Справа № 160/9819/23
Суддя: Захарчук-Борисенко Наталія Віталіївна
Дата ухвалення: 2023-09-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 вересня 2023 року Справа № 160/9819/23
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого суддіЗахарчук-Борисенко Н. В.
за участі секретаря судового засіданняВасильченко Є.А.
представник позивача представник відповідача представник третьої особи Ольховик-Красільнікова Л.П. Булах Є.Ю. Бойко Д.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби у Дніпропетровській області, треті особи: ОСОБА_2 , Управління СБУ в Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії
09.05.2023 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби у Дніпропетровській області, третя особа: ОСОБА_2 , в якій просить:
- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про відмову в наданні дозволу на імміграцію ОСОБА_1 ;
- зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області повторно розглянути заяву ОСОБА_2 про надання дозволу на імміграцію ОСОБА_1 від 15.10.2021 року та прийняти рішення з урахуванням висновків суду.
В обгрунтування позовних вимог позивач вказує, що рішення про відмову в наданні дозволу на імміграцію є протиправним, так як позивач не відноситься до жодного з пунктів ст. 10 Закону України «Про імміграцію», за якими може бути відмовлено у наданні дозволу на імміграцію, а тому оскаржуване рішення підлягає скасуванню. Окрім того, позивач є дочкою ОСОБА_2 , яка має посвідку на постійне проживання, та ОСОБА_3 , громадянина України, тому є об`єктивні підстави вважати, що позивач прибула на територію України з метою возз`єднання з сім`єю та, у свою чергу, має право на отримання дозволу на імміграцію. Позивачем також вказується, що у її свідоцтві про народження відсутні відомості про батька, проте подано позовну заяву до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області про визнання батьківства (справа №175/1461/23).
Ухвалою суду від 19.05.2023 року прийнято адміністративний позов до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи у письмовому провадженні в порядку статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України.
01.06.2023 року представником відповідача подано відзив на позовну заяву, в якому заперечується проти задоволення позовних вимог, зважаючи на їх безпідставність та необгрунтованість. Відповідач зауважує, що ГУ ДМС у Дніпропетровській області не наділений повноваженнями роз`яснювати або тлумачити висновки чи твердження СБУ, вчиняти будь-які дії, що входять до повноважень органів СБУ, Національної поліції тощо, та спрямовані на виконання завдань цих органів, покладених на них законодавством. Разом з тим, чинним законодавством не передбачено повноважень органів ДМС України щодо здійснення перевірки інформації, наданої уповноваженим органом, адже така інформація, надана органом СБУ у межах його компетенції, а тому є достовірною. Після надходження відповіді СБУ на запит щодо наявності або відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію позивачу, ГУ ДМС у Дніпропетровській області діяло відповідно до прямої норми закону.
Ухвалою від 07.06.2023 року заяву представника Головного управління Державної міграційної служби у Дніпропетровській області про розгляд справи у судовому засіданні задоволено та ухвалено здійснювати подальший розгляд адміністративної справи №160/9819/23 за правилами загального позовного провадження.
15.06.2023 року представником позивача подано додаткові пояснення по справі, відповідно до яких 08.05.2023 року Дніпропетровським районним судом Дніпропетровської області було винесено рішення у справі №175/1461/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про визнання батьківства, яким позов ОСОБА_1 задоволено у повному обсязі та визнано громадянина України ОСОБА_3 батьком ОСОБА_1 . Означене рішення не оскаржувалось і набрало законної сили 08.06.2023 року. Отже, враховуючи що рішенням суду підтверджено факт того, що батьком ОСОБА_1 є громадянин України ОСОБА_3 , є ґрунтовні підстави вважати, що позивач прибула до України з метою возз`єднання з сім`єю та в свою чергу має право на отримання дозволу на імміграцію.
Ухвалою від 15.06.2023 року залучено до участі у справі №160/9819/23 в якості третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Управління Служби безпеки України у Дніпропетровській області.
19.08.2023 року представником третьої особи подано пояснення щодо позовної заяви ОСОБА_1 про визнання протиправним та скасування рішення про відмову у наданні дозволу на імміграцію. Так, на виконання вимог пункту 14 Порядку №1983 відповідачем направлено запит до Управління СБУ щодо перевірки наявності чи відсутності підстав для отримання дозволу на імміграцію в Україну громадянки рф ОСОБА_1 . За результатами здійснення перевірки, в службових матеріалах, інформаційних масивах та базах даних СБУ, Управлінням СБУ поінформовано Відповідача (лист від 28.12.2022 року №55/2-4370нт-вих), в якому зазначено: «Управлінням СБ України у Дніпропетровській області відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 24 ЗУ «Про Службу безпеки України» отримано інформацію, яка свідчить, що подальше документування громадянки рф ОСОБА_1 , дозволом на імміграцію недоцільно, на підставі п.6 ст. 10. ЗУ «Про імміграцію» (інформація, документи і матеріали, які стали підставою для формування листа від 28.12.2022 року №55/2-4370нт-вих, містять гриф секретності «Таємно»). У подальшому відповідачем на підставі отриманих відомостей від Управління СБУ прийнято рішення про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну громадянці рф ОСОБА_1 , на підставі пункту 6 статті 10 Закону №2491-ІІІ.
Ухвалою від 14.09.2023 року витребувано від Управління Служби безпеки України у Дніпропетровській області належним чином засвідчені документи, на підставі яких ним прийнято й сформовано лист від 28.12.2022 року №55/2-4370нт-вих.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши доводи та аргументи сторін у судових засіданнях, суд встановив наступні обставини.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 , є громадянкою російської федерації, що підтверджується копією паспорта 51№ НОМЕР_1 .
ОСОБА_2 звернулась до відповідача із заявою та необхідними документами, про надання дозволу на імміграцію в Україну її доньці, ОСОБА_1 , яка є дитиною громадянина України, що підтверджено рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 08.05.2023 року по справі №175/1461/23, яким визнано громадянина України ОСОБА_3 батьком ОСОБА_1 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Челябінську Челябінської області росії, про що складено актовий запис про народження №413 від 16.03.2004 року відділом РАЦС адміністрації Ленінського району м. Челябінська.
Листом №55/2-4370нт-вих від 23.12.2022 року Управління Служби безпеки України у Дніпропетровській області повідомило відповідача про те, що відповідно до п. 13 ч.1 ст. 24 Закону України «Про Службу безпеки України» ним отримано інформацію, яка свідчить зо подальше документування громадянки рф ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , дозволом на імміграцію недоцільно, на підставі п. 6 ст. 10 ЗУ «Про імміграцію».
11.01.2023 року відповідачем затверджено висновок відповідно до якого вважається за доцільне: прийняти відносно громадянки рф ОСОБА_1 рішення про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну на підставі п. 6 ч.1 ст. 10 Закону України «Про імміграцію».
Не погоджуючись з таким рішенням відповідача, позивач звернулась до суду з відповідним позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає таке.
Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства, визначає Закон України від 07.06.2001 року №2491-ІІІ «Про імміграцію» (далі - Закон №2491).
Згідно із статтею 10 Закону №2491, дозвіл на імміграцію не надається:
1) особам, засудженим до позбавлення волі на строк більше одного року за вчинення діяння, що відповідно до законів України визнається злочином, якщо судимість не погашена і не знята у встановленому законом порядку;
2) особам, які вчинили злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людяності та людства, як їх визначено в міжнародному праві, або розшукуються у зв`язку із вчиненням діяння, що відповідно до законів України визнається тяжким злочином, або їм повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, досудове розслідування якого не закінчено;
3) особам, хворим на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я;
4) особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи;
5) особам, яким на підставі закону заборонено в`їзд на територію України;
6) в інших випадках, передбачених законами України.
Порядок провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затверджено постановою КМУ від 26.12.2002 року №1983.
Відповідно до п.9 Порядку №1983, МВС, органи Національної поліції, СБУ та її регіональні органи, Держприкордонслужба відповідно до компетенції вживають у місячний строк за зверненням ДМС, її територіальних органів та територіальних підрозділів заходів: до виявлення серед осіб, які подали заяву про надання дозволу на імміграцію, таких, яким дозвіл на імміграцію не може бути наданий відповідно до статті 10 Закону України "Про імміграцію"; до встановлення відомостей, що можуть бути підставою для скасування дозволу на імміграцію згідно із статтею 12 Закону України "Про імміграцію".
Згідно із п.14 Порядку №1983, територіальні органи і підрозділи після отримання документів від зазначених у пунктах 12 і 13 цього Порядку органів перевіряють у місячний термін правильність їх оформлення, з`ясовують у межах своєї компетенції питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, передбачених статтею 10 Закону України "Про імміграцію", надсилають відповідні запити до МВС, органів Національної поліції, регіональних органів СБУ та Держприкордонслужби.
МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ та Держприкордонслужба проводять відповідно до компетенції у місячний строк після надходження таких запитів перевірку з метою виявлення осіб, яким дозвіл на імміграцію не надається. Про результати перевірки інформується орган, який надіслав запит.
Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 24 Закону України від 25.03.1992 року №2229-ХІІ «Про Службу безпеки України» (далі - Закон №2229), вказаний орган має право брати участь у розробці заходів і вирішенні питань, що стосуються в`їзду в Україну та виїзду за кордон, перебування на її території іноземців та осіб без громадянства, прикордонного режиму і митних правил, приймати рішення про заборону в`їзду в Україну іноземцю або особі без громадянства, про скорочення строку тимчасового перебування іноземця та особи без громадянства на території України, про примусове повернення іноземця або особи без громадянства в країну походження або третю країну.
Статтею 2 Закону №2229 унормовано, що на Службу безпеки України покладається у межах визначеної законодавством компетенції захист державного суверенітету, конституційного ладу, територіальної цілісності, науково-технічного і оборонного потенціалу України, законних інтересів держави та прав громадян від розвідувально-підривної діяльності іноземних спеціальних служб, посягань з боку окремих організацій, груп та осіб, а також забезпечення охорони державної таємниці.
Частиною 1 статті 8 Закону №2229, передбачено, що Служба безпеки України взаємодіє з державними органами, підприємствами, установами, організаціями та посадовими особами, які сприяють виконанню покладених на неї завдань.
Відповідно до ч.1 ст. 1 Закону України від 21.06.2018 року №2469-VIII «Про національну безпеку України» (далі - Закон №2469) загрози національній безпеці України - це явища, тенденції і чинники, що унеможливлюють чи ускладнюють або можуть унеможливити чи ускладнити реалізацію національних інтересів та збереження національних цінностей України; національна безпека України - захищеність державного суверенітету, територіальної цілісності, демократичного конституційного ладу та інших національних інтересів України від реальних та потенційних загроз; національні інтереси України - життєво важливі інтереси людини, суспільства і держави, реалізація яких забезпечує державний суверенітет України, її прогресивний демократичний розвиток, а також безпечні умови життєдіяльності і добробут її громадян.
Статтею 19 Закону №2469, передбачено, що Служба безпеки України є державним органом спеціального призначення з правоохоронними функціями, що забезпечує державну безпеку, здійснюючи з неухильним дотриманням прав і свобод людини і громадянина: 1) протидію розвідувально-підривній діяльності проти України; 2) боротьбу з тероризмом; 3) контррозвідувальний захист державного суверенітету, конституційного ладу і територіальної цілісності, оборонного і науково-технічного потенціалу, кібербезпеки, інформаційної безпеки держави, об`єктів критичної інфраструктури; 4) охорону державної таємниці.
Вирішуючи спір між сторонами, суд виходить з того, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом (стаття 33 Конституції України).
Таким чином, законодавець вправі, керуючись принципом законності запровадити обмеження на перебування території України щодо громадян інших країн.
З метою постійного моніторингу підстав, які обмежують право осіб перебувати на території України, державою створено інституційну структуру органів до компетенції яких, серед іншого, віднесено забезпечення, збереження та відстоювання інтересів держави.
На рівні Основного Закону України записано, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (стаття 3). У той же час, захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу (стаття 17).
Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що Управління СБУ в Дніпропетровській області наділене повноваженнями повідомляти УДМС інформацію про невідповідність інтересам держави та національній безпеці перебування окремих осіб на території України. Більше того, для того щоб поставити під загрозу національну безпеку та національні інтереси іноземець не обов`язково повинен учинити суспільно-небезпечне діяння, позаяк останнє утворює самостійну правову підставу для відмови у наданні дозволу на імміграцію.
ОСОБА_1 та її представник наголошують на тому, що нею не вчинялось суспільно-небезпечне діяння, не порушувала права інших осіб, не вчинялись дії для загрози національній безпеці України та громадському порядку в Україні. Окрім того, ОСОБА_1 є донькою громадянина України, що підтверджено рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 08.05.2023 року по справі №175/1461/23, яким визнано громадянина України ОСОБА_3 батьком ОСОБА_1 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Челябінську Челябінської області росії, про що складено актовий запис про народження №413 від 16.03.2004 року відділом РАЦС адміністрації Ленінського району м. Челябінська.
З матеріалів справи вбачається, що відповідачем від Управління СБУ у Дніпропетровській області отримано лист №55/2-4370нт-вих від 23.12.2022 року про недоцільність подальшого документування громадянки рф ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , дозволом на імміграцію, на підставі п. 6 ст. 10 Закону України «Про імміграцію», відтак ГУ ДМС у Дніпропетровській області прийнято рішення про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну.
25.09.2023 року на виконання ухвали суду від 14.09.2023 року до режимно-секретного відділу Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла довідка Управління СБУ у Дніпропетровській області від 03.08.2023 року за обліковим №55/2-5633-т з грифом секретності «Таємно».
Досліджуючи матеріали справи, судом встановлено, що у долученому відповідачем до матеріалів справи, Висновку за результатами розгляду заяви громадянки російської федерації ОСОБА_1 про надання дозволу на імміграцію в Україну, який затверджений 11.01.2023 року, підставою для формування відповідачем висновку про відмову в наданні дозволу на імміграцію, стала інформація, отримана від Головного управління СБУ у Дніпропетровській області.
З цих підстав, суд доходить висновку, що відповідач вірно виходив з того, що лист Управління СБУ в Дніпропетровській області стосовно того, що надання дозволу іноземцю на постійне проживання в Україні суперечить національній безпеці та національним інтересам України, слід кваліфікувати за п.6 ч.1 ст.10 Закону №2491-ІІІ, як інші підстави для відмови у наданні дозволу на імміграцію.
При цьому, суд не може надати правової оцінки самій інформації, яка була покладена у підставу оскаржуваного рішення, оскільки орган, який її надав Управління СБУ у Дніпропетровській області - не є відповідачем у справі та вимога щодо оскарження дій цього органу стосовно надання вказаної інформації як такої, що не відповідає дійсності, позивачем заявлена не була.
Оскільки відповідач під час прийняття оскаржуваного рішення діяв на підставі та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, то суд дійшов висновку щодо ухвалення рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
Інші доводи та аргументи сторін враховані, проте не є такими, що спростовують вищезазначені висновки суду.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Згідно ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Розподіл судових витрат не здійснюється у відповідності до ст. 139 КАС України.
Керуючись ст. 9, 14, 73 - 78, 90, 139, 143, 242 - 246, 250, 255, 257 - 262 , Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби у Дніпропетровській області, треті особи: ОСОБА_2 , Управління СБУ в Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії залишити без задоволення.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення суду складений 03 жовтня 2023 року.

Суддя Н.В. Захарчук-Борисенко