Справа № 480/2809/23
Суддя: О.В. Соп'яненко
Дата ухвалення: 2023-10-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
03 жовтня 2023 року Справа № 480/2809/23
Суддя Сумського окружного адміністративного суду Соп`яненко О.В., перевіривши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Сумської обласної прокуратури про визнання бездіяльності протиправною, стягнення вихідної допомоги та середнього заробітку,
В С Т А Н О В И В:
- визнати протиправною бездіяльність Сумської обласної прокуратури щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 на підставі наказу керівника Сумської обласної прокуратури від 18.03.2021 № 200к вихідної допомоги при звільненні в розмірі середньомісячного заробітку, що становить 22 636 грн. 38 коп.;
- стягнути з Сумської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу при звільненні у розмірі середньомісячної заробітної плати 22 636 грн. 38 коп., обчислення якої здійснено відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100;
- стягнути з Сумської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з 19.03.2021 по день постановлення судового рішення, з урахуванням середньоденного розміру заробітної плати в розмірі 1160 грн. 84 коп.
Позовні вимоги мотивовані тим, що наказом керівника Сумської обласної прокуратури №200к від 18.03.2021, на підставі п. 9, ч.1 ст 51 Закону України "Про прокуратуру", позивача з 19.03.2021 звільнено з посади прокурора Кролевецького відділу Шосткинської місцевої прокуратури Сумської області, однак, при звільненні позивачу не було виплачено всіх належних сум, а саме вихідної допомоги при звільненні.
Ухвалою суду від 05.04.2023 залишено позовну заяву без руху, у зв`язку з пропущеним строком зверення до суду, встановлено позивачу 10-денний строк з моменту отримання копії ухвали для усунення недоліків позовної заяви, шляхом надання суду заяви про поновлення пропущеного строку та інших недоліків.
12.04.2023 до суду від позивача надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви.
Ухвалою суду від 17.04.2023 продовжено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні в ній докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 16.08.2006 по 19.03.2021 працював в органах прокуратури на різних прокурорсько-слідчих посадах, з 28.12.2018 призначений на посаду прокурора Кролевецького відділу Шосткинської місцевої прокуратури Сумської області.
Наказом прокурора Сумської області № 200к від 18.03.2021 позивача звільнено з посади прокурора Кролевецького відділу Шосткинської місцевої прокуратури Сумської області за п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру», тобто у зв`язку з ліквідацією чи реорганізацією органу прокуратури, в якому вона обіймала посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.
Наказ прокурора Сумської області №200к від 18.03.2021 винесено відповідно до вимог ст. 11 Закону України «Про прокуратуру», п. 19 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури».
Крім того, усупереч вимог чинного законодавства про працю позивачу не виплачено вихідну допомогу у день звільнення. У зв`язку з цим позивач 21.03.2023 звернувся до Сумської обласної прокуратури із запитом про надання інформації щодо виплати вихідної допомоги при звільненні відповідно до ст. 44 КЗпП України. Листом №27-89 вих-23 від 23.03.2023 відповідач відмовив позивачу у нарахуванні та виплати вихідної допомоги при звільненні.
Вважаючи, що Сумською обласною прокуратурою безпідставно не здійснено нарахування і виплату вихідної допомоги при звільненні, передбаченої ст. 44 КЗпП України, позивач звернулася до суду з відповідним позовом.
Представник відповідача подав до суду відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги є необгрунтованими та задоволенню не підлягають, виходячи, що з наказу керівника Сумської обласної прокуратури № 200к від 18.03.2021, підставою звільнення позивача було рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації № 1 від 09.03.2021, позивача з 18.03.2021 звільнено з посади прокурора Кролевецького відділу Шосткинської місцевої прокуратури Сумської області. Рішенням від 08.02.2022 №480/2675/21 підтверженно законність законність звільнення позивача на підставі п.9 ч.І ст. 51 Закону № 1697-VII та доведено той факт, що прийняття керівником Сумської обласної прокуратури відповідного рішення відбулось не внаслідок завершення процесу ліквідації чи реорганізації органу прокуратури чи завершення процедури скорочення чисельності прокурорів органу прокуратури, а виключно внаслідок настання події - прийняття рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації прокурором.
Разом з цим наявність підстав для виплати вихідної допомоги за положеннями ст. 44 КЗпП України чітко визначено, та ця норма підлягає застосуванню лише при наявності певних обставин, визначених у п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, а саме при умові ліквідації, реорганізації чи скороченні чисельності працівників, тобто незалежних від працівника обставин.Тому звільнення ОСОБА_1 на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону № 1697-УІІ за наслідками неуспішного проходження позивачем атестації не є тотожнім звільненню за підставами, визначеними у п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.
При цьому, Законом України № 1697-УІІ не передбачено у разі звільнення прокурора на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 цього Закону виплату вихідної допомоги. У свою чергу, ст. 44 КЗпП України також не передбачає можливості виплати вихідної допомоги у розмірі середнього місячного заробітку працівникові у разі припинення трудового договору на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону № 1697-УІІ (при відсутності фактів ліквідації, реорганізації чи скорочення).
Відповідно до цього вимоги ОСОБА_1 про виплату вихідної допомоги у зв`язку з його звільненням на підставі положень вимог п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону № 1697-VII внаслідок відсутності фактів ліквідації, реорганізації чи скорочення чисельності працівників органів прокуратури є безпідставними та необгрунтованими.
Ухвалою 25.05.2023 було відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про залишення позовної заяви без розгляду.
Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд виходить з наступного.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Законом України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII (далі - Закон 1697-VII) забезпечуються гарантії незалежності прокурора, зокрема щодо особливого порядку його призначення на посаду, звільнення з посади, притягнення до дисциплінарної відповідальності, тощо.
Статтею 4 Закону № 1697-VII встановлено, що організація та діяльність прокуратури України, статус прокурорів визначаються Конституцією України, цим та іншими законами України, чинними міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Статтею 51 Закону № 1697-VII передбачено загальні умови звільнення прокурора з посади, припинення його повноважень на посаді.
Так, відповідно до пункту 9 частини першої даної статті прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.
Згідно із підп. 2 п. 19 розділу ІІ Прикінцеві і перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органі прокуратури" № 113-IX від 19.09.2019 прокурори, які на день набрання чинності цим Законом займають посади у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, звільняються Генеральним прокурором, керівником регіональної (обласної) прокуратури з посади прокурора на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України "Про прокуратуру" за умови настання однієї із наступних підстав: рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури.
Законом України від 19 вересня 2019 року № 113-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» статтю 51 Закону № 1697-VII доповнено частиною п`ятою, відповідно до якої на звільнення прокурорів з посади з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої цієї статті, не поширюються положення законодавства щодо пропозиції іншої роботи та переведення на іншу роботу при звільненні у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, щодо строків попередження про звільнення, щодо переважного права на залишення на роботі, щодо переважного права на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, щодо збереження місця роботи на період щорічної відпустки та на період відрядження.
Законом України "Про прокуратуру" та Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури" не врегульовано питання виплати вихідної допомоги у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури, або в разі неуспішного проходження атестації.
Нормою, що визначає порядок виплати вихідної допомоги у разі звільнення, є стаття 44 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).
При цьому, Конституційний Суд України у Рішенні від 7 травня 2002 року № 8-рп/2002 зазначав, що Конституція України гарантує кожному судовий захист його прав у межах конституційного, цивільного, господарського, адміністративного і кримінального судочинства України. Норми, що передбачають вирішення спорів, зокрема про поновлення порушеного права, не можуть суперечити принципу рівності усіх перед законом та судом і у зв`язку з цим обмежувати право на судовий захист. Правове регулювання Конституцією України та спеціальними законами України спеціального статусу посадових осіб не означає, що на них не можуть не поширюватися положення інших законів щодо відносин, не врегульованих спеціальними законами.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 17 лютого 2015 року у справі № 21-8а15, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. Аналогічна позиція неодноразово була висловлена і Верховним Судом, зокрема, у постановах від 31 січня 2018 року у справі № 803/31/16, від 30 липня 2019 року у справі № 804/406/16, від 8 серпня 2019 року у справі № 813/150/16. КЗпП України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини (стаття 1 Кодексу).
Статтею 40 КЗпП України встановлено що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої даної статті).
Відповідно до частини четвертої статті 40 КЗпП України особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частини першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.
Згідно зі статтею 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» внесені зміни також і до КЗпП України, а саме: статтю 32 доповнено частиною п`ятою такого змісту: «Переведення прокурорів відбувається з урахуванням особливостей, визначених законом, що регулює їхній статус»; статтю 40 доповнено частиною п`ятою такого змісту: «Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус»; частину дев`яту статті 252 після слів «дисциплінарної відповідальності та звільнення» доповнено словами і цифрами «а також положення частин другої і третьої статті 49-4 цього Кодексу».
Таким чином, внесені Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» зміни до КЗпП України не визначають особливостей регулювання трудових відносин прокурорів, а лише передбачають, що ці особливості встановлюються спеціальним законом.
Натомість, частиною п`ятою статті 51 Закону № 1697-VII та частиною четвертою статті 40 КЗпП України передбачений виключний перелік випадків, коли на правовідносини щодо звільнення прокурорів не поширюються положення КЗпП України. Разом з тим, до такого переліку не включено виплату вихідної допомоги при звільненні прокурора, а отже не заборонено застосування положень статті 44 КЗпП України при вирішенні спірного питання.
Судом встановлено, що позивача звільнено з посади на підставі п.9, ч.1 ст 51 Закону України "Про прокуратуру" № 1697-VII від 14.10.2014.
Відтак, стаття 44 Кодексу законів про працю України є нормою, що регулює порядок виплати вихідної допомоги у разі звільнення.
У контексті наведеного, суд звертає увагу, що чинним національним законодавством закріплені правові гарантії щодо дотримання трудових прав працівника при його звільненні. Під гарантіями трудових прав працівників розуміють систему встановлених законодавством заходів щодо врегулювання питань, що пов`язані з порушенням трудового законодавства й вирішення трудових спорів робітників і службовців, направлених на захист їхніх трудових прав. Однією з таких гарантій є виплата працівнику, який звільняється, вихідної допомоги.
Вихідна допомога - це державна гарантія, яка полягає в грошовій виплаті працівнику у випадках, передбачених законом, роботодавцем в колективному договорі або сторонами. Під вихідною допомогою зазвичай розуміють грошові суми, які виплачуються працівникові у передбачених законодавством випадках у разі припинення трудового договору з незалежних від працівника обставин.
У день фактичного звільнення із займаної посади позивачу належала до виплати вихідна допомога у розмірі середнього місячного заробітку. Незалежно від причини і підстави, відповідач повинен був під час звільнення дотримуватись вимог чинного законодавства України, провести звільнення працівника у порядку, визначеному законом з виплатою всіх гарантованим законодавством коштів, в тому числі і вихідної допомоги.
Аналогічні правові висновки висловлено Верховним Судом у постановах від 23 грудня 2020 року у справі № 560/3971/19, від 21 січня 2021 року у справі № 260/1890/19, від 27 січня 2021 року у справі № 380/1662/20.
При цьому, суд критично ставиться до аргументів відповідача, що ані спеціальними Законами України «Про прокуратуру» та № 113-ІХ, ані ст. 44 КЗпП України не передбачено виплату вихідної допомоги прокурорам, яких звільнено на підставі підпункту 2 п. 19 розділу II Закону України № 113-ІХ, з посиланням на правову позицію, висловлену Верховним Судом у постанові від 31.01.2018 у справі № 820/1119/16.
Так, у постанові від 31 січня 2018 року (справа № 820/1119/16) Верховний Суд зазначив, серед іншого, таке: «Закон України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року №1789-XII, у тому числі ч. 1 ст. 46-2, якою передбачалось звільнення прокурорів за КЗпП України, втратив чинність 15.07.2015 року на підставі п.1 пп.1 п.3 Прикінцевих положень Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014, а тому на час звільнення позивача були відсутні правові підстави для застосування до правовідносин, які виникли між сторонами Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 №1789-XII. Враховуючи те, що позивача звільнено з підстав та в порядку, передбачених Законом України № 1697-VII (а не Закону України №1789-XII), яким не передбачено виплати вихідної допомоги при звільненні, позивач не набув права на її отримання».
Водночас варто зауважити, що після набрання чинності Законом № 113-ІХ Верховний Суд неодноразово висловлював іншу (протилежну) правову позицію з приводу стягнення вихідної допомоги на підставі статті 44 КЗпП у спорах, які виникали у зв`язку зі звільненням з органів прокуратури на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII (через призму положень пункту 19 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-ІХ).
Отже, суд застосовує правову позицію, викладену в постановах від 23 грудня 2020 року у справі № 560/3971/19, від 21 січня 2021 року у справі № 260/1890/19, від 27 січня 2021 року у справі № 380/1662/20, від 18 травня 2023 у справі № 580/3739/22, які є останніми в цій категорії спорів.
За наведених обставин, з урахуванням правових висновків Верховного Суду та наведених норм чинного законодавства України, з огляду на те, що позивача звільнено на підставі пп. 2 п. 19 розділу ІІ "Прикінцеві і перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органі прокуратури" № 113-IX від 19.09.2019, на підставі рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації, то позивач набула право на виплату вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку, відповідно до ст. 44 Кодексу законів про працю України.
Згідно зі статтею 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.
Статтею 117 Кодексу законів про працю України передбачено, що в разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Закріплені у статтях 116, 117 Кодексу законів про працю України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.
Отже, всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. В разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 Кодексу законів про працю України відповідальність.
Відтак, позовна вимога про стягнення з відповідача на користь позивача вихідної допомоги при звільненні в розмірі середнього місячного заробітку підлягає задоволенню.
Обчислення середнього заробітку працівників здійснюється відповідно до «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100.
Пунктом 2 Порядку № 100 встановлено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
Згідно із пунктом 8 Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних дні за цей період.
Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за весь час затримки виплати вихідної допомоги при звільненні, то суд зазначає наступне.
Виходячи із системного аналізу наведених вище положень ст. 4, ч. 5 ст. 51 Закону №1687 та ч.4 ст.40 Кодексу законів про працю, убачається, що виключний перелік випадків, коли до відносин служби в органах прокуратури не можуть застосовуватися норми Кодексу законів про працю України не містить обмежень і щодо застосування норм ст.116 та 117 Кодексу законів про працю, які стосуються виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Разом із тим, суд вважає, що заявлені позивачем вимоги в частині позову, яка стосується стягнення середнього розміру заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у даному випадку є передчасними.
Так, відповідно до ст.117 Кодексу законів про працю в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
У даному випадку має місце спір про право на належні звільненому працівнику суми, а саме право позивача на отримання вихідної допомоги.
При цьому, ч. 2 ст.117 Кодексу законів про працю покладено обов`язок на роботодавця сплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.
На час розгляду справи відсутні підстави вважати, що відповідачем при виплаті позивачу вихідної допомоги за цим рішенням суду не буде виплачено середній заробіток за весь час затримки розрахунку, а тому права позивача в цій частині не є порушеними.
Окрім того, відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, яка була викладена в постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17 при вирішенні питання про зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Отже, в даному випадку при вирішенні питання про стягнення середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні одним з критеріїв є період затримки (прострочення) виплати заборгованості всіх належних сум, який неможливо на даний час визначити.
За таких обставин, суд доходить висновку, що позовні вимоги у цій частині наразі є передчасними, фактично спрямовані на урегулювання тих відносин, які відбудуться в майбутньому, тобто після виконання судового рішення про виплату вихідної допомоги при звільненні, а тому не підлягають задоволенню.
З урахуванням викладеного, вимога позивача, яка заявлена у ході проведення судових дебатів, не вважається такою, що є предметом розгляду даної справи.
З огляду на часткове задоволення позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, відповідно до ст. 139 КАС України, суд вважає за необхідне стягнути на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Сумської обласної прокуратури витрати зі сплати судового збору в сумі 2147,20 грн.
Керуючись ст.ст. 90, 139, 143, 241-246, 250, 255, 295 КАС України, суд, -
В И Р І Ш И В:
Позовні вимоги ОСОБА_1 до Сумської обласної прокуратури про стягнення вихідної допомоги та середнього заробітку - задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність Сумської обласної прокуратури щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 на підставі наказу керівника Сумської обласної прокуратури від 18.03.2021 № 200к вихідної допомоги при звільненні в розмірі середньомісячного заробітку, що становить 22 636 грн. 38 коп.
Стягнути з Сумської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу при звільненні у розмірі середньомісячної заробітної плати 22 636 грн. 38 коп., обчислення якої здійснено відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100;
У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.
Рішення може бути оскаржено до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Суддя О.В. Соп`яненко