ОСОБА_3 , 14.03.2000 як повнолітня дитини, яка є особою з інвалідністю II групи.
Разом з тим, відповідно до ч. 7 ст.26 Закону №2232-ХІІ звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Так, пунктом 233 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом президента України №1153/2008 від 10.12.2008 передбачено, що військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.
Суд відмічає, що подання рапорту "по команді" означає направлення його в порядку підпорядкування прямому командиру, який після розгляду та задоволення передає далі своєму безпосередньому командиру з відміткою про власне клопотання з відповідного питання. І так далі до командира військової частини або іншої посадової особи, що наділена правом вирішувати питання по суті. Лише у разі неприйняття, нерозгляду чи незадоволення рапорту, він подається непрямому, старшому командиру із поясненням причин такої подачі. І так до посадової особи, яка наділена правом звільнення підлеглого військовослужбовця зі служби чи скасування рішень попередніх командирів.
Суд зазначає, що, згідно з пунктом 225 Положення, звільнення військовослужбовців із військової служби здійснюється під час дії особливого періоду (з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації) - на підставах, передбачених частиною третьою, пунктом 2 частини четвертої, пунктом 3 частини п`ятої та пунктом 3 частини шостої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" у військових званнях до підполковника (капітана 2 рангу) включно за всіма підставами - командирами корпусів та командувачами військ оперативних командувань і посадовими особами, які відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України прирівняні до них.
Згідно з абзацом тринадцятим п. 14.10 Розділу ХІV Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністерства оборони України № 170 від 10.04.2009 документи на звільнення військовослужбовців направляються безпосередньо до посадових осіб, які мають право їх звільнення з військової служби. Наказ по особовому складу про звільнення цих військовослужбовців повинен бути виданий і доведений до територіального центру комплектування та соціальної підтримки за місцем взяття громадянина на військовий облік та до військової частини за місцем проходження військової служби в строки, що забезпечуватимуть вчасне здавання справ і посад і розрахунок військовослужбовців, а також виконання строків звільнення, визначених Президентом України.
Згідно з п. 117 Дисциплінарного статуту ЗСУ, пропозиція, заява чи скарга вважаються вирішеними, якщо розглянуто всі порушені в них питання, вжито необхідних заходів або надано вичерпні відповіді. Відмова у вирішенні питань, викладених у пропозиції, заяві чи скарзі, доводиться до відома військовослужбовців, які їх подали, у письмовій формі з посиланням на акти законодавства із зазначенням причин відмови та роз`ясненням порядку оскарження прийнятого рішення.
Тобто, право військовослужбовця на реалізацію свого права зазначеному у рапорті, так і права на інформацію - кореспондує з обов`язком відреагувати на рапорт.
З системного аналізу вказаних норм права слідує, що наслідком написання рапорту військовослужбовця про звільнення з військової служби є наказ по особовому складу про звільнення з військової служби чи відмова у задоволенні рапорту.
При цьому, що в умовах дії воєнного стану немає заборон на розгляд рапорту про звільнення з військової служби.
Разом з цим, суд звертає увагу, що відповідачем фактично не розглянуто по суті рапорт позивача від 14.05.2023 року щодо звільнення його з військової служби на підставі абзаці 4 підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону №2232-ХІІ як утримання військовослужбовцем повнолітньої дитини, яка є особою з інвалідністю II групи.
Дії відповідача по розгляду рапорту позивача обмежені у вигляді відповіді як листа № 1731 від 03.06.2023 року щодо відмови у звільненні як на підставі абзацу 7 підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону №2232-ХІІ як звільнення через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу) через необхідність здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю II групи або за особою, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд.
Отже, у даному випадку відповідачем не було розглянуто рапорт позивача про звільнення з військової служби по суті, відповідно, й не було прийнято обґрунтоване та вмотивоване рішення командування військової частини щодо відмови у задоволенні рапорту або наказ про звільнення з військової служби.
З огляду на зазначене суд вважає, що належним захистом порушеного права позивача позовні вимоги підлягають задоволенню шляхом визнання протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо не розгляду рапорту ОСОБА_1 про звільненні з військової служби на підставі абзацу 4 підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації під час воєнного стану, за сімейними обставинами у зв`язку з утриманням військовослужбовцем повнолітньої дитини, яка є особою з інвалідністю II групи.
За викладених обставин, з огляду на відсутність прийнятого рішення за результатами розгляду рапорту позивача по суті, а також відсутності викладених відповідачем підстав неприйняття рішення про звільнення позивача з військової служби за сімейними обставинами, суд доходить висновку, що другу позовну вимогу позивача належить задовольнити шляхом зобов`язання військової частини НОМЕР_1 розглянути по суті та прийняти обґрунтоване рішення за результатами розгляду рапорту ОСОБА_1 від 14.05.2023 року щодо звільнення з військової служби згідно з абз. 4 підп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України від 25 березня 1992 року № 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації під час воєнного стану, за сімейними обставинами у зв`язку з утриманням військовослужбовцем повнолітньої дитини, яка є особою з інвалідністю II групи, урахуванням правової оцінки наданої судом у даному судовому рішенні.
У контексті оцінки кожного аргументу (доводу), наданого стороною, суд звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах Проніна проти України (пункт 23) і Серявін та інші проти України (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів і інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони грунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Частиною 2 статті 2 КАС України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Згідно статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Згідно частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Згідно частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на Відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
У процесі розгляду справи не встановлено інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин.
Згідно зі ст. 249 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов до висновку про те, що адміністративний позов слід задовольнити повністю.
Підстави для розподілу судових витрат відсутні, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі статті 5 Закону України від 08.07.2011 № 3674-VI «Про судовий збір».
Керуючись ст. ст. 2, 77, 78, 242-243, 245-246, 258 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Позовну заяву ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 до військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити повністю.
Визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо не розгляду рапорту ОСОБА_1 від 14.05.2023 року про звільнення з військової служби на підставі абзацу 4 підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації під час воєнного стану, за сімейними обставинами у зв`язку з утриманням військовослужбовцем повнолітньої дитини, яка є особою з інвалідністю II групи.
Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 розглянути по суті та прийняти обґрунтоване рішення за результатами розгляду рапорту ОСОБА_1 від 14.05.2023 року щодо звільнення з військової служби згідно з абз. 4 підп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України від 25 березня 1992 року № 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації під час воєнного стану, за сімейними обставинами у зв`язку з утриманням військовослужбовцем повнолітньої дитини, яка є особою з інвалідністю II групи, урахуванням правової оцінки наданої судом у даному судовому рішенні.
Розподіл судових витрат судом не здійснюється.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя С. В. Прудник