Справа № 120/5770/23
Суддя: Альчук Максим Петрович
Дата ухвалення: 2023-09-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

25 вересня 2023 р. Справа № 120/5770/23

Суддя Вінницького окружного адміністративного суду Альчук М.П., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін адміністративну справу за позовом приватного акціонерного товариства "Вінницький олійножировий комбінат" до Центрального міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків про визнання незаконними та скасування рішень, -

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство "Вінницький олійножировий комбінат" звернулося до суду з адміністративним позовом до Центрального міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень.

Позовні вимоги обґрунтовано протиправністю прийнятих відповідачем податкових повідомлень-рішень № 3 та № 3 від 25.01.2023 року. Так, позивач, викладаючи мотиви про безпідставність висновків контролюючого органу, зазначає про реальність здійснення господарських операцій із контрагентами та відсутність сировинних втрат при переробці насіння соняшнику, що перевищують затверджені норми, та, відповідно, підлягали би оподаткуванню.

Відповідачем подано відзив на позовну заяву, у якому він заперечує проти задоволення позовних вимог. Представник відповідача акцентує увагу на неможливості підтвердження реальності здійснення господарських операцій з контрагентами. Окрім того, вказує на те, що позивачем не складено і не зареєстровано в Єдиному реєстрі податкових накладних податкові накладні на сировинні втрати під час переробки насіння соняшника.

Позивач скористався своїм правом на подання відповіді на відзив, у якому вказує на те, що сировинні витрати, які утворилися в результаті переробки соняшнику є невід`ємною складовою виробничого процесу, а тому у суб`єкта господарської діяльності не виникає обов`язку щодо визначення податкових зобов`язань з ПДВ на такі сировинні втрати.

До суду від відповідача надійшло заперечення, у якому він вказує на те, що згідно з наданими до перевірки документами, сировину втрачено, а відтак її не може бути використано у подальшому, відтак у позивача виникає обов`язок щодо її оподаткування. Окрім того, повторно вказує на те, що неможливо підтвердити реальність господарських операцій з контрагентами.

Ознайомившись з матеріалами справи, суд встановив наступні обставини справи.

На підставі направлень від 03.11.2022 року № 370, 371, 372 від 09.11.2022 року № 396 виданих Центральним міжрегіональним управлінням ДПС по роботі з великими платниками податків та наказу Центрального міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків від 20.10.2022 року № 106/Ж1, виданого на підставі п.п. 20.1.4 п. 20.1 ст. 20, п.п. 78.1.8 п. 78.1 ст. 78, п. 82.2 ст. 82, п.п. 69.2 п. 69 підрозділу 10 розділу XX ПК України проведено документальну позапланову виїзну перевірку приватного акціонерного товариства "Вінницький олійножировий комбінат" щодо законності декларування від`ємного податку на додану вартість, яке становить більше 100000 грн по декларації з податку на додану вартість за червень 2022 року з урахуванням періодів декларування від`ємного значення та поданих уточнюючих розрахунків.

За результатами перевірки відповідачем складено Акт № 1473/Ж5/31-00-04-03/00373758 від 14.12.2022 року, у якому містяться висновки про те, що позивачем було допущено наступні порушення:

- порушення п. 121 ст. 121, п. п. "г", п. 198.5, ст. 198, п. 201.7, ст. 201, п. 201.10 ст. 201 ПКУ, а саме, не складено та не зареєстровано в Єдиному реєстрі податкових накладних податкові накладні на сировинні втрати під час переробки насіння соняшника у сумі 189639,47 грн, що призвело до заниження суми нарахованих податкових зобов`язань відповідно до пункту 198.5 статті 198 та пункту 199.1 статті 199 Кодексу за операціями, що оподатковуються за ставкою 14% розділу І Податкові зобов`язання на суму ПДВ 446549,53 грн;

- порушення п. 198.1, п. 198.2 п. 198.3, п. 198.6, ст. 198 ПКУ, а саме, завищено податковий кредит по взаємовідносинам з ТОВ "Дрілтекс", що відображено в декларації з податку на додану вартість за червень 2022 року на суму ПДВ 160856 грн, що призвело до завищення суми від`ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду (рядок 21) на суму 160856 грн;

- порушення п. 198.1, п. 198.2 п. 198.3, п. 198.6, ст. 198 ПКУ, а саме, завищено податковий кредит по взаємовідносинах з ФОП ОСОБА_1 , що відображено в декларації з податку на додану вартість за червень 2022 року суму ПДВ 1380 грн та призвело до завищення суми від`ємного значену зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду (рядок 21) на суму 1380 грн;

- до перевірки надано копії платіжних доручень, не завірених банків установою, якими не можна підтвердити факт сплати по операціях, які брали участь в бюджетному відшкодуванні.

Не погодившись з висновками, зазначеними в акті перевірки, ПрАТ "Вінницький ОЖК" направив на адресу відповідача заперечення від 02.01.2023 року № 32/8. У вказаних запереченнях зазначає, що контролюючі особи діяли без належного та ґрунтовного дослідження наданих документів, а висновки здійснено упереджено. Так, позивач зазначив, що сировинні витрати обумовлені втратами олії та в шроті під час переробки насіння соняшнику, які, як і всі інші технологічні втрати в процесі виробництва в межах діючих норм, - не є активами. Окрім того вказує на реальність господарської операції з огляду, зокрема на реальну господарську мету.

Відповідачем надано відповідь на заперечення, у якій зазначено про те, що висновки у акті перевірки відповідають вимогам чинного законодавства, відтак, такі висновки залишено без змін.

На підставі вищезазначеного акта перевірки Центральним МУ ДПС прийнято податкові повідомлення-рішення від 25.01.2023 року № 3 про завищення від`ємного значення з ПДВ, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного періоду на 162236 грн та № 3 про завищення суми ПДВ, яка підлягає бюджетному відшкодуванню на 446550 грн та за штрафними санкціями на 223275 грн.

Позивач, не погодившись із податковими повідомленнями рішеннями від 25.01.2023 року № 3 та № 3, направив до ДПС України скаргу про визнання протиправними та їх скасування від 09.02.2023 року.

Рішенням ДПС України про результати розгляду скарги податкові повідомлення-рішення залишено без змін, а скаргу без задоволення.

Вважаючи податкові повідомлення-рішення від 25.01.2023 року № 3 та № 3 протиправними та такими, що підлягають скасуванню, позивач звернувся із цим позовом до суду.

Визначаючись щодо заявлених позовних вимог, суд виходить із наступного.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

ПК України регулюються відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначення вичерпного переліку податків та зборів, що справляються в Україні, порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Відповідно до п.п. 14.1.36 п. 14.1 ст. 14 ПК України господарська діяльність - діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Відповідно до п.п. 16.1.2, 16.1.4 п. 16.1 ст. 16 ПК України платник податків зобов`язаний вести в установленому порядку облік доходів і витрат, складати звітність, що стосується обчислення і сплати податків та зборів; сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

Податковим обов`язком визнається обов`язок платника податку обчислити, задекларувати та/або сплатити суму податку та збору в порядку і строки, визначені цим Кодексом, законами з питань митної справи (п. 36.1 ст. 36 ПК України).

Згідно з п. 44.1 ст. 44 ПК України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Відповідно до п. 185.1 ст. 185 ПК України об`єктом оподаткування податком на додану вартість є операції платників податку, зокрема, з постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з безоплатної передачі та з передачі права власності на об`єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об`єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю; постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до ст. 186 цього Кодексу.

Згідно з п. 187.1 ст. 187 ПК України датою виникнення податкових зобов`язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше: а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку; б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.

Пунктом 189.1 статті 189 ПК України встановлено, що у разі здійснення операцій відповідно до п. 198.5 ст. 198 цього Кодексу база оподаткування за необоротними активами визначається виходячи з балансової (залишкової) вартості, що склалася станом на початок звітного (податкового) періоду, протягом якого здійснюються такі операції (у разі відсутності обліку необоротних активів - виходячи із звичайної ціни), а за товарами/послугами - виходячи з вартості їх придбання.

Так, п. 198.5 ст. 198 ПК України передбачено, що платник податку зобов`язаний нарахувати податкові зобов`язання виходячи з бази оподаткування, визначеної відповідно до пункту 189.1 статті 189 цього Кодексу, та скласти не пізніше останнього дня звітного (податкового) періоду і зареєструвати в Єдиному реєстрі податкових накладних в терміни, встановлені цим Кодексом для такої реєстрації, зведену податкову накладну за товарами/послугами, необоротними активами, придбаними/виготовленими з податком на додану вартість (для товарів/послуг, необоротних активів, придбаних або виготовлених до 1 липня 2015 року, - у разі якщо під час такого придбання або виготовлення суми податку були включені до складу податкового кредиту), у разі якщо такі товари/послуги, необоротні активи призначаються для їх використання або починають використовуватися:

а) в операціях, що не є об`єктом оподаткування відповідно до статті 196 цього Кодексу (крім випадків проведення операцій, передбачених підпунктом 196.1.7 пункту 196.1 статті 196 цього Кодексу) або місце постачання яких розташоване за межами митної території України;

б) в операціях, звільнених від оподаткування відповідно до статті 197, підрозділу 2 розділу XX цього Кодексу, міжнародних договорів (угод) (крім випадків проведення операцій, передбачених підпунктом 197.1.28 пункту 197.1 статті 197 цього Кодексу та операцій, передбачених пунктом 197.11 статті 197 цього Кодексу);

в) в операціях, що здійснюються платником податку в межах балансу платника податку, у тому числі передача для невиробничого використання, переведення виробничих необоротних активів до складу невиробничих необоротних активів;

г) в операціях, що не є господарською діяльністю платника податку (крім випадків, передбачених пунктом 189.9 статті 189 цього Кодексу).

У разі, якщо такі товари/послуги, необоротні активи в подальшому починають використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності, у тому числі переведення невиробничих необоротних активів до складу виробничих необоротних активів, платник податку може зменшити суму податкових зобов`язань, що були нараховані відповідно до цього пункту, на підставі розрахунку коригування до податкової накладної, зазначеної в абзаці першому цього пункту, зареєстрованого в Єдиному реєстрі податкових накладних.

З метою застосування цього пункту податкові зобов`язання визначаються по товарах/послугах, необоротних активах: придбаних для використання в неоподатковуваних операціях - на дату їх придбання; придбаних для використання в оподатковуваних операціях, які починають використовуватися в неоподатковуваних операціях, - на дату початку їх фактичного використання, визначену в первинних документах, складених відповідно до Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні.

Тобто, з аналізу вищезазначених правових нормі слідує, платник податку зобов`язаний нарахувати податкові зобов`язання, скласти і зареєструвати в Єдиному реєстрі податкових накладних зведену податкову накладну за товарами/послугами придбаними/виготовленими з податком на додану вартість у разі якщо такі товари/послуги, необоротні активи призначаються для їх використання або починають використовуватися у випадках передбачених підпунктами п. 198.5 ст. 198 ПК України.

Господарською діяльністю згідно з п.п. 14.1.36 п. 14.1 ст. 14 ПК України є діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу.

Зміст наведених положень свідчить про те, що використання платником податку товарів, під час придбання яких суми податку були включені до складу податкового кредиту, поза межами його господарської діяльності зумовлює виникнення в нього таких обов`язків:

- визначити податкові зобов`язання з ПДВ виходячи з вартості придбання таких товарів;

- скласти не пізніше останнього дня звітного (податкового) періоду і зареєструвати в Єдиному реєстрі податкових накладних в терміни, встановлені цим Кодексом для такої реєстрації, зведену податкову накладну.

При цьому, у разі використання придбаних товарів безпосередньо в господарській діяльності, такі обов`язки, передбачені п.п. "г" п. 198.5 ст. 198 ПК України, у платника податку не виникають.

Тобто, суд наголошує, що основним критерієм для застосування положень п.п. "г" п. 198.5 ст. 198 ПК України є саме використання придбаного товару не в межах господарської діяльності.

Пунктом 200.1 ст. 200 ПК України встановлено, що сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов`язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.

Відповідно до п. 200.4 ст. 200 ПК України при від`ємному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума: а) враховується у зменшення суми податкового боргу з податку, що виник за попередні звітні (податкові) періоди (у тому числі розстроченого або відстроченого відповідно до цього Кодексу) в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно до пункту 200-1.3 статті 200-1 цього Кодексу на момент отримання контролюючим органом податкової декларації, а в разі відсутності податкового боргу; б) або підлягає бюджетному відшкодуванню за заявою платника у сумі податку, фактично сплаченій отримувачем товарів/послуг у попередніх та звітному податкових періодах постачальникам таких товарів/послуг або до Державного бюджету України, в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно до пункту 200-1.3 статті 200-1 цього Кодексу на момент отримання контролюючим органом податкової декларації, на поточний рахунок платника податку та/або у рахунок сплати грошових зобов`язань або погашення податкового боргу такого платника податку з інших платежів, що сплачуються до державного бюджету; в) та/або зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду.

Згідно з п. 201.1 ст. 201 ПК України на дату виникнення податкових зобов`язань платник податку зобов`язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, кваліфікованого електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін.

Пунктом 201.7 ст. 201 ПК України зазначено, що податкова накладна складається на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс).

У разі якщо частка товарів/послуг, послуг не містить відокремленої вартості, перелік (номенклатура) частково поставлених товарів/послуг зазначається в додатку до податкової накладної у порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, та враховується при визначенні загальних податкових зобов`язань.

Відповідно до п. 201.10 ст. 201 ПК України при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою.

Податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України від 16.07.1999 року № 996-XIV "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Відтак, визначальною умовою правомірності формування витрат, що враховуються при обчисленні об`єкта оподаткування, є їх здійснення для провадження господарської діяльності платника податку, та підтвердження відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

З матеріалів справи слідує, що ПрАТ "Вінницький ОЖК" переробив власну сировину, а саме, соняшник у кількості 13799,934 т в олію, шрот та лушпиння.

З огляду на відсутність документів щодо використання соняшнику у кількості 13207,68 грн, відповідач стверджує, що оскільки, згідно наданих до перевірки документів, сировину (соняшник) втрачено, така сировина не може бути використана у подальших (дохідних) операціях підприємства пов`язаних із господарською діяльністю, а отже підлягає оподаткуванню згідно з п. 198.5 ст. 198 ПК України та вважає, що позивач, не склавши та не зареєструвавши в Єдиному реєстрі податкових накладних податкову накладну на сировинні втрати під час переробки насіння соняшника, занизив суми нарахованих податкових зобов`язань за операціями, що оподатковуються.

Суд спростовує доводи відповідача, керуючись наступним.

Наказом Міністерства аграрної політики України від 11.09.2009 року № 656 затверджено Порядок обліку сировини, матеріалів та готової продукції на підприємствах олійно-жирової галузі (далі - Порядок № 656).

Відповідно до п. 1 Порядку № 656 даний порядок встановлює організацію та ведення первинного обліку олійно-жировими підприємствами, їх структурними підрозділами, іншими виробництвами незалежно від форм власності і господарювання, що здійснюють переробку олійної і жирової сировини та виробляють олію, маргаринову продукцію, майонез та соуси з використанням олій, миловарну продукцію та інші види олійно-жирової продукції.

У Додатку 27 до Порядку № 656 наведена форма Виробничого звіту олієзаводу (Форма 23), що складається за результатами переробляння олійної культури і відображає повну інформацію щодо кількісних та якісних показників сировини та отриманої готової продукції, в тому числі, кількісні показники виходу: олії, шроту (макухи), лушпиння, сировинні втрати.

Пунктом 2.25 Порядку № 656 зазначено, що терміни "загальні втрати", "втрати олії в шроті (макусі) лушпинні" буквально не відповідають цим поняттям. Втрати олії в шроті (макусі), втрати олії в лушпинні є тією частиною олії, яка не витягується (а не втрачається) з насіння. До втрат як таких належать невраховані втрати. "Сировинні втрати" показують зміну ваги насіння за рахунок зменшення вмісту сміття і вологи в процесі виробництва. Наведені терміни міцно ввійшли в практику олійно-жирової галузі, і тому, незважаючи на їх умовність, вони зберігаються і в цьому Порядку № 656.

Тобто, сировинні втрати є тією частиною сировини і матеріалів, яка безповоротно втрачається в процесі господарської діяльності пов`язаної з її метою - отримання продукту.

Пунктом 12.8. Порядку № 656 встановлено, що облік давальницької сировини в складах і у виробництві здійснюється в тому самому порядку, що і облік купованої (власної) сировини. Витрати давальницької сировини на виробництво визначаються з урахуванням природного убутку, втрат, відходів, передбачених технічними умовами і іншими нормативними документами, а також з урахуванням утворення фузів.

При прийомі, зберіганні та переробці сировина повинна відповідати певним критеріям, а саме не повинна бути більшою чи нижчою показників, зазначених в ДСТУ (вологість, домішки, засміченість), в результаті чого можуть бути надані відповідні послуги по доробленню сировини до даних показників, випадки надання яких визначені вищевказаним договором на переробку давальницької сировини.

При цьому величина технологічних відходів і втрат обумовлена технічним рівнем технологічного обладнання та якісними характеристиками матеріальних ресурсів.

Розвиваючи вказане, суд вважає за доцільне зазначити висновки, що висвітлені у Звіті про дослідну роботу Українського науково-дослідного інституту олії та жирів Національної академії аграрних наук України від 02.06.2020 року. Зокрема, у вказаному звіті увагу закцентовано на тому, що величина сировинних витрат не є постійною величиною, вона змінюється в залежності від якості вхідної сировини, напівфабрикатів та готової продукції, якості пари та інших технологічних параметрів.

Отже, при здійснені виробничого процесу переробки сировини існують й інші втрати, які не можуть контролюватись позивачем та пов`язані виключно з виробничим процесом перероблення сировини.

Разом з тим, суд зазначає, що у виробничих умовах сировинні втрати не мають перевищувати граничний нормативний показник.

Згідно Норм виходів продуктів і втрат для розрахунку балансу сировини при переробленні олійного насіння на олійно-екстраційному виробництві ПрАТ "Вінницький олійножировий комбінат", погоджених Українським науково-дослідним інститутом олій та жиру Національної академії аграрних наук України, загальні втрати соняху під час його переробки на підприємстві можуть становити до 3,7%.

Наявність таких втрат відображено ПрАТ "Вінницький олійножировий комбінат" у відповідних виробничих звітах форми № 23 (а.с. 118, 123, том 1).

Згідно з даними у виробничих звітах, наданими позивачем, виробничі витрати за червень 2022 року, складені за результатами перероблення олійної культури і в яких відображено інформацію щодо кількісних та якісних показників сировини та отриманої готової продукції, у тому числі кількісні показники виходу: олії, шроту (макухи), лушпиння, сировинні втрати, - не перевищують вищезазначеного показника норми.

Відтак, ПрАТ "Вінницький олійножировий комбінат" під час технологічного процесу переробки насіння соняшнику з кінцевим виходом - олії, шроту (макухи) та лушпиння, відбулися сировинні втрати, тобто ті, які безповоротно втрачаються у процесі технологічної переробки олійної сировини.

Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, у ході здійснення позивачем господарської діяльності не відбулося втрати сировини, а відбувся технологічний процес переробки насіння соняшнику з кінцевим виходом - олії, шроту (макухи) та фуза. При цьому, відбулися сировинні втрати, які безповоротно втрачаються у процесі технологічної переробки олійної сировини.

У процесі виробництва готової продукції (олії) втрату (убуток) сировини внаслідок її переробки слід розглядати як невід`ємну частину звичайного технологічного процесу. Тобто, втрату сировини у процесі виробництва готової продукції, в межах відповідних гранично допустимих норм, не можна розглядати як втрату сировини, що зумовлює необхідність обчислення платником податку податкових зобов`язань зі сплати ПДВ.

Таким чином, втрати при переробці сировини (сировинні втрати), в межах відповідних гранично допустимих норм, слід вважати такими, що пов`язані із здійсненням господарської діяльності, що виключає застосування положень п.п. "г" п. 198.5 ст. 198 ПК України.

Подібні правові висновки викладено в постановах Верховного Суду від 19.01.2023 року у справі № 440/7141/20 та від 19.04.2023 року № 440/6390/20.

Відтак, податкове повідомлення-рішення від 25.01.2023 року № 3 є протиправним та підлягає скасуванню.

Щодо реальності взаємовідносин з ТОВ "Дрілтекс" та ФОП ОСОБА_1 , суд зазначає наступне.

Згідно зі статтею 44.1 статті 44 ПК України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Підпунктом 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 ПК України встановлено, що не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Згідно з п. 198.1 ст. 198 ПК України до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій, зокрема, з придбання або виготовлення товарів та послуг.

За положеннями п. 198.3 ст. 198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою п. 193.1 ст. 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку, зокрема, з придбанням або виготовленням товарів та наданням послуг.

Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах провадження господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Відповідно до п. 198.6 ст. 198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними/розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими п. 201.11 ст. 201 цього Кодексу.

У разі коли на момент перевірки платника податку контролюючим органом суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними у абзаці першому цього пункту документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.

Таким чином, правові наслідки у вигляді виникнення права платника податку на формування податкового кредиту наступають лише у разі реального (фактичного) вчинення господарських операцій із придбання товарів (робіт, послуг) з метою їх використання у своїй господарській діяльності, що пов`язані з рухом активів, зміною зобов`язань чи власного капіталу платника, та відповідають економічному змісту, відображеному в укладених платником податку договорах, що має підтверджуватись належним чином оформленими первинними документами.

Аналіз реальності господарської діяльності повинен здійснюватися на підставі даних податкового, бухгалтерського обліку платника податків та відповідності їх дійсному економічному змісту. При цьому в первинних документах, які є підставою для бухгалтерського обліку, фіксуються дані лише про фактично здійснені господарські операції.

Якщо господарська операція фактично не відбулася, то первинні документи, складені платником податку та його контрагентом на підтвердження такої операції, не відповідають дійсності, та свідчать про відсутність у сторін волевиявлення щодо реального здійснення господарської операції.

Наслідки для податкового обліку створює лише фактичний рух активів, що є обов`язковою умовою для формування об`єкту оподаткування податком на прибуток та податкового кредиту.

Документи та інші дані, що спростовують реальність здійснення господарської операції, яка відображена в податковому обліку, повинні оцінюватися з урахуванням специфіки кожної господарської операції - умов перевезення, зберігання товарів, змісту послуг, що надаються, тощо.

Водночас, сама собою наявність або відсутність окремих документів, а також недоліки в їх оформленні не можуть бути підставою для висновку про відсутність господарських операцій та відмови у формуванні податкового кредиту, якщо з інших даних вбачаються зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі платника у зв`язку з його господарською діяльністю.

Як свідчать матеріали справи, податковим органом поставлено під сумнів та не підтверджено реальність вчинення господарських операцій у взаємовідносинах з контрагентами.

Так, суд визначається щодо господарських операцій, здійснених з ТОВ "Дрілтекс".

Судом встановлено, що неможливість підтвердження господарських операцій пов`язана з наявністю щодо ТОВ "Дрілтекс" рішення податкового органу про відповідність критеріям ризиковості платника податку від 20.07.2022 року за № 44754, а також з огляду на відносини останнього з контрагентами відносно яких також є рішення податкового органу про невідповідність критеріям ризиковості платника податків.

Між ТОВ "Дрілтекс" (постачальник) та ПрАТ "Вінницький олійножировий комбінат" (покупець) укладено договір поставки №140101 (а.с. 239-241, том 1).

За умовами цього договору постачальник зобов`язується поставляти та передавати у власність покупця обладнання та запасні частини, а покупець зобов`язується приймати та оплачувати товар на умовах даного Договору

Відповідно до пунктів 1.2-1.3 цього Договору, поставка товару здійснюється партіями. Під партією розуміється кількість і асортимент товару, визначені в окремій Специфікації.

Найменування, кількість, ціна та відповідно загальна вартість товару в кожній окремій партії зазначаються в окремих Специфікаціях на кожну окрему партію товару, які будуть вважатись невід`ємними частинами даного Договору.

Так, згідно з специфікацією № 1, № 2, № 3 до Договору поставки № 140101 від 14.01.2022 року (а.с. 242-244, том 1) позивачем придбано у ТОВ "Дрілтекс" запчастини призначені для ремонтів обладнання олійно-ексраційного виробництва. Вказане підтверджується видатковими накладними за № 260401 від 26.04.2022 року (а.с. 247, том 1) та № 180501 від 18.05.2022 року (а.с. 249, том 1), податковими накладними (а.с. 6-19, том 2) і товарно-транспортними накладними Транспортної компанії CAT за № 055011151 (а.с. 250, том 1) та № 055002541 (а.с. 248, том 1).

Також, на підтвердження використання в господарській діяльності товарів придбаних у ТОВ "Дрілтекс" представником позивача надано аналіз розрахунків за березень 2022 року- червень 2022 року (а.с. 44, том 2) та список закупівель у групі зі списку з контрагентами ТОВ "Дрілтекс" (а.с. 45, том 2).

Відтак, суд вказує на те, що аналіз відомостей у вищезазначених документах свідчить про те, що проведені господарські операції між ПрАТ "Вінницький олійножировий комбінат" та ТОВ "Дрілтекс" відображені у бухгалтерському, податковому обліку, звітності, що свідчить про реальність змін майнового стану платника податків і, відповідно, про реальність таких операцій.

Окремо суд визначається щодо господарських операцій з ФОП ОСОБА_1 .

Так, відповідно до матеріалів справи, відносини між контрагентами здійснювалися на підставі Договору № 2705/22 від 22.05.2022 року.

Відповідно до цього договору позивач придбав у червні 2022 року у ФОП ОСОБА_1 емальпровід мідний в кількості 19,72 кг на загальну суму 8282,40 грн.

Вказана господарська операція підтверджується видатковою накладною № РН-0000156 від 06.06.2022 року (а.с. 47, том 2), товарно-транспортною накладною від 06.06.2023 року (а.с. 48, том 2) податковою накладною від 03.06.2022 року (а.с. 49, том 2), платіжним дорученням (а.с. 52, том 2), таблицею закупівель у групі зі списку з контрагентом ОСОБА_1 (а.с. 53, том 2) та аналізом рахунку 631 за червень 2022 року (а.с. 54, том 2).

Відтак, суд зазначає, що реальність господарської операції з ФОП ОСОБА_1 підтверджено документами первинного обліку.

Також, суд зазначає, що відповідач, вказуючи на нереальність господарських операцій позивача із вказаними вище контрагентами, виходив виключно з інформації, що наведена в акті перевірки та згідно інформації інформаційно-аналітичних баз ДПС.

Суд наголошує, що відповідачем не надано жодних доказів, що свідчать про протиправність поведінки позивача та відсутності обачності щодо вибору контрагентів, оскільки прийняття рішень про відповідність платника податку на додану вартість критеріям ризиковості щодо окремих суб`єктів господарювання, які були постачальника позивача, відбулося після укладення договірних відносин з останніми.

Також, суд вважає за доречне зазначати, що відомості, наявні в інформаційно-аналітичних базах відносно контрагентів позивача, так і за ланцюгами постачання товарно-матеріальних цінностей (виконання робіт, надання послуг), носить виключно інформативний характер та не є належним доказом в розумінні процесуального закону. Крім того, така інформація сама по собі не доводить наявності податкових правопорушень, на які посилається контролюючий орган, з урахуванням того, що надані платником податку документи повною мірою це спростовують.

Аналогічна правова позиція висвітлена у постанові Верховного Суду від 01.03.2023 року у справі №120/1010/20-а.

Окрім того, норми податкового законодавства не ставлять у залежність достовірність даних податкового обліку платника податків від дотримання податкової дисципліни його контрагентами, якщо цей платник (покупець) мав реальні витрати у зв`язку з придбанням товарів (робіт, послуг), призначених для використання у його господарській діяльності. Порушення певними постачальниками товару (робіт, послуг) у ланцюгу постачання вимог податкового законодавства чи правил ведення господарської діяльності не може бути підставою для висновку про порушення покупцем товару (робіт, послуг) вимог закону щодо формування об`єкта оподаткування податком на прибуток, витрат та податкового кредиту, тому платник податків (покупець товарів (робіт, послуг)) не повинен зазнавати негативних наслідків, зокрема у вигляді позбавлення права на формування витрат та податкового кредиту, за можливу неправомірну діяльність його контрагентів за умови, якщо судом не встановлено фактів, які свідчать про обізнаність платника податків щодо такої поведінки контрагентів та злагодженість дій між ними.

У свою чергу, відповідачем не наведено переконливих доводів, що ґрунтуються на об`єктивній інформації та спростовують факти господарської діяльності, засвідчені вказаними документами, а також здійснення позивачем господарських операцій за відсутності економічних мети.

Окрім того, щодо тверджень відповідача, що платіжні доручення за червень 2022 року не завірені банком в якому обслуговується позивач, що стало підставою для висновку контролюючого органу про неможливість підтвердити факти оплати товарів/робіт/послуг у, то суд вважає їх безпідставними, з огляду на наступне.

Відповідно до Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Національного банку України від 21.01.2004 року № 22, що була чинна на момент здійснення розрахунків (далі - Інструкція № 22), безготівкові розрахунки - перерахування певної суми коштів з рахунків платників на рахунки отримувачів коштів, а також перерахування банками за дорученням підприємств і фізичних осіб коштів, унесених ними готівкою в касу банку, на рахунки отримувачів коштів. Ці розрахунки проводяться банком на підставі розрахункових документів на паперових носіях чи в електронному вигляді.

Згідно з пунктом 10.1 Інструкції № 22 оперативне ведення клієнтом своїх рахунків у банку та обмін технологічною інформацією, визначеною в договорі між банком та клієнтом, клієнт може здійснювати за допомогою систем дистанційного обслуговування.

Дистанційне обслуговування рахунку клієнт може здійснювати за допомогою систем "клієнт - банк", "клієнт - Інтернет - банк", "телефонний банкінг", "платіжний застосунок" та інших систем дистанційного обслуговування.

Відповідно до 10.5 Інструкції № 22 під час здійснення розрахунків за допомогою систем "клієнт - банк", "клієнт - Інтернет - банк" тощо застосовуються електронні розрахункові документи. Якщо це передбачено договором між банком та клієнтом, то використання клієнтом системи не виключає можливе оброблення банком документів клієнта на паперових носіях.

Реквізити електронного розрахункового документа, що використовуються в системах "клієнт - банк", "клієнт - Інтернет - банк", визначаються договором між банком та клієнтом, але обов`язково цей документ має містити такі з них: дату і номер; найменування, код платника та номер його рахунку; найменування, код одержувача та номер його рахунку; суму цифрами; призначення платежу; електронний(і) підпис(и) відповідно до вимог, установлених нормативно-правовим актом Національного банку з питань застосування електронного підпису в банківській системі України; інші реквізити, які під час формування електронного розрахункового документа системою електронних платежів розміщуються в полі "Допоміжні реквізити".

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг" від 22.05.2003 року №851-IV оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронні довірчі послуги".

Згідно з ч. 1 ст. 8 цього Закону юридична сила електронного документа не може бути заперечена виключно через те, що він має електронну форму.

Допустимість електронного документа як доказу не може заперечуватися виключно на підставі того, що він має електронну форму.

Отже, чинним законодавством визначено, що електронний документ при наявності всіх необхідних реквізитів, підтверджує здійснення операцій на підставі такого документу. Підтвердження відповідності електронної форми платіжного доручення оригіналу, який розміщений в системі "Клієнт-Банк" не потребує його скріплення печаткою та підписом банку.

Судом досліджено подані позивачем платіжні доручення та встановлено, що такі містять обов`язкові реквізити, зокрема, вказані дата та номер таких платіжних доручень, найменування, код платника та номер його рахунку; найменування, код одержувача та номер його рахунку; суми цифрами; призначення платежу, дату одержання банком.

Крім того, з долучених до матеріалів справи копій платіжних доручень слідує, що на їх підставі банком платника проведено оплату контрагенту позивача за поставлені товари (надані послуги) відповідно до призначення платежу та у сумах, що зазначені у таких платіжних дорученнях.

Слід зазначити, що позивачем додано до позовної заяви копії вищезазначених платіжних доручень (завірених банківською установою) про здійснення ним у червні 2022 року оплати контрагентам за поставлені товари, які свідчать про помилковість висновку контролюючого органу щодо неможливості підтвердити факти оплат.

Таким чином, на підтвердження фактичного здійснення господарських операцій, враховуючи специфіку таких операцій та договорів, що їх регламентують, позивачем надано належним чином оформлені первинні документи, та які в сукупності з встановленими обставинами справи свідчать про беззаперечний факт реального вчинення господарських операцій з відповідною господарською метою - вироблення продукту задля розумної економічної причини, тобто отримання прибутку.

Отже, суд дійшов висновку про протиправність прийнятого податкового повідомлення- рішення від 25.01.2023 року № 3, а відтак вказане рішення підлягає скасуванню.

При цьому, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain), серія A, 303-A, п. 29).

Відповідно до статей 9, 77 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та вважає їх такими, що підлягають задоволенню.

Розподіл судових витрат здійснюється відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позовом приватного акціонерного товариства "Вінницький олійножировий комбінат" (вул. Немирівське шосе, 26, м. Вінниця, ) до Центрального міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків (вул. Дегтярівська, 11-Г, м. Київ, код ЄДРПОУ ВП 44082145) про визнання незаконним та скасування рішень, задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 25.01.2023 року № 3 та № 3.

Стягнути на користь приватного акціонерного товариства "Вінницький олійножировий комбінат" понесені витрати зі сплати судового збору у розмірі 26840 грн за рахунок бюджетних асигнувань Центрального міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Альчук Максим Петрович