Справа № 855/12749/21
Суддя: Балаклицький А. І.
Дата ухвалення: 2023-09-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 вересня 2023 року № 855/12749/21

Київський окружний адміністративний суд, у складі судді Балаклицького А.І., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Окружного адміністративного суду міста Києва про зобов`язання вчинити певні дії та стягнення коштів,-

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до Шостого апеляційного адміністративного суду з позовом до Окружного адміністративного суду міста Києва, в якому просить суд:

- зобов`язати Окружний адміністративний суд міста Києва провести з ОСОБА_1 повний розрахунок;

- стягнути на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні;

- стягнути на користь ОСОБА_1 суму індексації середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні;

- стягнути на користь ОСОБА_1 компенсацію за завдану моральну шкоду;

- стягнути на користь ОСОБА_1 понесені витрати на правничу допомогу.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що розрахунок компенсації за невикористану відпустку було здійснено з позивачем частково. Крім того, відповідачем не виплачена компенсація за дні невикористаної відпустки за період стажування та додаткової відпустки, що свідчить про неповний розрахунок з позивачем під час звільнення. Вказані обставини призвели до моральних страждань, в зв`язку із чим позивач просить стягнути на його користь моральну шкоду.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 14.06.2021 позовну заяву ОСОБА_1 до Окружного адміністративного суду міста Києва про зобов`язання вчинити певні дії та стягнення коштів у справі №855/12749/21 та додані до неї матеріали передано на розгляд до Київського окружного адміністративного суду.

01.07.2021 матеріали позовної заяви у справі №855/12749/21 надійшли до Київського окружного адміністративного суду та за результатами автоматизованого розподілу передані на розгляд судді Балаклицькому А.І.

Ухвалою суду від 03 серпня 2021 року справу прийнято до свого провадження суддею Балаклицьким А.І.

Відповідач, не погоджуючись із доводами позивача, надав відзив на позовну заяву, в якому вказав, що при звільненні з позивачем було здійснено повний розрахунок, відтак підстави для стягнення заявлених сум заборгованості відсутні.

Розглянувши подані документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

З 05.09.2012 року ОСОБА_1 працював на посаді секретаря судових засідань Окружного адміністративного суду міста Києва. Із зазначеної посади позивача було звільнено 08.01.2014 року за власним бажанням.

Як зазначає позивач, при звільненні повного розрахунку з ним не було здійснено.

Незгода позивача із бездіяльністю відповідача, а також відсутність повного розрахунку при звільненні, зумовили звернення позивача до суду із даним позовом, при вирішенні якого суд виходить із наступного.

Законом, який визначає принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях, є Закон України "Про державну службу" (далі Закон).

Згідно ст. 1 Закону державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави, зокрема щодо:

1) аналізу державної політики на загальнодержавному, галузевому і регіональному рівнях та підготовки пропозицій стосовно її формування, у тому числі розроблення та проведення експертизи проектів програм, концепцій, стратегій, проектів законів та інших нормативно-правових актів, проектів міжнародних договорів;

2) забезпечення реалізації державної політики, виконання загальнодержавних, галузевих і регіональних програм, виконання законів та інших нормативно-правових актів;

3) забезпечення надання доступних і якісних адміністративних послуг;

4) здійснення державного нагляду та контролю за дотриманням законодавства;

5) управління державними фінансовими ресурсами, майном та контролю за їх використанням;

6) управління персоналом державних органів;

7) реалізації інших повноважень державного органу, визначених законодавством.

Державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 43 Конституції України встановлено: кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.

За приписами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Частиною першою статті 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З аналізу зазначених законодавчих норм вбачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під "належними звільненому працівникові сумами" необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Разом з тим, статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею117КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Як вбачається з позовної заяви, позивач обґрунтовує свої позовні вимоги тим, що при звільнені з ним не було проведено повного розрахунку, а саме йому не була виплачена компенсація за невикористану відпустку та не виплачена індексація заробітної плати за січень 2014 року, що на його думку свідчить про порушення відповідачем ст.116 Кодексу законів про працю України.

В обґрунтування вимог, позивачем у позовній заяві надано відповідний розрахунок, виходячи з якого, позивач вважає, що на момент звільнення, він мав 28 днів невикористаної відпустки, а саме 10 днів відпустки за 2012 рік, 17 днів відпустки за 2013 рік та 1 день відпустки за 2014 рік.

Суд, дослідивши матеріали справи, не погоджується із такими твердженнями позивача з огляду на наступне.

Так, відповідно до наданих пояснень начальником відділу управління персоналом та антикорупційного моніторингу Окружного адміністративного суду міста Києва, згідно з обліковими даними, ОСОБА_1 був призначений на посаду секретаря судового засідання, відповідно до наказу № 284/к від 05.09.2012 року та звільнений з посади 08.01.2014 року за власним бажанням (наказ № 5/к від 08.01.2014).

Відповідно до абз. 1 ст. 6 Закону України «Про відпустки», щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору. При цьому, обчислення стажу роботи, що дає право на щорічну відпустку здійснюється відповідно до правил ст. 9 вищевказаного Закону.

Отже, виходячи з вказаних норм, у даному випадку, позивач набув право на отримання щорічної основної відпустки починаючи лише з 05.09.2012 року, тобто з моменту укладання трудового договору, а тому стаж роботи який надавав йому право на щорічну основну відпустку, слід визначати із 05.09.2021 по 04.09.2013 та з 05.09.2013 по 08.01.2014.

Відповідно до ч. 1 ст. 51 Закону України «Про державну службу», який діяв на час виникнення спірних правовідносин, державному службовцю надається щорічна основна оплачувана відпустка тривалістю 30 календарних днів, якщо законом не передбачено більш тривалої відпустки, з виплатою грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати.

Таким чином, за період роботи з 05.09.2012 по 08.01.2014, позивач мав право на 40 днів щорічної основної відпустки (30 днів за період з 05.09.12 по 04.09.13 та 10 днів за період з 05.09.13 по 08.01.2014).

Згідно особової картки № 327, позивач за період роботи з 05.09.2012 по 08.01.2014 сумарно використав 21 календарний день відпустки.

Так, відповідно до наказу №525/в від 06.08.2013, позивачу була надана відпустка тривалістю 14 календарних днів у період з 02.09.2013 по 15.09.2013, відповідно до наказу № 698/в від 29.1-0.2013, позивачу була надана відпустка тривалістю 5 календарних днів у період з 11.11.2013 по 15.11.2013 та відповідно до наказу № 749/в від 16.12.2013, позивачу була надана відпустка тривалістю 2 календарні дні, а саме з 30.12.2013 по 31.12.2013.

За період з 05.09.2012 по 04.09.2013:

30 к.дн. (кількість днів відпустки на рік, на яку має право працівник):12 міс. (кількість місяців у році)х12 міс. (кількість відпрацьованих місяців ОСОБА_1 ) = 30 к.дн. - 21 к.дн. (використаних ОСОБА_1 згідно особової картки №327) 9 к.дн.

За період з 05.09.2013 по 08.01.2014:

30 к.дн. (кількість днів відпустки на рік, на яку має право працівник):12 міс. (кількість місяців у році) х4 міс. (кількість відпрацьованих місяців ОСОБА_1 ) = 10 к.дн.

З наведеного вбачається, що враховуючи тривалість відпустки, встановлену відповідно до ст. 51 Закону України «Про державну службу», позивачем на момент звільнення не використано лише 19 днів щорічної основної відпустки, а не 28,як це зазначено у розрахунку позивача.

Суд зазначає, що відповідач не зміг надати копії наказів №525/в від06.08.2013, №698/в від 29.10.2013 та №749/в від 16.12.2013, оскільки тривалість зберігання наказів на відпустки складає п`ять років, у зв`язку з чим у 2019 році вказані накази були знищені, про що свідчить копія акту від 15.11.2019 (пункт 38), яка додана до матеріалів справи.

Проте, перебування позивача у відпустці у вищевказаних періодах, додатково підтверджується виписками з його особового рахунку щодо нарахування та виплати заробітної плати.

Так, відповідно до виписки за вересень 2013 року, позивач був у відпустці 14 календарних дів, відповідно до виписки за листопад 2013 року, позивач був у відпустці 5 календарних днів та відповідно до виписки за грудень 2013 року, позивач був у відпустці 2 календарних дні.

Відповідно до п.2 наказу Окружного адміністративного суду міста Києва від 08.01.2014 № 5/к «Про звільнення ОСОБА_1 », встановлено виплатити позивачу компенсацію за04.09.2013 у кількості за 9 календарних днів та за 10 календарних днів щорічної основної відпустки за відповідний період роботи з 05.09.2013 по 08.01.2014.

Відповідно до виписки з особового рахунку щодо нарахування та виплати заробітної плати за січень 2014 року, з позивачем було здійснено повне розрахування, ОСОБА_1 було виплачено компенсацію за 9 та 10 днів невикористаної відпустки.

Таким чином, з вищенаведеного вбачаєтеся, що твердження позивача про нездійснення з ним повного розрахунку при звільнені є необґрунтованими та спростовуються вищевказаними доказами.

Крім того, 05.09.2022 року позивачем були подані пояснення, в яких позивачем фактично було заявлено вимогу, яка не була заявлена ним при первісному зверненні до суду, а саме:стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь ОСОБА_1 заборгованість Окружного адміністративного суду міста Києва по розрахунку при звільненні, що включає компенсацію лікарняних в розмірі 847,04 грн., заробітну плату в розмірі 450,80 грн., компенсацію за дні невикористаної відпустки в розмірі 4 417,52 грн. (З 046,60 грн. за дні основної відпустки, 609,32 грн. за дні основної відпустки за період стажування та 761,60 грн. за дні додаткової відпустки).

Суд зазначає, що згідно з ч. 1 ст. 47 Кодексу адміністративного судочинства України, крім прав та обов`язків, визначених у статті 44 цього Кодексу, позивач має право на будь-якій стадії судового процесу відмовитися від позову. Позивач має право змінити предмет або підстави позову, збільшити або зменшити розмір позовних вимог, шляхом подання письмової заяви до закінчення підготовчого засідання або не пізніше ніж за п`ять днів до першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження

Відповідно до положень статті 44 Кодексу адміністративного судочинства України учасники справи зобов`язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Пунктом 6 частини п`ятої статті 44 КАС України вказано, що учасники справи зобов`язані виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки.

В частині третій статті 261 КАС України зазначено, що якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів, а у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу, - протягом п`ятнадцяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 03.08.2021 було відкрито спрощене позовне провадження в адміністративній справі. Пояснення від позивача датоване 05.09.2022, тобто останнє подане більш ніж через рік з дня відкриття провадження у справі.

Таким чином, всупереч вимог частини третьої статті 261 КАС України, відповідна письмова заява («Пояснення») була подана з пропуском строку, встановленого імперативними нормами адміністративно процесуального кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 167 Кодексу адміністративного судочинства України будь-яка письмова заява, клопотання, заперечення повинні містити, зокрема, підстави заяви (клопотання, заперечення); інші відомості, які вимагаються цим Кодексом.

Якщо заяву (клопотання, заперечення) подано без додержання вимог частини першої цієї статті і ці недоліки не дають можливості її розглянути, або якщо вона є очевидно безпідставною та негрунтованною, суд повертає таку заяву (клопотання, заперечення) заявнику без розгляду (ч. 2 ст. 167 Кодексу адміністративного судочинства України).

При цьому, слід зазначити, що під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.

Підставою адміністративного позову є обставини (юридичні факти) і норми права, на яких у сукупності ґрунтуються вимоги позивача (предмет позову).

Збільшення чи зменшення розміру позовних вимог - це їх кількісна, а не якісна зміна. Зміна розміру позовних вимог може бути викликана уточненням розрахунку ціни позову, частковим виконання спірного зобов`язання відповідачем, тобто збільшити розмір позовних вимог можна лише тоді, коли вони виражені у певному цифровому еквіваленті, наприклад, у грошовому розмірі за тією ж раніше заявленою вимогою.

Зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин та правових підстав позову, на яких ґрунтується вимога позивача.

Одночасна зміна і предмета і підстав позову не допускається. Подання такої заяви не повинно призводити до заявлення по суті нового адміністративного позову.

У даному випадку, за висновком суду, подавши «пояснення» від 05.09.2022 року, в яких позивач заявив по суті нові позовні вимоги, які також передбачають нові окремі підстави оскарження (нові обставини, правові підстави, що були відсутні на час звернення з первинним позовом), позивачем по суті заявлено новий позов в рамках даної справи, що не відповідає вимогам ч. 1 ст. 47 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суд наголошує, що оскільки позивачем оформлення зміни позовних вимог не відбулось у встановленому законом порядку, а саме шляхом подання заяви про збільшення/зменшення позовних вимог, або зміну предмету чи підстав позову, натомість надані «пояснення», судом не виноситься ухвала про повернення без розгляду вказаних вимог, а суд залишає їх без розгляду, як безпідставні та необґрунтовані.

Обґрунтовуючи заявлений позов, позивач також зазначає про невиплату йому суми індексації заробітної плати.

Суд вважає за потрібне зазначити, що відповідно до ст.ст. 3, 4 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», індекс споживчих цін обчислюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері статистики, і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях.

Індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка.

Враховуючи, що останнє підвищення посадового окладу позивача відбулось у грудні 2013 року (базовий місяць для проведення індексації), а згідно даних Міністерства фінансів України, індекс інфляції у грудні 2013 та у січні 2014 року не перевищував 103 відсотка, індексація заробітної плати позивача не здійснювалася, що у свою чергу виключає можливість її виплати.

Вказані обставини підтверджені довідкою начальника відділу планово-фінансової діяльності та звітності Окружного адміністративного суду м. Києва від 20.08.2021 № 04-53/625/21 та роздруківкою індексів інфляції, що долучені до матеріалів справи.

Крім того, позивач вважає, що відповідачем не була виплачена компенсація за невикористані дні основної відпустки за період стажування.

Суд вважає вказані доводи позивача необґрунтованими і такими, що не підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до положень Розділу II «Загальні положення про договір» Цивільного кодексу України (далі також - ЦК України), договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України).

Договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору (частина перша статті 638 ЦК України).

Згідно статті 21 Кодексу законів про працю України (далі також - КЗпП України) трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем - фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець - фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Трудовим договором можуть встановлюватися умови щодо виконання робіт, які вимагають професійної та/або часткової професійної кваліфікації, а також умови щодо виконання робіт, які не потребують наявності у особи професійної або часткової професійної кваліфікації.

Частиною другою та третьою статті 23 КЗпП України регламентовано, що строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами. Роботодавець зобов`язаний інформувати працівників, які працюють за строковим трудовим договором, про вакансії, що відповідають їх кваліфікації та передбачають можливість укладення безстрокового трудового договору, а також забезпечити рівні можливості таких працівників для його укладення.

Статтею 24 КЗпП встановлено, що трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим, у тому числі, при укладенні трудового договору з фізичною особою.

Отже, з урахуванням наведених норм права вбачається, що строковий трудовий договір має бути укладений у письмовій формі, і про укладання такого договору (в тому числі із додержанням встановленої форми договору) повинні бути обізнані обидві сторони: як роботодавець, так і працівник.

З матеріалів справи вбачається, що між ОСОБА_1 та Окружним адміністративним судом міста Києва не укладався строковий трудовий договір. ОСОБА_1 був призначений на посаду секретаря судового засідання відповідно до наказу № 284/к від 05.09.2012 року.

Відповідно до абз. 1 ст. 6 Закону України «Про відпустки», щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору. При цьому обчислення стажу роботи, що дає право на щорічну відпустку здійснюється відповідно до правил ст. 9 вищевказаного Закону.

Таким чином, посилання позивача на те, що стажування має ознаки строкового трудового договору, у зв`язку з чим позивач заявляє вимогу про відшкодування йому компенсації за невикористану основну відпустку за період проходження стажування в ОАСК є необґрунтованим, оскільки офіційне працевлаштування відбулося 05 вересня 2012 року, а будь-які дії, які «мають ознаки строкового трудового договору» (в тому числі, стажування), мають бути належним чином оформленні у формі трудового договору.

Крім того,позивач вважає, що відповідачем не була виплачена сума компенсації за дні невикористаної додаткової відпустки.

Дослідженими доказами у справі судом встановлена необґрунтованість такої вимоги, в зв`язку із наступним.

Законом України «Про державну службу» від 17.11.2011 № 4050-VI, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, в статті 51 передбачено, що державному службовцю надається щорічна основна оплачувана відпустка тривалістю 30 календарних днів, якщо законом не передбачено більш тривалої відпустки, з виплатою грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати. Порядок надання державним службовцям додаткових оплачуваних відпусток визначається Кабінетом Міністрів України.

Порядком надання державним службовцям додаткових оплачуваних відпусток, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.06.2012 № 551 визначено механізм надання додаткових оплачуваних відпусток (далі - додаткова відпустка) державним службовцям.

Державним службовцям, які мають стаж державної служби понад п`ять років, надається додаткова відпустка тривалістю один календарний день. Починаючи з шостого року державної служби ця відпустка збільшується на один календарний день за кожний наступний рік роботи на державній службі. Тривалість додаткової відпустки не може перевищувати 15 календарних днів.

Так, оскільки позивач на момент звільнення не мав стажу державної служби понад п`ять років, додаткова відпустка не підлягала виплаті Окружним адміністративним судом міста Києва.

Щодо вирішення вимоги про стягнення з відповідача моральної шкоди в сумі 26 800 грн. суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно із ст.1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Згідно із ч. 2 ст. 25 Закону №393 громадянину на його вимогу і в порядку, встановленому чинним законодавством, можуть бути відшкодовані моральні збитки, завдані неправомірними діями або рішеннями органу чи посадової особи при розгляді скарги. Розмір відшкодування моральних (немайнових) збитків у грошовому виразі визначається судом.

Відповідно до пункту 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31 березня 1995 року №4, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

За приписами пункту 5 вищезазначеної Постанови Пленуму Верховного Суду України при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди з`ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача, вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України визначено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

З викладеного вбачається, що сам факт визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень не є безумовною і достатньою підставою для стягнення з нього моральної шкоди. У кожному випадку позивач повинен обґрунтувати заподіяння йому такої шкоди, зокрема пояснити в чому конкретно проявилося порушення його нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, що саме спричинило йому моральні страждання і в чому проявляється їхній взаємозв`язок з протиправними діями відповідача.

Тобто моральна шкода, як і будь-яка інша позовна вимога, є предметом доказування, а тому обов`язок доказування моральної шкоди покладається саме на ту сторону, яка просить про її стягнення.

Такий правовий висновок висловлений Верховним Судом у постанові від 16.07.2020 у справі № 822/3180/15 та від 04.03.2020 у справі №815/2215/15.

При цьому, Верховний Суд у постанові від 04.03.2020 у справі №815/2215/15 зазначив, що доказами, які дозволять суду встановити наявність моральної шкоди, її характер та обсяг, в даному випадку можуть бути, зокрема, довідки з медичних установ, виписки з історії хвороби, чеки за оплату медичної допомоги та придбання ліків, тощо.

Зважаючи на те, що позивачем не надано доказів, що прямо чи опосередковано підтверджують заподіяння йому сильних душевних страждань, шкоди здоров`ю, чи інших втрат немайнового характеру, з яких суд міг би встановити характер та обсяг моральних страждань і матеріальні витрати, понесені позивачем, підстави для задоволення позовних вимог про стягнення моральної шкоди - відсутні.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, зокрема чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення.

Відповідно до статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З урахуванням викладеного, системно проаналізувавши положення чинного законодавства України та надавши оцінку доказам, наявним у матеріалах справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

В зв`язку із відмовою у задоволенні позову, судові витрати, в т.ч. на правову допомогу, розподілу не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2, 6, 7, 8, 9, 10, 77, 90, 242-246, 250, 251, 255, 262, 295, 297 КАС України, суд -

в и р і ш и в:

У задоволенні адміністративного позову відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Балаклицький А. І.