Справа № 520/8534/23
Суддя: Старосєльцева О.В.
Дата ухвалення: 2023-10-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Харків

04 жовтня 2023 р. справа № 520/8534/23

Харківський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Старосєльцевої О.В., розглянувши за процедурою письмового провадження у порядку ст. 263 КАС України справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держпродспоживслужби в м. Києві про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії , -

встановив:

Позивач, ОСОБА_1 (далі за текстом - заявник, громадянин), у порядку адміністративного судочинства заявив вимоги про: 1) визнання протиправною бездіяльність Головного управління Держпродспоживслужби в м. Києві, яка полягає в неналежному розгляді скарги від 09.01.2023 і невжитті заходів реагування за фактами, викладеними в цій скарзі; 2) зобов`язання Головне управління Держпродспоживслужби в м. Києві повторно розглянути скаргу від 09.01.2023 і вжиті відповідні заходи реагування за фактами, викладені в цій скарзі.

Аргументуючи ці вимоги зазначив, що владним суб`єктом було вчинено протиправну бездіяльність, оскільки не належно розглянуто скаргу від 09.01.2023 та не вжито заходів реагування за фактами, викладеними в цій скарзі.

Відповідач, Головне управління Держпродспоживслужби в м. Києві (далі за текстом владний суб`єкт, Головне управління), з поданим позовом не погодився, надав відзив, в якому зазначив, що Головне управління не наділено повноваженнями щодо здійснення контролю дотримання авіаційними перевізниками законодавства про звернення громадян та правил і порядку компенсаційних виплат пасажирам за ненадані послуги у сфері авіаційних пасажирських перевезень. Тому, саме до Державної авіаційної служби України повинен був звернутися позивач зі скаргою про повернення коштів за квитки на скасовані рейси повітряного перевезення.

У відзиві на позов позивач підтримав правову позицію, викладену в позовній заяві.

За таких обставин, суд не вбачає перешкод у вирішенні спору по суті, адже учасниками справи не подано жодних доказів про те, що у прийнятні поза розумним сумнівом строки не могли бути реалізовані права на подачу відповідних процесуальних документів.

Суд, повно виконавши процесуальний обов`язок зі збору доказів, перевіривши доводи сторін добутими доказами, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст належних норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.

Установлені судом обставини спору полягають у наступному.

09.01.2023 року заявник звернувся до Головного управління Держпродспоживслужби в м. Києві зі скаргою (вх. №К-93) про порушення прав споживачів, в якій просив:

1. Провести перевірку дотримання ТОВ "Біз Ейрлайн" законодавства про захист прав споживачів в частині своєчасного повернення коштів за квитки на скасовані рейси повітряного перевезення.

2. Видати припис щодо усунення порушень законодавства у сфері захисту прав споживачів за фактами, викладеними в цій скарзі.

На скаргу від 09.01.2023 року Головним управлінням Держпродспоживслужби в м. Києві було надано відповідь листом від 11.01.2023 року за №06.5/259, в якому зазначено про те, що Головне управління здійснює державний контроль за додержанням законодавства про захист прав споживачів в межах повноважень визначених статтею 26 Закону України "Про захист прав споживачів" і не наділено повноваженнями щодо здійснення контролю дотримання авіаційними перевізниками законодавства про звернення громадян та правил і порядку компенсаційних виплат пасажирам за ненадані послуги у сфері авіаційних пасажирських перевезень. Також, зазначено. що права пасажирів у разі відмови в перевезенні, скасуванні або затримки рейсів та процедура повернення коштів регулюється Авіаційними правилами України «Правила повітряних перевезень та обслуговування пасажирів і багажу», затвердженими наказом Державної авіаційної служби України, Повітряним кодексом України, Положенням про державну авіаційну службу України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.2014 №520.

Стверджуючи про вчинення владним суб`єктом протиправної бездіяльності з приводу неналежного розгляду скарги від 09.01.2023 та невжиття заходів реагування за фактами, викладеними в цій скарзі, заявник ініціював даний спір.

Вирішуючи спір по суті, суд вважає, що до відносин, які склались на підставі установлених обставин спору, підлягають застосуванню наступні норми права.

Статтями 1 і 8 Конституції України проголошено, що Україна є правовою державою, де діє верховенство права.

У ч.2 ст.19 Конституції України згадано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Отже, усі без виключення суб`єкти права на території України зобов`язані дотримуватись існуючого у Державі правового порядку, а суб`єкти владних повноважень (органи публічної влади/адміністрації) додатково обтяжені ще й обов`язком виконувати доведені законом завдання виключно за наявності приводів та способом, чітко обумовленими законом.

Відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Суспільні відносини з приводу практичної реалізації громадянами України проголошеного ст.40 Конституції України права на звернення до органів публічної адміністрації додатково регламентовані, насамперед, приписами Закону України "Про звернення громадян", Закону України "Про доступ до публічної інформації", Закону України "Про інформацію" (як загальними нормами права), а у деяких випадках - спеціальними нормами права як-то: положеннями Податкового кодексу України, Митного кодексу України, Земельного кодексу України тощо.

Так, згідно зі ст. 3 Закону України "Про звернення громадян", під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги. Зокрема, скаргою є звернення з вимогою про поновлення прав і захист законних інтересів громадян, порушених діями (бездіяльністю), рішеннями державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, об`єднань громадян, посадових осіб.

Відповідно до положень ст. 5 Закону України "Про звернення громадян", звернення адресуються органам державної влади і органам місцевого самоврядування, підприємствам, установам, організаціям незалежно від форми власності, об`єднанням громадян або посадовим особам, до повноважень яких належить вирішення порушених у зверненнях питань.

Звернення може бути усним чи письмовим.

Усне звернення викладається громадянином на особистому прийомі або за допомогою засобів телефонного зв`язку через визначені контактні центри, телефонні "гарячі лінії" та записується (реєструється) посадовою особою.

Письмове звернення надсилається поштою або передається громадянином до відповідного органу, установи особисто чи через уповноважену ним особу, повноваження якої оформлені відповідно до законодавства. Письмове звернення також може бути надіслане з використанням мережі Інтернет, засобів електронного зв`язку (електронне звернення).

У зверненні має бути зазначено прізвище, ім`я, по батькові, місце проживання громадянина, викладено суть порушеного питання, зауваження, пропозиції, заяви чи скарги, прохання чи вимоги. Письмове звернення повинно бути підписано заявником (заявниками) із зазначенням дати. В електронному зверненні також має бути зазначено електронну поштову адресу, на яку заявнику може бути надіслано відповідь, або відомості про інші засоби зв`язку з ним. Застосування електронного цифрового підпису при надсиланні електронного звернення не вимагається.

Звернення, оформлене без дотримання зазначених вимог, повертається заявнику з відповідними роз`ясненнями не пізніш як через десять днів від дня його надходження, крім випадків, передбачених частиною першою статті 7 цього Закону.

Відповідно до ст.19 Закону України "Про звернення громадян", органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об`єднання громадян, засоби масової інформації, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов`язані: - об`єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги; - у разі прийняття рішення про обмеження доступу громадянина до відповідної інформації при розгляді заяви чи скарги скласти про це мотивовану постанову; - на прохання громадянина запрошувати його на засідання відповідного органу, що розглядає його заяву чи скаргу; - скасовувати або змінювати оскаржувані рішення у випадках, передбачених законодавством України, якщо вони не відповідають закону або іншим нормативним актам, невідкладно вживати заходів до припинення неправомірних дій, виявляти, усувати причини та умови, які сприяли порушенням; - забезпечувати поновлення порушених прав, реальне виконання прийнятих у зв`язку з заявою чи скаргою рішень; - письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення; - вживати заходів щодо відшкодування у встановленому законом порядку матеріальних збитків, якщо їх було завдано громадянину в результаті ущемлення його прав чи законних інтересів, вирішувати питання про відповідальність осіб, з вини яких було допущено порушення, а також на прохання громадянина не пізніш як у місячний термін довести прийняте рішення до відома органу місцевого самоврядування, трудового колективу чи об`єднання громадян за місцем проживання громадянина; - у разі визнання заяви чи скарги необґрунтованою роз`яснити порядок оскарження прийнятого за нею рішення; - не допускати безпідставної передачі розгляду заяв чи скарг іншим органам; - особисто організовувати та перевіряти стан розгляду заяв чи скарг громадян, вживати заходів до усунення причин, що їх породжують, систематично аналізувати та інформувати населення про хід цієї роботи.

У разі необхідності та за наявності можливостей розгляд звернень громадян покладається на посадову особу чи підрозділ службового апарату, спеціально уповноважені здійснювати цю роботу, в межах бюджетних асигнувань. Це положення не скасовує вимоги абзацу дев`ятого частини першої цієї статті.

Згідно з ст. 20 Закону України "Про звернення громадян" звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п`яти днів. На обґрунтовану письмову вимогу громадянина термін розгляду може бути скорочено від встановленого цією статтею терміну. Звернення громадян, які мають встановлені законодавством пільги, розглядаються у першочерговому порядку.

У спірних правовідносинах на звернення заявника суб"єктом владних повноважень було надано письмову відповідь, що засвідчує відсутність бездіяльності.

Відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, обсяг та зміст прав споживачів, механізм захисту прав споживачів регламентовані приписами Закону України від 12.05.1991р. №1023-ХІІ "Про захист прав споживачів" (далі за текстом - Закон №1023).

Відповідно до ч.1 ст.2 Закону №1023 законодавство про захист прав споживачів складається з цього Закону, Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та інших нормативно-правових актів, що містять положення про захист прав споживачів.

Перелічені саме у ч.1 ст.4 Закону №1023 права споживача не містять такого права як право на належне виконання авіаперевізником умов договору перевезення пасажира в частині повернення коштів, сплачених на авіаквиток.

Частиною 3 ст.5 закону №1023 визначено, що захист прав споживачів здійснюють центральний орган виконавчої влади, що формує та забезпечує реалізацію державної політики у сфері захисту прав споживачів, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного контролю за додержанням законодавства про захист прав споживачів, місцеві державні адміністрації, інші органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування згідно із законом, а також суди.

Інші норми Закону 1023 також не містять прямої вказівки на те, що право споживача на проведення авіаперевізниками розрахунків у повному обсязі та своєчасно підлягає державному захисту саме у спосіб звернення згаданого у ч.3 ст.5 Закону №1023 суб"єкта владних повноважень, а не безпосередньо до суду.

У розумінні ст.1 Закону України від 05.04.2007р. "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності" (далі за текстом - Закон №877) державний нагляд (контроль) - діяльність уповноважених законом центральних органів виконавчої влади, їх територіальних органів, державних колегіальних органів, органів виконавчої влади Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, органів місцевого самоврядування (далі - органи державного нагляду (контролю)) в межах повноважень, передбачених законом, щодо виявлення та запобігання порушенням вимог законодавства суб`єктами господарювання та забезпечення інтересів суспільства, зокрема належної якості продукції, робіт та послуг, допустимого рівня небезпеки для населення, навколишнього природного середовища

Відповідно до ч. 4 ст. 4 Закону №877 виключно законами встановлюються органи, уповноважені здійснювати державний нагляд (контроль) у сфері господарської діяльності.

Повноваження відповідача як територіального органу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного контролю за додержанням законодавства про захист прав споживачів за здійснення контролю за учасниками суспільних відносин - суб"єктами господарювання визначені ст.26 Закону №1023 та деталізовані Положенням про Головне управління Держпродспоживслужби в м. Києві (затверджене Наказом Держпродспоживслужби від 24.02.2020р. №154), згідно з п.4 якого Головне управління відповідно до покладених на нього завдань забезпечує реалізацію державної політики, зокрема, у сфері здійснення державного нагляду (контролю) за дотриманням законодавства про захист прав споживачів (у тому числі споживачів виробів з дорогоцінних металів та дорогоцінного каміння), зокрема: перевіряє додержання суб`єктами господарювання, що провадять діяльність у сфері торгівлі і послуг, вимог законодавства про захист прав споживачів, а також правил торгівлі та надання послуг; здійснює контроль за дотриманням вимог Законів України Про рекламу та Про заходи щодо попередження та зменшення вживання тютюнових виробів і їх шкідливого впливу на здоров`я населення в межах наданих повноважень; проводить контрольні перевірки правильності розрахунків із споживачами за реалізовану продукцію відповідно до закону; накладає на суб`єктів господарювання сфери торгівлі і послуг, у тому числі ресторанного господарства, стягнення за порушення законодавства про захист прав споживачів; здійснює у межах своєї компетенції заходи з виробництва та розповсюдження соціальної реклами; сприяє органам місцевого самоврядування у здійсненні ними повноважень щодо захисту прав споживачів; сприяє створенню необхідних умов для навчання та набуття населенням правових знань у сфері захисту прав споживачів; організовує надання споживачам консультацій з питань захисту їх прав; сприяє реалізації в Україні Керівних принципів для захисту інтересів споживачів, прийнятих Генеральною Асамблеєю ООН 09 квітня 1985 року; висвітлює у засобах масової інформації результати роботи з контролю за недержанням законодавства про захист прав споживачів; здійснює контроль за дотриманням законодавства про рекламу в частині захисту прав споживачів реклами, приймає рішення про визнання реклами недобросовісною, прихованою, про визнання порівняння в рекламі неправомірним з одночасним зупиненням її розповсюдження.

Отже, Головне управління не наділено повноваженнями на здійснення контролю за дотриманням авіаційними перевізниками законодавства про звернення громадян та правил і порядку компенсаційних виплат пасажирам за ненадані послуги у сфері авіаційних пасажирських перевезень.

Натомість, суспільні відносини з приводу організації та здійснення польотів цивільної авіації врегульовані нормами Повітряного кодексу України та Авіаційними правилами України «Правила авіаційних перевезень та обслуговування пасажирів і багажу» (затверджені наказом Державної авіаційної служби України від 26.11.2018 № 1239; далі за текстом - Правила № 1239).

Так, відповідно до приписів спеціальної норми права - ч.1 ст.101 Повітряного кодексу України захист прав споживачів покладений саме на уповноважений орган з питань цивільної авіації, який здійснює контроль за дотриманням авіаперевізниками та іншими суб`єктами авіаційної діяльності правил повітряних перевезень пасажирів, багажу, вантажу і пошти та за їх відповідністю вимогам і правилам, установленим міжнародними договорами України та авіаційними правилами України, зокрема в частині дотримання прав пасажирів, вантажовідправників, які користуються послугами з повітряних перевезень, та вимог щодо розгляду звернень пасажирів, вантажовідправників.

Згідно з ч.3 ст.101 Повітряного кодексу України дія Закону України "Про захист прав споживачів" поширюється на повітряні перевезення, крім питань, які врегульовані цим Кодексом, правилами повітряних перевезень пасажирів та вантажів, міжнародними договорами України.

Процедура реалізації права пасажира на компенсацію у разі відмови у перевезенні, скасування чи тривалої затримки авіарейсів унормована приписами розділу ХІІІ Податкового кодексу України та розділу XXVII Правил №1239.

Відтак, на означені суспільні правовідносини поширюється дія саме Повітряного кодексу України та Правал №1239 та компетенція уповноваженого органу з питань цивільної авіації, а не дія норм закону №1023 та компетенція відповідача.

Відповідно до п. 1 ч. 1 Розділу XXVII Правил №1239 будь-яку претензію щодо неналежного перевезення пасажира або багажу має бути подано авіаперевізнику письмово та вручено або відправлено у строки, передбачені Монреальською конвенцією та чинним законодавством України. Уповноважений орган з питань цивільної авіації може розглядати претензії пасажирів у разі їх надходження лише після розгляду претензій авіаперевізником з метою встановлення відповідності результатів розгляду цим Авіаційним правилам.

Пунктом 3 ч. 1 Розділу XXVII Правил №1239 передбачено, що авіаперевізник зобов`язаний розглянути претензію і повідомити заявника про її задоволення чи відхилення з обґрунтуванням підстав протягом трьох місяців з дати її отримання, якщо перевезення, у зв`язку з яким було висунуто претензію, повністю здійснювалося одним перевізником.

У Розділі XV Правил №1239 згадано про права пасажирів у разі відмови у повітряному перевезенні, скасування або затримки рейсів.

Так, згідно з п. 1 ч. 1 Розділу XV Правил №1239 положення цього розділу застосовуються до пасажирів регулярних та чартерних рейсів, яким відмовлено у перевезенні проти їхньої волі, або рейс яких скасовано чи затримано, за умови, що пасажир має підтверджене бронювання на відповідний рейс та, за винятком випадку скасування, зазначеного у розділі XIV цих Авіаційних правил, присутній для проходження реєстрації у час, передбачений правилами авіаперевізника та письмово зазначений (включаючи електронні засоби), або, якщо час реєстрації не зазначено, не пізніше ніж за 45 хвилин до часу відправлення чи забронював рейс, який було затримано/перенесено авіаперевізником або фрахтувальником повітряного судна (туроператором) на інший рейс, незалежно від причин.

Загальна процедура повернення коштів зазначена у Розділі XVIII Правил №1239.

Відповідно до п. 4 ч. 3 Розділу XVIII Правил №1239 відмова пасажиру в поверненні коштів може бути оскаржена пасажиром шляхом подання претензії до авіаперевізника або у судовому порядку.

Відповідно до п. 6 Розділу ІІ Правил №1239 контроль за дотриманням цих авіаційних правил покладається на уповноважений орган з питань цивільної авіації.

В Україні центральним органом виконавчої влади, який реалізує державну політику у сфері цивільної авіації та використання повітряного простору України та уповноваженим органом з питань цивільної авіації є Державна авіаційна служба України.

Відповідно до Положення про Державну авіаційну службу України (затверджене постановою КМУ від 08.10.2014р. №520) здійснення контролю та нагляду за додержанням вимог законодавства у сфері повітряних перевезень пасажирів та багажу, вантажів, небезпечних вантажів, товарів військового призначення та подвійного використання, а також нагляду та контролю за дотриманням суб`єктами авіаційної діяльності вимог законодавства, авіаційних правил України, окрема, шляхом проведення планових і позапланових перевірок, аудитів та інспектувань, а також ситуаційних експериментів, випробувань, оглядів, спостережень покладено на Державну авіаційну службу України.

З огляду на викладене вище суд доходить до переконання про те, що: послуги з авіаційного перевезення пасажирів надаються на договірній основі, укладення якого є придбання квитка на літак - як в паперовому, так і в електронному вигляді. Підтверджувати існування договору також можуть багажна квитанція та транспортна накладна; Договір перевезення передбачає відповідальність за його невиконання, неналежне виконання, яка складається з трьох елементів: виплати постраждалій стороні суми грошей, що є компенсацією за порушення зобов`язання іншою стороною; відшкодування збитків: поверненні повної вартості квитка та оплати за надання супутніх послуг (страхування, харчування, трансфер, інше); компенсація моральної шкоди; Контроль за дотриманням правил перевезень повітряним транспортом здійснює Державна авіаційна служба України.

Тому, саме до Державної авіаційної служби України повинен був звернутися заявник зі скаргою про повернення коштів за квитки на скасовані рейси повітряного перевезення.

У спірних правовідносинах листом від 11.01.2023 року за №06.5/259 відповідачем на скаргу заявника надано відповідь, в якій зазначено, зокрема, про відсутність у Головного управління повноважень щодо здійснення контролю дотримання авіаційними перевізниками законодавства про звернення громадян та правил і порядку компенсаційних виплат пасажирам за ненадані послуги у сфері авіаційних пасажирських перевезень.

Надання на звернення заявника відповіді такого змісту узгоджується із положеннями належних норм матеріального права, до порушення прав та інтересів заявника не призводить.

Водночас із цим судом з"ясовано, що за відомостями комп`ютерної програми "Діловодство спеціалізованого суду" заявник оскаржив дії Державної авіаційної служби України у межах справи №520/8561/23, де заявлено позов про визнання протиправною бездіяльність відповідача, яка полягає у неналежному розгляді скарги від 03.01.2023 і невжитті заходів реагування за фактами, викладеними в цій скарзі; зобов`язання відповідача повторно розглянути скаргу позивача від 03.01.2023 і вжиті відповідні заходи реагування за фактами, викладені в цій скарзі.

Наразі, рішення по справі №520/8561/23 не прийнято.

Розв"язуючи спір, суд зважає, що за загальним правилом п.18 ч.1 ст.19, п.19 ч.1 ст.4 КАС України рішенням суб`єкта владних повноважень є письмовий акт, дією суб`єкта владних повноважень є вчинок з приводу реалізації управлінського повноваження, а бездіяльністю є ухилення від виконання обов`язку.

При цьому, управлінська дія владного суб`єкта може втілюватись і у вигляді письмової (листа) чи фактичної відмови, котрі за змістом, формою, способом реалізації повноваження не є рішенням, але створюють перешкоду у реалізації суб`єктивного права заявника.

З огляду на викладене, у реально вчиненому управлінському волевиявленні суб"єкта владних повноважень за скаргою заявника від 09.01.2023 року відсутня як подія, так і склад бездіяльності.

Продовжуючи розгляд справи, суд зазначає, що критерії законності управлінського волевиявлення (як у формі рішення, так і у формі діяння) владного суб`єкта викладені законодавцем у приписах ч.2 ст.2 КАС України, а у силу ч.2 ст.77 КАС України обов`язок доведення факту дотримання цих критеріїв покладений на владного суб`єкта шляхом подання до суду доказів та наведення у процесуальних документах доводів як відповідності закону вчиненого волевиявлення, так і помилковості аргументів іншого учасника справи.

З положень частин 1 і 2 ст.77 КАС України у поєднанні з приписами ч.4 ст.9, абз.2 ч.2 ст.77, частин 3 і 4 ст.242 КАС України слідує, що владний суб`єкт повинен доводити обставини фактичної дійсності за стандартом доказування - "поза будь-яким розумним сумнівом", у той час як до приватної особи підлягає застосуванню стандарт доказування - "баланс вірогідностей".

Разом із тим, суд вважає, що саме лише неспростування владним суб`єктом задекларованого, але не підтвердженого документально твердження приватної особи про конкретну обставину фактичної дійсності, не означає реального існування такої обставини.

І хоча спір безумовно підлягає вирішенню у порядку ч.2 ст.77 КАС України, однак суд повторює, що реальність (справжність та правдивість) конкретної обставини фактичної дійсності не може бути сприйнята доведеною виключно через неспростування одним із учасників справи (навіть суб`єктом владних повноважень) декларативно проголошеного, але не доказаного твердження іншого учасника справи, позаяк протилежне явно та очевидно прямо суперечить меті правосуддя - з`ясування об`єктивної істини у справі.

Правильність саме такого тлумачення змісту ч.1 ст.77 та ч.2 ст.77 КАС України підтверджується правовим висновком постанови Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2020р. по справі №520/2261/19, де указано, що визначений ст. 77 КАС України обов`язок відповідача - суб`єкта владних повноважень довести правомірність рішення, дії чи бездіяльності не виключає визначеного частиною першою цієї ж статті обов`язку позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Тлумачення змісту цієї норми процесуального закону було викладено Верховним Судом у постанові від 07.11.2019р. по справі №826/1647/16 (адміністративне провадження № К/9901/16112/18), де указано, що обов`язковою умовою визнання протиправним волевиявлення суб`єкта владних повноважень є доведеність приватною особою факту порушення власних прав та інтересів та доведеність факту невідповідності закону оскарженого управлінського волевиявлення.

Оцінивши приєднані до справи докази в їх сукупності за правилами ст.ст.72-77, 90, 211 КАС України, суд доходить до переконання про те, що у ході розгляду справи факт порушення суб"єктом владних повноважень права заявника не підтверджений наявними у справі доказами, а указане є визначеною процесуальним законом підставою для відмови у позові.

При розв`язанні спору, суд зважає на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом Конвенція; рішення від 21.01.1999р. у справі Гарсія Руїз проти Іспанії, від 22.02.2007р. у справі Красуля проти Росії, від 05.05.2011р. у справі Ільяді проти Росії, від 28.10.2010р. у справі Трофимчук проти України, від 09.12.1994р. у справі Хіро Балані проти Іспанії, від 01.07.2003р. у справі Суомінен проти Фінляндії, від 07.06.2008р. у справі Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії) і тому надав оцінку усім обставинам справи, котрі мають юридичне значення для правильного вирішення спору, та дослухався до усіх аргументів сторін, які ясно і чітко сформульовані та здатні вплинути на результат вирішення спору.

Розгорнуті і детальні мотиви та висновки суду з приводу юридично значимих аргументів, доводів учасників справи та обставин справи викладені у тексті судового акту.

Решта доводів сторін окремій оцінці у тексті судового акту не підлягає, позаяк не впливає на правильність розв`язання спору по суті.

Керуючись ст.ст.8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст.6-9, ст.ст.241-243, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

вирішив:

Позов - залишити без задоволення.

Роз`яснити, що судове рішення набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України (після закінчення строку подання скарги усіма учасниками справи або за наслідками процедури апеляційного перегляду; підлягає оскарженню до Другого апеляційного адміністративного суду у строк згідно з ч.1 ст.295 КАС України (протягом 30 днів з дати виготовлення повного судового рішення).

Суддя О.В. Старосєльцева