Справа № 520/25431/23
Суддя: Сліденко А.В.
Дата ухвалення: 2023-10-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

про повернення позову

03 жовтня 2023 р. справа № 520/25431/23

Cуддя Харківського окружного адміністративного суду Сліденко А.В., розглянувши матеріали адміністративного позову Головного управління Національної поліції в Харківській області (далі за текстом - позивач, заявник) до ОСОБА_1 про стягнення вартості предметів однострою,

встановив:

Спір склався у сфері правовідносин щодо проходження публічної служби в поліції.

Відповідач був звільнений з поліцейської служби 22.05.2022 р.

До суду позов подано 12.09.2023, тобто по минуванню півтора року від настання події повної та вичерпної обізнаності суб`єкта владних повноважень із станом розрахунків із найманим публічним працівником.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 13.09.2023 позов було залишено без руху з наданням строку на усунення недоліків шляхом подання юридично умотивованого та документально доведеного клопотання про поновлення пропущеного строку звернення до суду з викладенням поважних причин несвоєчасного вчинення процесуальної дії, зумовлених нездоланним та невідворотним впливом об`єктивних факторів, відвернення яких знаходилось поза волею та фізичними можливостями заявника.

До суду 25.09.2023 надійшла заява представника позивача про поновлення строку звернення до суду, у якій викладено низку міркувань, з яких, на думку владного суб`єкта, беззаперечно вбачається, що законодавець свідомо у пункті 8 частини 4 статті 169 КАС України передбачив відсильну норму не до частини 5 статті 122 КАС України, не до частини 2 та 5 статті 122 КАС України, а тільки до частини 2 статті 122 КАС України, а тому у постановах Верховного Суду від 26.02.2019р. у справі № 826/14908/18 та від 12.05.2022р. у справі № 420/9673/20 зазначено, що суб`єкт владних повноважень має право звертатися до суду про стягнення грошових коштів після закінчення шестимісячного строку.

Вирішуючи питання поважності причин несвоєчасного подання позову, суд виходить із таких підстав та мотивів.

Згідно з ч.1 ст.118 КАС України процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом.

Строк звернення до суду є процесуальним строком, установленим законом (а відтак, не може бути невідомий учасникам суспільних відносин наперед) і за загальним правилом є проміжком часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів.

Суд вважає, що у контексті п.9 ч.3 ст.2, ч.2 ст.44, ч.1 ст.45 КАС України метою запровадження процесуальних строків є: 1) дотримання принципу правової визначеності; 2) дисциплінування учасників судочинства; 3) досягнення юридичної визначеності у публічних відносинах; 4) стимулювання учасників добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків; 5) обмеження часу, протягом якого правовідносини можуть вважатися спірними.

За правовою позицією постанови Великої Палати Верховного Суду від 27.07.2023р. у справі №990/154/22: 1) порівняльний аналіз словоформ дізналася та повинна була дізнатися дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх прав. Незнання про порушення через неналежну реалізацію своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду; 2) Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності в публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними. Тривалість строку звернення до суду не змінюється залежно від того, коли було реалізоване право на позов.

До кола поважних причин пропуску процесуального строку можуть бути віднесені реально існуючі обставини фактичної дійсності, які не залежать від внутрішньої волі заінтересованої особи, мали місце протягом перебігу пропущеного строку і створюють істотні та обєктивно непереборні чи нездоланні перешкоди або труднощі у виконанні конкретної процесуальної дії у межах встановленого законом проміжку часу, у тому числі і дії з подання позову (постанова Верховного Суду від 21.04.2021р. у справі №640/25046/19, постанова Верховного Суду від 06.04.2023р. у справі №320/7204/21).

Докази існування цих обставин відповідно до ч.1 ст.77, ч.2 ст.79, ч.1 ст.123, ч.2 ст.123, ч.4 ст.161, ч.6 ст.161 КАС України повинні бути подані до суду разом із позовом, бо на етапі відкриття провадження у справі у суду відсутні повноваження витребовувати будь-які докази.

Такий висновок цілком корелюється із правовою позицією постанови Верховного Суду від 31.03.2021р. по справі №520/3047/2020 та постанови Верховного Суду від 19.12.2022р. у справі №420/13281/20, де указано, зокрема, що суд вивчає лише ті докази, що надійшли разом з позовною заявою.

Отже, на стадії вирішення питання про прийняття позову до розгляду суд досліджує та оцінює саме надані позивачем докази виключно у контексті подання позову із дотриманням вимог ч.2 ст.122, ч.1 ст.123, ч.6 ст.161, ч.1 ст.169, ч.2 ст.171 КАС України.

Відтак, позивач під час звернення до суду у тексті відповідного процесуального документа повинен зазначити дату обізнаності з порушенням права та подати на підтвердження доводу з даного приводу належні, допустимі, достатні та достовірні докази, а суд повинен перевірити юридичну спроможність та фактичну доказанність задекларованого позивачем твердження, але не має обов`язку у разі невиконання позивачем вимог процесуального закону у цій частині за власною ініціативою пересвідчуватись у справжньому існуванні будь-яких інших причин пропуску строку звернення до суду, окрім тих, які були зазначені власне позивачем.

При цьому суд зважає, що за правовою позицією, сформульованою у постанові Верховного суду від 14.09.2023р. у справі №520/12477/22 поновлення встановленого процесуальним законом строку для звернення до адміністративного суду здійснюється у розумних межах та лише у виняткових, особливих випадках, виключно за наявності обставин об`єктивного і непереборного характеру (підтверджених доказами), які істотно ускладнили або унеможливили своєчасну реалізацію права звернення до адміністративного суду за захистом порушених прав, свобод або законних інтересів.

Відтак, під час вирішення питання про наявність або відсутність підстав для поновлення пропущеного процесуального строку суд повинен уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості.

Зважаючи на ч.1 ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", рішення Європейського суду з прав людини від 14.10.2010р. по справі «Щокін проти України» (Shchokin v. Ukraine, заяви № 23759/03 та 37943/06) та рішення Європейського суду з прав людини від 07.07.2011р. по справі «Серков проти України» (Serkov v. Ukraine, заява № 39766/05), суд вважає, що зміст принципу "належного урядування" був розтлумачений Європейським судом з захисту прав людини, зокрема, у справах "Лелас проти Хорватії" та "Рисовський проти України" та полягає у тому, що "держава, чиї органи влади не дотримувалися своїх власних внутрішніх правил та процедур, не повинна отримувати вигоду від своїх правопорушень та уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки, зробленої органами державної влади, повинна нести держава, а помилки не повинні виправлятися за рахунок зацікавленої особи, особливо якщо при цьому немає жодного іншого приватного інтересу", а "…у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб…".

Тобто, виходячи з принципу "належного урядування", державні органи загалом зобов`язані діяти в належний спосіб, а держава не повинна отримувати вигоду у вигляді відкриття провадження у справах, строк звернення до суду в яких не дотримано.

У розумінні ст.1 Закону України від 06.09.2012р. №5207-VI "Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні" дискримінація - ситуація, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними, зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

Тому суд вважає, що критерії наслідків фінансової спроможності особи в оплаті судового збору повинні однаково застосовуватись до усіх учасників суспільних відносин (як до суб"єктів владних повноважень, так і до приватних осіб).

Тому обставина відсутності у суб"єкта владних повноважень коштів в оплату судового збору не може бути визнана сама по собі поважною причиною безумовного виправдання пропуску строку звернення до суду (як безвідносно до факту відсутності таких призначень у кошторисі бюджетної установи, так і безвідносно до факту тривалості процедури комунікації із розпорядником бюджетних коштів вищого рівня з метою отримання відповідних асигнувань), позаяк протилежне тлумачення неминуче призводить до погіршення правового становища інших учасників суспільних відносин із категорії приватних осіб за критерієм здатності/нездатності провести платіж в оплату судового збору.

Натомість суд вважає, що відсутність коштів в оплату судового збору з огляду на обізнаність учасника суспільних відносин із тривалістю процесуального строку звернення до суду як відносно суб"єкта владних повноважень, так і відносно приватної особи може бути кваліфікована у якості поважної причини пропуску строку звернення до суду виключно у разі існування "надзвичайного випадку" і виникнення потреби у захисті права чи інтересу, котрі є життєво важливим для забезпечення функціонування такої особи.

У межах спірних правовідносин існування такого "надзвичайного випадку" судом не виявлено.

Обставини зносин між суб"єктами владних повноважень як розпорядниками бюджетних коштів нижчого рівня та суб"єктами владних повноважень як розпорядниками бюджетних коштів вищого рівня з приводу виділення коштів на виконання рішень судів та оплату судового збору є суто внутрішньою комунікацією органів державної влади різних ланок управління, управлінські рішення у межах цих процесів повинні прийматись з урахуванням визначених процесуальним законом строків звернення до суду, результати цих взаємовідносин об"єктивно нездатні створити для суб"єкта владних повноважень "покращені умови захисту порушеного права" порівняно з іншими учасниками суспільних відносин.

Тому у межах даного конкретного випадку поновлення строку звернення до суду і прийняття позову до розгляду не може бути кваліфіковано інакше, ніж прояв надмірної гнучкості.

Суддя змушений повторно наголосити, що спори стосовно проходження публічної служби охоплюють спори, які виникають з моменту прийняття особи на посаду і до її звільнення, зокрема й питання відшкодування зайво отриманого грошового забезпечення, навіть якщо подання відповідного позову про їх відшкодування відбувається після її звільнення з публічної служби, а тому до таких спорів підлягають застосуванню приписи ч. 5 ст.122 КАС України.

Отже, у цьому випадку як до вимоги приватної особи, так і до вимоги суб`єкта владних повноважень підлягає застосуванню місячний строк звернення до суду.

Вказане узгоджується з правовим висновком, викладеним Верховним Судом у постанові від 17.09.2020 по справі №540/1862/19.

У тексті позову заявник фактично визнав обставину недотримання ним строку звернення до суду в 1 місяць, і пояснив цю обставину власним судженням про застосування до спірних правовідносин строку звернення до суду у 3 місяці, який має розпочинати відлік після спливу 6 місяців з дня видання рішення суб`єкта владних повноважень про відшкодування коштів.

В обґрунтування цього твердження заявник посилається на положення п. 8 ч. 4 ст. 169 КАС України, згідно з якими позовна заява повертається позивачеві, якщо позовну заяву із вимогою стягнення грошових коштів, яка ґрунтується на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, подано суб`єктом владних повноважень до закінчення строку, визначеного частиною другою статті 122 цього Кодексу.

Проте, суддя повторно відзначає, що текст наказу ГУ НП в Харківській області від 30.04.2022 № 227о/с не містить спрямованого на адресу відповідача владного припису з приводу проведення грошового платежу у розмірі 10182,62 грн.

Вимога владного суб`єкта про стягнення коштів у даному конкретному випадку ґрунтується не на рішенні суб`єкта владних повноважень, а на обставині існування у колишнього поліцейського обов"язку відшкодувати вартість предметів однострою особистого користування, строк експлуатації яких не закінчився на момент припинення проходження особою поліцейської служби.

Відповідач був звільнений з поліцейської служби 22.05.2022 р.

Станом на календарну дату подання цього позову (12.09.2023р.) збігли усі строки звернення до суду суб"єкта владних повноважень (як визначені ч.5 ст.122 КАС України, так і визначені ч.2 ст.122 КАС України, а також і самостійно вигадані заявником у якості помилкової кореспонденції абз.1 ч.2 ст.122 та абз.2 ч.2 ст.122 КАС України із підсумковим результатом у 9 місяців від дати припинення поліцейської служби).

Обставини взаємодії між заявником та розпорядником бюджетних коштів вищого рівня з метою отримання коштів для оплати судового збору; обставини обсягу стягнень коштів за судовими рішеннями; обставини комунікації між заявником та відповідачем із застосуванням засобів поштового зв`язку; обставини поточного робочого навантаження та штатної і реальної кількості працівників суб"єкта владних повноважень у даному конкретному випадку не можуть бути кваліфіковані судом у якості дійсно поважних причин пропуску строку звернення до суду, адже усі ці аргументи є явно та очевидно юридично неспроможними відносно випадку звернення до суду приватної особи, а тому мають бути аналогічно кваліфіковані і у відносно суб"єкта владних повноважень.

Відсутність поданих заявником на вимогу суду доказів поважності причин пропуску строку звернення до суду згідно з ч.2 ст.123, ч.6 ст.161, п.1 ч.4 ст.169 КАС України зумовлюють прийняття процесуального рішення про повернення позову.

Керуючись ст.ст.8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст.4-12, 118, 121-123, 160, 169, 161, 171, 173, 241-243, 248, 256, 295 КАС України, суддя -

ухвалив:

1.Викладені у клопотанні від 25.09.2023р. причини пропуску строку звернення до суду - визнати неповажними.

2.Клопотання від 25.09.2023р. про поновлення строку звернення до суду - залишити без задоовлення.

3.Вимоги ухвали Харківського окружного адміністративного суду від 13.09.2023р. у справі №520/25431/23 - визнати невиконаними.

4.Позов - повернути.

5.Роз`яснити, що повернення позову не позбавляє права повторного звернення.

6.Копію ухвали надіслати заявникові.

7.Роз`яснити, що рішення підлягає оскарженню шляхом подання апеляційної скарги у строк згідно з ч. 1 ст. 295 КАС України, тобто протягом 15 днів з дати складення повного судового рішення, а набирає законної сили відповідно до ст. 256 КАС України, тобто негайно після підписання.

Суддя Сліденко А.В.