Справа № 302/346/23
Суддя: Сидоренко Ю. В.
Дата ухвалення: 2023-09-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 302/346/23
2-а/302/12/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11.09.2023 смт. Міжгір`я

Суддя Міжгірського районного суду Закарпатської області Сидоренко Ю.В,, розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ) до Головного управління Національної поліції в Закарпатській області (, місцезнаходження: м.Ужгород, вул.Ференца Ракоці, 13 Закарпатської області), про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник позивача - адвокат Рішко С.І., звернувся до Міжгірського районного суду Закарпатської області з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції у Закарпатській області, про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення та у пред`явленому позові ОСОБА_1 просить визнати протиправними дії інспектора СРПП відділення поліції №2 Хустського РУП ГУ НП в Закарпатській області Скунць І.І., скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії БАД №708318 від 06.02.2023 року та закрити справу за фактом вчинення ОСОБА_1 адміністративних правопорушень, передбачених ч.5 ст.121, ч.1 ст.126 КУпАП, у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративних правопорушень; стягнути з Відповідача на користь Позивача понесені ним судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 1500,00 грн.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач ОСОБА_1 зазначає, що 06.02.2023 року інспектором СРПП ВП № 2 Хустського РУП ГУНП в Закарпатській області лейтенантом поліції Скунць І.І. відносно нього, ОСОБА_1 , була складена постанова про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії БАД №708318 та відповідно до якої позивач був визнаний винним у скоєнні адміністративних правопорушень, передбачених ч.5 ст.121, ч.1 ст.126 КУпАП України.

В оскаржуваній постанові зазначено, що керуючи транспортним засобом марки «ВАЗ» реєстраційний номер НОМЕР_2 , 06.02.2023 року 17 год. 30 хв. в смт. Міжгір`я по вул. Шевченка водій ОСОБА_1 керував вказаним транспортним засобом, не пристебнувшись паском безпеки та не пред`явив страховий поліс, чим скоїв адміністративні правопорушення, передбачені частиною 5 статті 121, частиною 1 статті 126 КУпАП. Та був притягнутий до адміністративної відповідальності та підданий адміністративному стягненню у виді штрафу в розмірі 510,00 грн.

Позивач заперечує обставини, зазначені у даній постанові, вважає їх такими, що не відповідають дійсності, посилаючись на те, що він, ОСОБА_1 06.02.2023 року керував автомобілем ВАЗ, д.н.з. НОМЕР_2 , з пристебнутим ременем безпеки, а вимогу про пред`явлення для огляду страхового полісу інспектор ОСОБА_2 взагалі не заявляв. Проте всупереч дійсних обставин та заперечень з його боку, без жодних доказів інспектор склав Постанову.

Позивач зазначає, що 06.02.2023 року він сидів у власному автомобілі ВАЗ 2190 д.н.з. НОМЕР_2 , який був припаркований на узбіччі по вул. Шевченко в смт. Міжгір`я Закарпатської області напроти багатоквартирного будинку №107. Разом з ним в автомобілі знаходився ОСОБА_3 , який мешкає в АДРЕСА_2 . Близько о 17-20 годині до припаркованого автомобіля, в якому вони знаходились, під`їхав службовий автомобіль Національної поліції України, з якого вийшов працівник поліції та підійшов до автомобіля, представився інспектором СРПП ВП № 2 Хустського РУП ГУНП в Закарпатській області Скунць І.І. та пред`явив обвинувачення у вчиненні правопорушення щодо руху на автомобілі з непристебнутим ременем безпеки, що є порушенням вимог ПДР. Проте, позивач категорично не погодився з інкримінованим правопорушенням, зауваживши про те, що він завжди їздить згідно вимог ПДР і в даному випадку він їхав саме з пристебнутим ременем безпеки. У зв`язку із безпідставними звинуваченнями з боку інспектора, ОСОБА_1 попросив пред`явити для огляду докази фіксації даного правопорушення. Однак інспектор проігнорував клопотання позивача, попросив останнього пред`явити посвідчення на право керування транспортним засобом і свідоцтво про його реєстрацію. При цьому, інспектор Скунць І.І. не пред`являв до нього, ОСОБА_1 вимог щодо пред`явлення полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Після цього інспектор пішов до службового автомобіля та через кілька хвилин повернувся з постановою, яку попросив підписати. Позивач заперечив вчинення зазначених у постанові правопорушень, заявляв інспектору клопотання про ознайомлення з матеріалами справи, наданя письмових пояснень та небхідністю скористатися правовою допомогою. Однак у задоволенні цих клопотань інспектором Скунць І.І. також було відмовлено без жодних роз`яснень.

Позивач вказує, що автомобіль марки ВАЗ 2190, держномер НОМЕР_2 був застрахований полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №210581225 від ПАТ «HACK «Оранта», який був діючий станом на 06.02.2023 року, а тому у разі якщо б інспектор Скунць І.І. звертався до нього з відповідною вимогою, то позивач надав би поліцейському цей поліс.

Позивач вважає, що в його діях відсутній склад адміністративних правопорушень, передбачених ч.5 ст.121, ч.1 ст.126 КУпАП. На його думку, оскаржувана постанова складена інспектором Скунць І.І. безпідставно, а тому вважає її протиправною та такою, що підлягає скасуванню, у зв`язку з чим він змушений звернутися до суду з даним позовом, в якому просить визнати протиправними дії інспектора СРПП відділення поліції №2 Хустського РУП ГУ НП в Закарпатській області Скунць І.І.; скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії БАД №708318 від 06.02.2023 року та закрити справу за фактом вчинення ОСОБА_1 адміністративних правопорушень, передбачених ч.5 ст.121, ч.1 ст.126 КУпАП, у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративних правопорушень; стягнути з Відповідача на користь Позивача понесені ним судові витрати.

Ухвалою суду від 21.02.2023 року відкрито провадження у адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження, без виклику (повідомлення) сторін. Витребувано від відповідача матеріали справи про адміністративне правопорушення за оскаржуваною постановою відносно ОСОБА_1 (а.с.16-17).

Відповідачем ГУНП у Закарпатській області в особі представника Олексій В.В. 07.03.2023 року подано до суду відзив на позовну заяву, та в якому відповідач зазначає, що позовні вимоги ОСОБА_1 відповідач не визнає у повному обсязі, вказуючи про те, 06.02.2023 року о 17 год 30 хв водій керував автомобілем марки «ВАЗ» д.н.з. НОМЕР_2 та не був пристебнутий ременем безпеки, після зупинки на вимогу поліцейського не пред`явив полісу загальнообов`язкового державного соціального страхування, чим порушив п.п.2.1.Г, 2.3.Г, ПДР та скоїв адміністративне правопорушення, передбачене частиною 5 ст.121 та частиною 1 ст.126 КУпАП. Постановою серії БАД № 708318 від 06.02.2023 ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 510,00 гривень. З оскаржуваної постанови вбачається, що позивач керував транспортним засобом без полісу загальнообов`язкового державного соціального страхування, а відтак, порушив приписи ПДР України, за що ч.1 ст.126 КУпАП передбачена адміністративна відповідальність. Отже, поліцейським СРПП ВП №2 Хустського РУП ГУНН в Закарпатській області Скунць І.І. було виявлено правопорушення, вчинене позивачем, внаслідок чого ним було складено вищевказану постанову та притягнуто ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.5 ст.121, ч.1. ст.126 КУпАП. Також звертаються увагу суду, що 06.02.2023 позивачем було також вчинено адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.130 КУпАП. На місці вчинення адміністративного правопорушення інспектором СРПП ВП №2 Хустського РУП ГУНП в Закарпатській області Скунць І.І. здіснювалася відеофіксація правопорушення, на якому зафіксовано, що позивач не був пристебнутий та на вимогу інспектора не пред`явив страховий поліс, також зафіксовано, що позивач не заявляв жодних клопотань до інспектора щодо пред`явлення йому матеріалів справи для ознайомлення та не заявляв клопотань щодо надання письмових пояснень, яке в розумінні статті 251 КУпАП є доказом в справі про адміністративне правопорушення. Відповідач вважає, що оскаржувана постанова складена відповідачем відповідно до норм КУпАП, Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої наказом МВС від 07.11.2015 року № 1395. Посилання позивача на порушення ГУНП в Закарпатській області законодавства в даному випадку вважають безпідставними, необгрунтованими, а позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають, а тому просять в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі.

Повно та всебічно вивчивши матеріали адміністративної справи № 302/346/23, надані позивачем докази, на яких ґрунтуються заявлені позовні вимоги, а також докази, надані відповідачем в обґрунтування заперечень проти позову, та враховуючи всі обставини по даній справі, давши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами адміністративної справи, суд вважає, що позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню, з наступним підстав.

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Згідно зі ст.19 Конституції України органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.9 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі-КУпАП), адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Зі змісту оскаржуваної постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії БАД №708318, складеної інспектором СРПП ВП №2 Хустського РУП ГУНП в Закарпатській області Скунць І.І., вбачається, що ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом марки «ВАЗ» реєстраційний номер НОМЕР_2 , 06.02.2023 року, о 17 год. 30 хв. в смт.Міжгір`я по вул.Шевченка керував вказаним транспортним засобом, та не був пристебнутим паском безпеки, не пред`явив страховий поліс, чим скоїв адміністративні правопорушення, передбачені частиною 5 статті 121, частиною 1 статті 126 КУпАП.

Вказаною постановою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.5 ст.121, ч.1 ст.126 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 510,00 грн. та копія цієї оскаржуваної постанови є в матеріалах справи (а.с.8,29).

Порядок дорожнього руху на території України, відповідно до Закону України «Про дорожній рух», встановлений Правилами дорожнього руху.

Згідно п.1.9 Правил дорожнього руху, особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Статтею 14 Закону України "Про дорожній рух" від 30.06.1993 № 3353-XII вказано, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримуватися вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.

Статтею 16 зазначеного Закону визначено основні права та обов`язки водія транспортного засобу якими, зокрема вказано, що водій зобов`язаний мати при собі та на вимогу поліцейського, пред`являти для перевірки посвідчення водія, реєстраційний документ на транспортний засіб, а у випадках, передбачених законодавством, - страховий поліс (сертифікат) про укладення договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Пунктом 1.3 Правил дорожнього руху затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306 (далі - ПДР України) зазначено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил.

Відповідно до пп.«ґ» п.2.1 Правил дорожнього руху, водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі чинний страховий поліс (страховий сертифікат "Зелена картка") про укладення договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів або чинний внутрішній електронний договір зазначеного виду обов`язкового страхування у візуальній формі страхового поліса (на електронному або паперовому носії), відомості про який підтверджуються інформацією, що міститься в єдиній централізованій базі даних, оператором якої є Моторне (транспортне) страхове бюро України. Водії, які відповідно до законодавства звільняються від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів на території України, повинні мати при собі відповідні підтвердні документи (посвідчення).

Згідно п. 2.4 ПДР України, на вимогу поліцейського водій повинен зупинитися з дотриманням вимог цих Правил, а також: пред`явити для перевірки документи, зазначені в пункті 2.1; дати можливість перевірити номери агрегатів і комплектність транспортного засобу; дати можливість оглянути транспортний засіб відповідно до законодавства за наявності на те законних підстав, у тому числі провести з використанням спеціальних пристроїв (приладів) перевірку технічного стану транспортних засобів, які відповідно до законодавства підлягають обов`язковому технічному контролю.

Пунктом 21.2 ст.21 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлено коло суб`єктів, уповноважених на перевірку відповідних полісів, а також визначено випадки обов`язкової перевірки останніх.

В свою чергу, п.21.3 зазначеної статті передбачено, що при використанні транспортного засобу в дорожньому русі особа, яка керує ним, зобов`язана мати при собі страховий поліс (сертифікат). Страховий поліс пред`являється посадовим особам органів, визначених у пункті 21.2 цієї статті, на їх вимогу.

Отже, наведеними положеннями чинного законодавства закріплений безумовний обов`язок при використанні транспортного засобу в дорожньому русі особи, яка керує ним, мати при собі страховий поліс (сертифікат).

Статтею 9 КУпАП зазначено, що адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Відповідно до положень ч.1 ст.126 КУпАП керування транспортним засобом особою, яка не має при собі або не пред`явила для перевірки посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційного документа на транспортний засіб, а також поліса (договору) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (страхового сертифіката "Зелена картка"), тягне за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти п`яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Одночасно з цим, пунктом 2 ч.1 ст.32 Закону України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 року №580-VIII вказано, що поліцейський має право вимагати в особи пред`явлення нею документів, що посвідчують особу, та/або документів, що підтверджують відповідне право особи, якщо існує достатньо підстав вважати, що особа вчинила або має намір вчинити правопорушення (одна із вичерпного переліку підстав). Інших підстав для перевірки документів на право керування транспортним засобом, у посадової особи відповідача, в спірних правовідносинах не було.

Відповідно до пп.«в» п.2.3 ПДР України для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний на автомобілях, обладнаних засобами пасивної безпеки (підголовники, ремені безпеки), користуватися ними і не перевозити пасажирів, не пристебнутих ременями безпеки. Дозволяється не пристібатися особі, яка навчає водінню, якщо за кермом учень, а в населених пунктах, крім того, водіям і пасажирам з інвалідністю, фізіологічні особливості яких заважають користуватися ременями безпеки, водіям і пасажирам оперативних та спеціальних транспортних засобів і таксі.

Згідно ч.5 ст.121 КУпАП, порушення правил користування ременями безпеки або мотошоломами тягне за собою накладення штрафу в розмірі трьох неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Постанова по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, та паркування транспортних засобів, крім даних, визначених частиною другою цієї статті, повинна містити відомості про: дату, час і місце вчинення адміністративного правопорушення; транспортний засіб, який зафіксовано в момент вчинення правопорушення (марка, модель, номерний знак); технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис; розмір штрафу та порядок його сплати; правові наслідки невиконання адміністративного стягнення та порядок його оскарження; відривну квитанцію із зазначенням реквізитів та можливих способів оплати адміністративного стягнення у вигляді штрафу.

Статтею 40 Закону «Про Національну поліцію» встановлено, що поліція для виконання покладених на неї завдань та здійснення повноважень, визначених законом, може застосовувати такі технічні прилади, технічні засоби та спеціалізоване програмне забезпечення:

1) фото- і відеотехніку, у тому числі техніку, що працює в автоматичному режимі, технічні прилади та технічні засоби з виявлення та/або фіксації правопорушень;

2) технічні прилади та технічні засоби з виявлення радіаційних, хімічних, біологічних та ядерних загроз;

3) безпілотні літальні апарати та спеціальні технічні засоби протидії їх застосуванню;

4) спеціальні технічні засоби перевірки на наявність стану алкогольного сп`яніння;

5) спеціалізоване програмне забезпечення для здійснення аналітичної обробки фото- і відеоінформації, у тому числі для встановлення осіб та номерних знаків транспортних засобів.

Технічні прилади та технічні засоби, визначені п. 1, п. 2 цієї частини. Зокрема, поліція може закріплювати на однострої, у/на безпілотних літальних апаратах, службових транспортних засобах, суднах чи інших плавучих засобах, у тому числі тих, що не мають кольорографічних схем, розпізнавальних знаків та написів, які свідчать про належність до поліції, а також монтувати/розміщувати їх по зовнішньому периметру доріг і будівель. Поліція може використовувати інформацію, отриману за допомогою фото- і відеотехніки, технічних приладів та технічних засобів, що перебувають у чужому володінні.

В п.1 ч.1 ст.35 Закону України «Про поліцію» визначено, що поліцейський може зупиняти транспортні засоби у разі: якщо водій порушив Правила дорожнього руху. В ч.2 зазначеної статті наголошується, що поліцейський зобов`язаний поінформувати водія про конкретну причину зупинення ним транспортного засобу з детальним описом підстави зупинки, визначеної у цій статті.

Судом переглянуто долучений відповідачем відеозапис, з якого вбачається, що до припаркованого на узбіччі автомобіля марки «ВАЗ» темного кольору, підходять працівники поліції, один з яких представився інспектором Скунць І.І. та який попросив водія пред`явити документи: посвідчення водія та свідоцтво про реєстрацію на автомобіль. Ознайомившись з наданими документами, просить водія вийти з автомобіля та відкрити багажник автомобіля, що останній зробив. Про те, що серед наданих водієм документів був відсутній поліс (договір) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, поліцейський не вказував. Будь-яких інших вимог поліцейський не пред`являв, про причини зупинки автомобіля не зазначав. В подальшому поліцейський запропонував водію прослідувати до закладу охорони здоров`я для проходження медичного огляду на стан алкогольного сп`яніння, на що водій погодився.

При цьому, приєднаний відеозапис не містить інформації, що позивач, керуючи транспортним засобом марки «ВАЗ» не був пристебнутий під час руху ременем безпеки. Також наданий відповідачем відеозапис не містить будь-яких даних, які свідчать про те, що водієм ОСОБА_1 на вимогу працівника поліції не було надано поліс загальнообов`язкового державного страхування цивільно-правової відповідальності. За таких обставин, вказаний диск із відеозаписом не може розцінюватися як доказ вчинення ОСОБА_1 інкримінованих йому правопорушень, оскільки не містить обставин, що мають значення для вирішення справи.

Крім того, в оскаржуваній постанові інспектором поліції чітко не зазначено пункти Правил дорожнього руху, які, на його думку, були порушені водієм ОСОБА_1 під час керування транспортним засобом марки «ВАЗ» державний реєстраційний номер НОМЕР_3 .

Суддя вважає, що сама по собі постанова, яка є предметом спору між сторонами, не може розглядатися як доказ за відсутності інших доказів на підтвердження обставин вказаних в оскаржуваній постанові. Зазначені правові позиції викладені у постановах № 524/5536/17 від 15.11.2018 року, №338/855/17 від 26.04.2018 року, № 338/1/17 від 26.04.2018 року Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду.

Таким чином, належних та допустимих доказів вчинення позивачем вказаних правопорушень в матеріалах справи немає.

Оскільки відповідачем належним чином не задокументовано та не доведено належними і допустимими доказами факту порушення позивачем ПДР України, суд дійшов висновку про відсутність в діях ОСОБА_1 складу адміністративних правопорушень, передбачених ч.1 ст.126, ч.5 ст.121 КУпАП.

Суд враховує, що згідно із ч.1 ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В той же час, вина особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, має бути доведена належними доказами, а не ґрунтуватися на припущеннях, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь (ст.62 Конституції України).

В силу принципу презумпції невинуватості, діючого в адміністративному праві, всі сумніви у винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості. Всі факти встановлені судом у сукупності викликають сумніви щодо факту самого правопорушення та законності його фіксації. Рішення суб`єкта владних повноважень повинно бути законним і обґрунтованим і не може базуватись на припущеннях та неперевірених фактах.

Межею, що розділяє істотне (фундаментальне) порушення від неістотного, є встановлення такої обставини: чи могло бути іншим рішення суб`єкта владних повноважень за умови дотримання ним передбаченої законом процедури його прийняття.

За таких обставин, суд вважає, що суб`єкт владних повноважень в особі Головного управління Національної поліції в Закарпатської області діяв не в межах повноважень та у спосіб, визначений законами та Конституцією України.

Сама ж по собі наявність постанови про адміністративне правопорушення не підтверджує факт вчинення позивачем ОСОБА_1 адміністративного правопорушення.

Відсутність в матеріалах справи доказу, який би підтвердив факт порушення позивачем Правил дорожнього руху, свідчить про недоведеність суб`єктом владних повноважень правомірність прийнятої ним постанови (постанова Верховного Суду України від 23.10.2019 року у справі №357/10134/17).

Будь-які належні та допустимі докази, які б спростовували вищенаведені висновки суду, відповідачем суду не надано та не зазначено джерел їх здобуття.

Тобто, відповідач не надав суду будь-яких належних, достатніх та достовірних доказів на підтвердження обставин, викладених у постанові, зокрема, щодо вчинення ОСОБА_1 адміністративних правопорушень, передбачених ч.1 ст.126, ч.5 ст.121 КУпАП.

Суд також зазначає те, що законодавство України про адміністративні правопорушення має каральну направленість (тяготіє до кримінального), а тому з урахуванням принципів і загальних засад КУпАП, практики Європейського Суду по правах людини, передбачається принцип презумпції невинності особи, поки її винуватість не буде доведена у встановленому законом порядку.

Згідно з статтею 31 Закону № 580-VIII поліція може застосовувати превентивні заходи, серед яких: перевірка документів особи; опитування особи; зупинення транспортного засобу; застосування технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису, засобів фото - і кінозйомки, відеозапису.

Згідно з положеннями ст.70 КАС України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до приписів ч.1 ст.72 КАС України визначено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частинами 1,4 статті 73 КАС України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування.

Разом з цим, відповідно до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ч.1 ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", українські суди при вирішенні справ застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України", суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте, таке доведення може випливати зі співіснувавання достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів.

У своєму рішенні від 10 лютого 1995 року у справі "Алене де Рібермон проти Франції" Європейський Суд з прав людини зазначив, що сфера застосування принципу презумпції невинуватості є значно ширшою: він обов`язковий не лише для кримінального суду, який вирішує питання про обґрунтованість обвинувачення, а й для всіх інших суспільних відносин.

Згідно з правовим висновком Верховного Суду України, викладеного у постанові від 11 жовтня 2016 року по справі N 2816/4340/14, визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі й обов`язок суб`єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень.

Відповідно до Рішення Європейського суду з прав людини від 09.12.1994 року по справі «Руїз Торіха проти Іспанії», згідно з установленою практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтованості рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право: 1) залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення; 2) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи); 3) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення; 4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що відповідачем не дотримано вимог щодо всебічного, повного і об`єктивного з`ясування всіх обставин справи, що призвело до порушення прав особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, закріплених у статті 268 КУпАП, та є підставою скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення серії БАД № 708318.

Проаналізувавши всі наявні у справі докази, суд, враховуючи положення ст.286 КАС України, приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення серії БАД № 708318 від 06.02.2023 року та закриття провадження по справі слід задовольнити, оскільки вказану постанову не можна визнати обґрунтованою та такою, що прийнята у відповідності до вимог чинного законодавства, у зв`язку з чим оскаржувана постанова підлягає скасуванню, а провадження у справі про адміністративне правопорушення закриттю за відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративних правопорушень, передбачених ч.5 ст.121, ч.1 ст.126 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

При вирішенні питання щодо стягнення з відповідача витрат на правову допомогу, суд дійшов до наступного.

Згідно з ч.1 ст.134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката (ч.2 ст.134 КАС України).

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч.4 ст.134 КАС України).

Згідно з п.п.6,7 ст.134 КАС України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При цьому розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт, здійснених адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Отже, питання розподілу судових витрат пов`язане із суддівським розсудом (дискреційні повноваження).

Відповідно до ст.30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до ч.7 ст.139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Згідно з ч.9 ст.139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 07.05.2020 року у справі №320/3271/19.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі «Баришевський проти України» (Заява № 71660/11), пункті 80 рішення у справі «Двойних проти України» (Заява № 72277/01), пункті 88 рішення у справі «Меріт проти України» (заява № 66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Крім того, у пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Lavents v. Latvia» (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.

З аналізу статті 134 КАС України випливає, що крім того, що зазначена стаття забезпечує право особи на правову допомогу, з іншого боку, вона запобігає зловживанню правом на компенсацію витрат на правову допомогу в т.ч. неоднаковій судовій практиці, встановлюючи критерії співмірності, які визначені в частині 5 цієї статті. Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат обґрунтовано у кожному конкретному випадку за критеріями співмірності необхідних і достатніх витрат. Суд звертає увагу на те, що при визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.

При визначені відшкодування витрат на суму гонорару адвоката, суд виходить з реальності адвокатських витрат (чи мали місце ці витрати, чи була в них необхідність) а також розумності їх розміру. Такі критерії застосовує Європейській суд з прав людини. У справі «East/West Allianse Limited» суд зазначив, що заявник має право на компенсацію судових витрат, тільки якщо буде доведено, що такі витрати фактично мали місце, були неминучі, а їх розмір є обґрунтованим.

Верховний Суд в постанові від 05.06.2018 року у справі №904/8308/17 зазначив, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява №19336/04).

Як вбачається з матеріалів справи професійна правнича допомога у даній справі надавалася позивачу ОСОБА_1 адвокатом Рішко С.І. на підставі Договору про надання правової допомоги від 16 лютого 2023 року. Згідно п.4.2 вказаного Договору гонорар представника щодо надання допомоги з оскарження постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, у тому числі постанови серії БАД № 708318 від 06.02.2023 року в суді першої інстанції є фіксованим і складає 1500,00 гривень (а.с.12).

Згідно квитанції до прибуткового касового ордера №02 від 16.02.2023 року адвокатом Рішко С.І. від ОСОБА_1 за договором про надання правничої допомоги від 16.02.2023 року прийнята оплата в сумі 1500 грн. (а.с.13).

Суд зазначає, що вищевказані документи є належними доказами, які підтверджують понесення позивачем ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу адвоката Рішко С.І., належність та допустимість яких відповідачем не оспорено.

Приписами ч.ч. 5-7 ст.134 КАС України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

З огляду на підтвердження позивачем фактичного розміру понесених витрат на правничу допомогу та недоведеність відповідачем неспівмірності таких витрат, суд вважає за можливе стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного Управління Національної поліції України у Закарпатській області понесені позивачем судові витрати на професійну правничу допомогу в сумі 1500 грн.

Підстав для зменшення суми понесених позивачем ОСОБА_1 судових витрат на професійну правничу допомогу суд не вбачає.

Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Виходячи з наведеної норми, суд вважає за необхідне стягнути з бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача понесені ним судові витрати на професійну правничу допомогу в сумі 1500 грн. та по сплаті позивачем судового збору в сумі 536,80 грн., понесених ним при пред`явленні позову до суду, що підтверджується квитанцією від 16.02.2023 року, яка є в матеріалах прави (а.с.1).

Керуючись ст.ст.2,5,9,77,241-246,286 КАС України, ст.ст.9, 121, 126, 245, 251, 252, 255, 256, 280, 288 Кодексу України про адміністративні правопорушення, суд

У Х В А Л И В :

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Закарпатській області про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення задовольнити.

Скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії БАД № 708318 від 06 лютого 2023 року, винесену інспектором СРПП відділення поліції № 2 Хустського РУП ГУ НП в Закарпатській області Скунць І.І. про притягнення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до адміністративної відповідальності за ч.5 ст.121, ч.1 ст.126 КУпАП та накладення адміністративного стягнення у виді штрафу в розмірі 510,00 гривень та закрити провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 на підставі п.1 ч.1 ст.247 Кодексу України про адміністративні правопорушення у зв`язку з відсутністю складу адміністративних правопорушень, передбачених ч.5 ст.121, ч.1 ст.126 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Стягнути з Головного управління Національної поліції в Закарпатській області за рахунок бюджетних асигнувань відділення поліції №2 Хустського РУП ГУНП в Закарпатській області (юридична адреса: м.Ужгород, вул.Ференца Ракоці, буд.13, код ЄДРПОУ - 40108913) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП - НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 ) судові витрати у виді судового збору в сумі 536 (п`ятсот тридцять шість) гривень 80 копійок та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 1500 (одна тисяча п`ятсот) гривень, а всього стягнути 2036 (дві тисячі тридцять шість) гривень 80 копійок.

Рішення суду може бути оскаржене до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Міжгірський районний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом десяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справ апеляційним судом.

Суддя Міжгірського районного суду Закарпатської області: Ю. В.СИДОРЕНКО