Справа № 260/2581/23
Суддя: Шевчук Світлана Михайлівна
Дата ухвалення: 2023-10-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 жовтня 2023 рокуЛьвівСправа № 260/2581/23 пров. № А/857/13121/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

судді-доповідача -Шевчук С. М.
суддів -Кухтея Р. В.
за участю секретаря судового засідання Коваль Р.Й. Вовк А.Ю.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 05 липня 2023 року у справі № 260/2581/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Відділу державної виконавчої служби у місті Ужгороді Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання протиправними та скасування постанов,

місце ухвалення судового рішення м.Ужгород
Розгляд справи здійснено за правиламипозовного провадження в окремих категоріях адміністративних справ
суддя у І інстанціїПлеханова З.Б.
дата складання повного тексту рішенняне зазначена
ВСТАНОВИВ:

І. ОПИСОВА ЧАСТИНА

11 квітня 2023 року Позивач - ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Гончаров В.В. звернулося до Закарпатського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Відділу державної виконавчої служби у місті Ужгороді Південно-Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) про визнання протиправними та скасування постанов:

- від 09 березня 2023 року про стягнення виконавчого збору у виконавчому провадженні № 51397825;

- від 10 березня 2023 року про відкриття виконавчого провадження № 71253495.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 05 липня 2023 року у справі № 260/2581/23 у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким позов задовольнити повністю. В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, судове рішення прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

В доводах апеляційної скарги вказує, що:

при відкритті виконавчого провадження 13.06.2016 року на підставі виконавчого листа №308/6298/15 від 30.05.2016 року відповідачем в порушення ч.4 ст.27 Закону України «Про виконавче провадження» не було винесено постанову про стягнення з позивача виконавчого збору;

суд першої інстанції не урахував постанови ВП ВС від 11.03.2020 року у справі №2540/3203/18 та не узяв до уваги, що відповідач не стягнув у примусовому порядку жодної суми боргу, зазначеної у виконавчому листі;

постанова про стягнення виконавчого збору, як виконавчий лист має недоліки, а зокрема не містить відомостей щодо місцезнаходження стягувача;

в порушення ст. 287 та 268 КАС України розгляд справи здійснено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

Відповідач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, відповідно до частини 4 статті 304 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Про дату, час та місце розгляду справи відповідач повідомлений через електронний кабінет сервісу "Електронний суд" Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи (ЄСІТС), підтвердженням чого є відповідні дані автоматизованої системи документообігу суду.

Про дату, час та місце розгляду справи позивач повідомлений у відповідності до вимог ст. 268 КАС України, шляхом надіслання повідомлень до електронного кабінету представника та за номером телефону, про що в матеріалах справи містяться відповідні докази.

Представник відповідача в судове засідання не прибув, про причини неприбуття не повідомив. Клопотань про відкладення слухання справи не направляв.

В судовому засіданні представник позивача Гончаров В.В. надав пояснення та підтримав доводи апеляційної скарги.

ІІ. ОЦІНКА СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Ухвалюючи судове рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

З аналізу приведених положень статей ЗУ "Про виконавче провадження", якими керувався відповідач при винесенні оскаржуваних постанов суд дійшов висновку, що оскільки при прийнятті до виконання виконавчого листа від 30.05.2016 року по справі № 308/6298/15 не було вирішено питання щодо стягнення виконавчого збору, що стверджується відсутністю відповідної постанови у матеріалах виконавчого провадження АСВП 51397825, то відповідач мав повноваження на винесення оскаржуваних постанов у відповідності до ч. 3 ст. 40 ЗУ "Про виконавче провадження".

ІІІ. ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 09 червня 2016 року до відділу ДВС Ужгородського МУЮ від представника АТ "Райффайзен Банк Аваль" надійшла заява про відкриття виконавчого провадження з додатками : виконавчий лист від 30.05.2016 року по справі № 308/6298/15ц, довіреність представника щодо примусового виконання про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ "Райффайзен Банк Аваль" заборгованості за кредитним договором № 014/4041/82/31497 від 09.02.2007 у розмірі 547 278,49 грн.

13 червня 2016 року державним виконавцем Ярешко Д.В. Ужгородського МВДВС відкрито виконавче провадження ВП № 51397825 з примусового виконання виконавчого листа 308/6298/15 виданого 30.05.2016 року.

12 грудня 2022 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду у справі № 308/6298/15 заяву адвоката Розмана Сергія Юрійовича в інтересах ОСОБА_2 задоволено, замінено сторону виконавчого провадження АТ "Райффайзен Банк Аваль" на його правонаступника ОСОБА_2 .

03 березня 2023 року ОСОБА_3 подала заяву заступнику начальника ВДВС у м. Ужгороді, керуючись п. 1 ч. 1 ст. 37 ЗУ "Про виконавче провадження" про повернення їй без виконання виконавчий документ у ВП 51397825.

09 березня 2023 року у ВП № 51397825 заступником начальника ВДВС у м. Ужгороді винесено Постанову , якою постановлено : замінити стягувача на ОСОБА_2 .

09 березня 2023 року у ВП № 51397825 заступником начальника ВДВС у м. Ужгороді керуючись п.1 ч.1 ст.37 ЗУ "Про виконавче провадження" винесено постанову, в якій зазначено, що відповідно до заяви стягувача від 03.03.2023 року виконавчий лист підлягає поверненню стягувачу , припинити чинність арешту майна боржника та скасувати інші заходи примусового виконання рішення.

09 березня 2023 року заступником начальника ВДВС у м.Ужгороді винесено "Постанову про стягнення виконавчого збору " ВП № 51397825 , в якій констатовано:

- що постановою від 13.06.2016 року відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого документу № 308/6298/15, виданого 30.05.2016 Ужгородським міськрайонним судом

- рішення суду не виконано у встановлений строк

- Керуючись ст.ст. 7, 27, 40ЗУ "Про виконавче провадження" стягнути з боржника ОСОБА_1 виконавчий збір у розмірі 55093,24 грн.

-стягувач -Відділ ДВС у місті Ужгороді ( реквізити)

10 березня 2023 року заступником начальника ВДВС у місті Ужгороді винесено Постанову ВП № 71253495 з виконання Постанови ВП № 51397825 від 09.03.2023 року.

05 червня 2023 року у ВП № 51397825 заступником начальника ВДВС у місті Ужгороді прийнято Постанову про виправлення помилки у процесуальному документі, якою внесено виправлення до документу "Постанова про стягнення виконавчого збору" від 09.03.2023 року шляхом зазначення правильної адреси стягувача .

ІV. ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені у апеляційній скарзі, правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі у межах, визначених статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України), колегія суддів встановила таке.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спеціальним законом, який визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до Закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку є Закон України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» (далі - Закон №606-XIV; який був чинним на дату відкриття виконавчого провадження № 49784356 (тобто 13 червня 2016 року)).

За змістом частин першої та другої статті 25 Закону № 606-XIV державний виконавець зобов`язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред`явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред`явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби.

Державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом.

У разі ненадання боржником у строки, встановлені частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення (частина перша статті 27 Закону № 606-XIV).

Згідно з частиною першою статті 28 Закону № 606-XIV у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню чи поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом. Виконавчий збір стягується незалежно від вчинення державним виконавцем заходів примусового виконання, передбачених цим Законом.

Постанова про стягнення виконавчого збору виноситься під час першого надходження виконавчого документа державному виконавцю. Під час наступних пред`явлень до виконання виконавчого документа державному виконавцеві виконавчий збір стягується в частині, що не була стягнута під час попереднього виконання (частина третя статті 28 Закону № 606-XIV).

Також частиною 4 статті 28 Закону № 606-XIV було установлено, що розмір фактично стягнутого з боржника виконавчого збору державний виконавець зазначає у виконавчому документі.

У разі завершення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 47, пунктами 2 і 8 частини першої статті 49 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня після завершення (закінчення) такого виконавчого провадження відкриває виконавче провадження за постановою про стягнення виконавчого збору (частина 6 ст. 28 Закону № 606-XIV, в редакції станом на 13.06.2016року).

Згідно пункту 1 ч. 1 ст.47 Закону № 606-XIV (в редакції на 13.06.2016року) виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо є письмова заява стягувача.

Відповідно до частин шостої та восьмої статті 28 Закону № 606-XIV у разі завершення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 47, пунктами 2 і 8 частини першої статті 49 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня після завершення (закінчення) такого виконавчого провадження відкриває виконавче провадження за постановою про стягнення виконавчого збору.

Постанова про стягнення виконавчого збору надсилається боржнику не пізніше наступного робочого дня після її винесення і може бути оскаржена до суду в десятиденний строк.

Отож на дату відкриття виконавчого провадження (13.06.2016 року) приведеними нормами Закону № 606-XIV було установлено, що:

виконавчий збір підлягав стягненню у розмірі 10% суми, що підлягає стягненню чи поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом та незалежно від вчинення державним виконавцем заходів примусового виконання, передбачених цим Законом;

постанова про стягнення виконавчого збору виноситься під час першого надходження виконавчого документа державному виконавцю. Про розмір фактично стягнутого з боржника виконавчого збору державний виконавець зазначає у виконавчому документі, що виключає його подвійне стягнення у разі наступних пред`явлень виконавчого документу до виконання ;

у разі завершення виконавчого провадження з підстав повернення виконавчого документу за заявою стягувача, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня після завершення (закінчення) такого виконавчого провадження відкриває виконавче провадження за постановою про стягнення виконавчого збору.

Закон № 606-XIV втратив чинність 05 жовтня 2016 року у зв`язку з набранням чинності Законом України «Про виконавче провадження» 02 червня 2016 року № 1404-VIII (далі - Закон № 1404-VIII).

Відповідно до пункту 6 розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1404-VIII рішення, які виконувалися органами державної виконавчої служби до набрання чинності цим Законом, продовжують виконуватися цими органами до настання підстав для завершення виконавчого провадження.

Виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону (пункт 7 розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1404-VIII).

Згідно зі статтею 10 Закону № 1404-VIII заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Відповідно до частин першої та другої статті 27 Закону №1404-VІІІ, у редакції, яка була чинна до 28 серпня 2018 року, виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.

За приписами пунктів 1-6 частини п`ятої статті 27 Закону № 1404-VIII, у цій же редакції, виконавчий збір не стягується: 1) за виконавчими документами про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів, накладення арешту на майно для забезпечення позовних вимог, за виконавчими документами, що підлягають негайному виконанню; 2) у разі виконання рішень Європейського суду з прав людини; 3) якщо виконання рішення здійснюється за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду в порядку, встановленому Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень»; 4) за виконавчими документами про стягнення виконавчого збору, стягнення витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених виконавцем відповідно до вимог цього Закону; 5) у разі виконання рішення приватним виконавцем; 6) за виконавчими документами про стягнення заборгованості, що підлягає врегулюванню відповідно до Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії», а також згідно з постановами державних виконавців, винесеними до набрання чинності цим Законом.

Виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження (частина дев`ята статті 27 Закону № 1404-VIII у цій же редакції).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 37 Закону № 1404-VIII виконавчий документ повертається стягувачу, якщо стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа.

За правилами частини п`ятої статті 37 Закону № 1404-VIII повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону.

Приписами статей 40, 42 Закону № 1404-VІІІ передбачено порядок винесення постанови про стягнення виконавчого збору.

Так, частиною третьою статті 40 Закону №1404-VІІІ встановлено, що у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Згідно з частиною четвертою статті 42 Закону № 1404-VІІІ на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження (до яких частина перша статті 42 Закону відносить також виконавчий збір) виконавцем виноситься постанова про їх стягнення.

Між тим Законом України від 03 липня 2018 року № 2475-VIII, який набрав чинності 28 серпня 2018 року, внесено зміни до статті 27 Закону № 1404-VІІІ.

Так, з урахуванням наведених змін, за змістом статті 27 Закону №1404-VІІІ виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Спірні правовідносини виникли у зв`язку з винесенням державним виконавцем постанови №51397825 від 09 березня 2023 року про стягнення з позивача виконавчого збору у розмірі 55093,24 грн. за виконавчим провадженням відкритим на підставі виконавчого листа №308/6298/15 від 30.05.2016 року та постанови від 10 березня 2023 року про відкриття виконавчого провадження № 71253495 з примусового виконання постанови №51397825 від 09 березня 2023 року про стягнення з позивача виконавчого збору у розмірі 55093,24 грн.

Як було встановлено судом до 05 жовтня 2016 року правовідносини щодо здійснення виконавчих дій регулювались Законом України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження», а з 05 жовтня 2016 року набув чинності Закон України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження».

Пунктом 6 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1404-VIII передбачено, що рішення, які виконувалися органами державної виконавчої служби до набрання чинності цим Законом, продовжують виконуватися цими органами до настання підстав для завершення виконавчого провадження.

Відповідно до пункту 7 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1404-VIII виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.

Зі змісту розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1404-VIII слідує, що положення попереднього Закону № 606-XIV застосовуються не щодо всього виконавчого провадження, а лише щодо тих виконавчих дій, які в межах виконавчого провадження були розпочаті в період дії цього Закону, а тому підлягають і завершенню в порядку Закону№ 606-XIV. Водночас кожна окрема виконавча дія, яка оформлюється, у тому числі, шляхом винесення відповідної постанови державного виконавця, повинна бути вчинена відповідно до того закону, в період дії якого вона розпочата.

Відтак, з огляду на те, що постанова про стягнення виконавчого збору за виконавчим провадженням відкритим на підставі виконавчого листа №308/6298/15 від 30.05.2016 року (як окрема процесуальна дія) винесена державним виконавцем 09.03.2023року, тобто в період дії Закону №1404-VІІІ, то приймаючи таку постанову, державний виконавець повинен був керуватися положеннями Закону № 1404-VІІІ (у редакції, чинній на дату винесення оскаржуваної постанови).

Колегія суддів звертає увагу, що станом на дату винесення оскаржуваної постанови про стягнення виконавчого збору Закон № 1404-VІІІ діяв у редакції Закону України від 03 липня 2018 року № 2475-VIII, який набрав чинності з 28 серпня 2018 року (далі - Закон № 2475-VIII).

Так указаним Законом № 2475-VIII у статті 27 Закону №1404-VІІІ у частині другій слова «фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом» замінено словами «підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів».

Таким чином, стаття 27 Закону № 1404-VIII (в редакції Закону № 2475-VIII та станом на дату винесення оскаржуваної постанови про стягнення виконавчого збору) передбачала, що виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби.

Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Відповідно до частини дев`ятої статті 27 Закону №1404-VІІІ (у редакції Закону № 2475-VIII) виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.

Тобто, норми Закону № 1404-VIII (у редакції Закону № 2475-VIII) не встановлюють залежності між прийняттям постанови про стягнення виконавчого збору та обставинами вчинення державним виконавцем дій по здійсненню примусового стягнення з боржника в межах виконавчого провадження, оскільки законодавчо прямо визначається обов`язок державного виконавця прийняти постанову про стягнення виконавчого збору одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження.

Більше того, на це вказує і та обставина, що розмір виконавчого збору законодавчо поставлений у залежність від суми, що підлягає примусовому стягненню, а не від суми, яка є фактично стягнутою в межах виконавчого провадження.

Правова позиція щодо застосування статті 27 Закону № 1404-VIII (у редакції Закону № 2475-VIII) викладена в постановах Верховного Суду від 19 вересня 2019 року по справі № 420/1373/19, від 20 листопада 2019 року по справі №480/1558/19, згідно якої фактичне виконання судового рішення, крім випадку такого виконання до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, та вжиття виконавцем заходів примусового виконання рішень не є обов`язковими умовами для стягнення виконавчого збору.

В даному контексті слід звернути увагу на те, що аналогічне правове регулювання діяло і станом на час відкриття виконавчого провадження (13.06.2016року) на підставі виконавчого листа №308/6298/15 від 30.05.2016 року.

Так, відповідно до вимог статті 28 Закону № 606-XIV (в редакції, чинній станом на момент відкриття виконавчого провадження 13.06.2016року), у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню чи поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом. У зазначених розмірах виконавчий збір стягується з боржника також у разі повернення виконавчого документа без виконання за письмовою заявою стягувача та у разі виконання рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки та виконання боржником рішення після закінчення строку для самостійного його виконання, зокрема шляхом перерахування коштів безпосередньо на рахунок стягувача. Постанова про стягнення виконавчого збору може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

Виконавчий збір стягується незалежно від вчинення державним виконавцем заходів примусового виконання, передбачених цим Законом.

Таким чином, Закон № 606-XIV (в редакції, чинній на момент відкриття виконавчого провадження на підставі виконавчого листа №308/6298/15 від 30.05.2016 року), так само як і Закон № 1404-VIII (у редакції Закону № 2475-VIII), не ставлять можливість застосування санкцій у вигляді стягнення виконавчого збору в залежність від фактичного вчинення державним виконавцем дій, спрямованих на примусове виконання рішення суду або іншого виконавчого документу.

З огляду на викладене, колегія суддів уважає, що доводи апеляційної скарги про те, що виконавчий збір може бути стягнено лише за умов фактичного виконання судового рішення та вжиття державним виконавцем заходів примусового виконання рішення, та про те, що розмір виконавчого збору має обраховуватися з фактично стягнутої суми, не ґрунтується на положеннях закону.

Такий висновок узгоджується із висновками Верховного Суду, що викладені у постановах від 28 квітня 2020 року у справі №520/9144/18, від 26 червня 2020 року у справі №360/3324/19, від 11 серпня 2021 року у справі № 640/23271/21, від 27 липня 2023 року у справі №500/3394/22, що ухвалені за подібних правовідносин.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Позаяк, при відкритті провадження за виконавчим листом від 30.05.2016 року по справі № 308/6298/15 не було вирішено питання щодо стягнення виконавчого збору, що стверджується відсутністю відповідної постанови у матеріалах виконавчого провадження АСВП 51397825, то відповідач був наділений повноваженнями на винесення оскаржуваних постанов у відповідності до ч. 3 ст. 40 ЗУ "Про виконавче провадження" незалежно від дати прийняття постанови про відкриття виконавчого провадження.

Разом з тим, колегія суддів не бере до уваги покликання скаржника у апеляційній скарзі на висновки ВП Верховного Суду, що викладені у постанові від 11.03.2020 року у справі №2540/3203/18, позаяк правовідносини у розглядуваній справі та справі, згаданій вище є відмінними.

Так, у справі №2540/3203/18 спір у виник у зв`язку з невизначеністю правового режиму застосування судами частини другої статті 27 та частини третьої статті 40 Закону № 1404-VIII (у редакції 2018 року) при винесенні державним виконавцем постанови про стягнення виконавчого збору у виконавчому провадженні у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 37 цього Закону

При цьому, частина друга статті 27 Закону № 1404-VІІІ досліджувалась ВП Верховного Суду у справі №2540/3203/18 у редакції 2018 року, яка на той час передбачала, що виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом в порівнянні із частиною третьої статті 40 Закону № 1404-VIII в цій же редакції.

Натомість у правовідносинах, які виникли у цій справі предметом дослідження є редакція ст. 28 Закону № 606-XIV (станом на дату відкриття виконавчого провадження -13.06.2016 року на підставі виконавчого листа №308/6298/15 від 30.05.2016 ) та частина друга статті 27 Закону № 1404-VІІІ (в редакції станом винесення постанови про стягнення виконавчого збору березень 2023року 09-10.03.2023 року), які у вказаний часовий проміжок установлювали сплату виконавчого збору у розмірі 10 % суми, що підлягає примусовому стягненню. Також редакціями вказаних законів на дату спірних правовідносин було установлено, що виконавчий збір стягується під час первинного звернення виконавчого документу до виконання про що безпосередньо зазначається у виконавчому документі. Обумовлені обставини у свою чергу виключають можливість повторного стягнення виконавчого збору при наступних зверненнях стягувача.

При цьому, колегією суддів ураховано, що під час відкриття виконавчого провадження (13 червня 2016 року) так і під час винесення оскаржуваної постанови про стягнення виконавчого збору (09 березня 2023року) відповідальність позивача як боржника була однаковою, зокрема база обрахунку виконавчого збору в обох випадках становила 10 відсотків суми, що підлягає стягненню за виконавчим документом.

Відносно ж доводів апеляційної скарги з приводу того, що постанова про стягнення виконавчого збору, як виконавчий лист має недоліки, а зокрема не містить відомостей щодо місцезнаходження стягувача, то колегія суддів зазначає, що 05 червня 2023 року у ВП №51397825 заступником начальника ВДВС у місті Ужгороді прийнято постанову про виправлення помилки у процесуальному документі, якою внесено виправлення до документу "Постанова про стягнення виконавчого збору" від 09.03.2023 року шляхом зазначення правильної адреси стягувача. Відтак, вказаний недолік виконавчого документу є усунутим. Також, колегія суддів зазначає, що наявність такого недоліку не призводить до автоматичної недійсності виконавчого документу, позаяк вказаний документ винесено відповідачем обґрунтовано, з урахуванням усіх обставин справи та у межах повноважень і у спосіб визначений законом.

Щодо доводів апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції інстанцій норм процесуального права в частині розгляду справи в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін, то колегія суддів зазначає таке.

Статтею 268 КАС України установлено, особливості повідомлення учасників справи про дату, час та місце розгляду окремих категорій адміністративних справ, а зокрема у справах, визначених статтями 273-277, 280-283-1, 285-289 цього Кодексу, щодо подання позовної заяви та про дату, час і місце розгляду справи суд негайно повідомляє відповідача та інших учасників справи шляхом направлення тексту повістки на офіційну електронну адресу, а за її відсутності - кур`єром або за відомими суду номером телефону, факсу, електронною поштою чи іншим технічним засобом зв`язку.

Учасник справи вважається повідомленим належним чином про дату, час та місце розгляду справи, визначеної частиною першою цієї статті, з моменту направлення такого повідомлення працівником суду, про що останній робить відмітку у матеріалах справи, та (або) з моменту оприлюднення судом на веб-порталі судової влади України відповідної ухвали про відкриття провадження у справі, дату, час та місце судового розгляду.

Неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій.

Статтею 287 КАС України встановлено особливості провадження у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби, приватного виконавця.

З урахуванням приведених положень КАС учасники у справі, яка стосується оскарження рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби, приватного виконавця повинні бути повідомлені про дату, час та місце розгляду такої справи.

Натомість, матеріали справи не містять жодних доказів призначення судом першої інстанції справи до розгляду на певний день, час та місце. В матеріалах справи також відсутні і докази повідомлення учасників про дату, час та місце розгляду справи.

Відповідно до п. 3 ч.3 ст. 317 КАС України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення суду, якщо справу розглянуто адміністративним судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

З огляду на приведені обставини справи та з у рахуванням названих положень КАС України апеляційна скарга позивача підлягає до задоволення частково, а рішення суду першої інстанції підлягає до скасування як таке, що ухвалено з порушення норм процесуального права та з відповідним ухваленням судом апеляційної інстанції постанови про відмову позивачу у задоволенні позову.

Судові витрати.

Відповідно частини шостої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Новий розподіл судових витрат, виходячи зі змісту статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України відбувається у разі повного або часткового задоволення позовних вимог судом апеляційної або касаційної інстанції, однак, цією постановою Суд ухвалив відмовити у задоволенні позовних вимог, тому новий розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись ст. 308, ст. 311, ст. 315, ст. 317, ст. 321, ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 05 липня 2023 року у справі № 260/2581/23 скасувати.

Ухвалити постанову, якою у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Відділу державної виконавчої служби у місті Ужгороді Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання протиправними та скасування постанов від 09 березня 2023 року про стягнення виконавчого збору у виконавчому провадженні № 51397825 та від 10 березня 2023 року про відкриття виконавчого провадження № 71253495 відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та підлягає касаційному оскарженню шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя С. М. Шевчук
судді Р. В. Кухтей
Р. Й. Коваль
Повне судове рішення складено 05 жовтня 2023 року