Справа № 160/17060/23
Суддя: Калугіна Наталія Євгенівна
Дата ухвалення: 2023-10-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Калугіної Н.Є., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (відповідач-1), Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (відповідач-2) про визнання рішення протиправним та зобов`язання вчинити певні дії, -
Позивач звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просить суд:
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області зарахувати до страхового стажу позивача періоди роботи в РФ з 01 січня 1992 року по 28 жовтня 1996 року, з 12 березня 1997 року по 12 вересня 1997 року, з 10 квітня 1998 року по 14 грудня 2000 року, з 05 жовтня 2012 року по 15 серпня 2014 року, з 24 вересня 2014 року по 31 жовтня 2016 року (14 років 02 місяці 29 днів) та призначити позивачу пенсію за віком у відповідності до вимог ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», починаючи з дня звернення з заявою про призначення пенсії, тобто з 08 червня 2023 року.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що протиправні дії пенсійного органу порушують право позивача на призначення пенсії.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18.07.2023 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) за правилами ст. 263 КАС України.
Роз`яснено відповідачам про необхідність подати до суду відзив на позов, а також всі письмові та електронні докази - у п`ятнадцятиденний строк з дня отримання зазначеної ухвали, дотримуючись, вимог ст. 162 КАС України.
Витребувано від Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, у термін, що встановлений для подачі відзиву на позовну заву, засвідчену належним чином копію заяви про призначення позивачу пенсії за віком від 08.06.2023, з усіма додатками, що додавались до заяви.
Відповідач-2 у наданому відзиві у задоволенні позовних вимог просив відмовити. Також зазначив, що у призначенні пенсії відмовив з урахуванням відсутності належного страхового стажу. Крім того, зазначив, що електронна пенсійна справа позивача після розгляду заяви повернута до органу, що призначає пенсію за місцем проживання позивача.
Витребувані судом докази до суду не надано.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25.09.2023 витребувано від Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області засвідчені належним чином копії відмовної пенсійної справи позивача, разом із заявою позивача про призначення пенсії за віком від 08.06.2023, з усіма доданими до неї документами, а також розрахунку стажу - форма РС-право.
Так, 28.09.2023 відповідачем-1 надано до суду матеріали пенсійної справи позивача.
Згідно ч. 3, 4 ст. 263 КАС України, справи, визначені частиною першою цієї статті, суд розглядає у строк не більше тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі.
У справах, визначених частиною першою цієї статті, заявами по суті справи є позов та відзив.
Відповідно до ч. 5 ст. 262 КАС України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.
Суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.
Так, 08.06.2023 позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області із заявою про призначення пенсії за віком.
Заява позивача про призначення пенсії та додані до неї документи розглядалися Головним управлінням Пенсійного фонду України в Харківській області за принципом екстериторіальності.
Рішенням ГУ ПФУ в Харківській області від 15.06.2023 за № 59 позивачу відмовлено в призначенні пенсії.

Вказаним рішення зазначено, що датою звернення заявника є 08.06.2023, вік заявника 60 років 6 місяців 20 днів.

Необхідний страховий стаж не менше 29 років.

Страховий стаж заявника 21 рік 4 місяці 22 дні.

За результатами розгляду документів, доданих до заяви зазначено, що згідно Закону України «Про зупинення дії та вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року» №2783-ІХ, 01.12.2022 зупинено у відносинах зокрема російською федерацією дію Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, вчиненої від імені України у м. Мінську 22 січня 1993 року і ратифікованої Законом України від 10 листопада 1994 року № 240/94-ВР та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року, вчиненого від імені України у м. Москві 28 березня 1997 року і ратифікованого Законом України від 3 березня 1998 року № 140/98-ВР.

За доданими документами до загального страхового стажу не зараховано:

- періоди роботи в росії згідно з трудовою книжкою НОМЕР_1 від 20.02.1980: з 20.09.1989 по 28.10.1996 зараховано частково - по 31.12.1991, з 12.03.1997 по 12.09.1997, з 10.04.1998 по 14.12.2000 - не зараховано у зв`язку із припиненням з 01.01.2023 росією участі в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992, при призначенні пенсій/поновленні раніше призначених пенсій громадянам, які проживали/працювали на території російської федерації.

До страхового стажу зараховуються періоди роботи (служби) на території російської федерації по 31 грудня 1991 року.

Періоди роботи з 2004 року зараховано за даними Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (форма ОК-5).

З огляду на викладене у призначенні пенсії відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що склались між сторонами, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст. 22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Отже, право особи на отримання пенсії як складова частина права на соціальний захист є її конституційним правом.

Відповідно до пункту 6 статті 92 Конституції України, виключно законами України визначаються, зокрема, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, визначені Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV (далі Закон № 1058-IV).

Статтею 8 Закону № 1058-IV передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

Згідно із пунктом 1 частини 1 статті 8 Закону № 1058-ІV, право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Частиною 2 статті 24 Закону № 1058-ІV встановлено, що страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфіковано обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Пунктом 1 частини 1 статті 9 Закону № 1058-ІV визначено, що відповідно до цього Закону за рахунок коштів Пенсійного фонду в солідарній системі призначаються у т. ч. пенсія за віком.

Відповідно до частини 1 статті 26 Закону №1058, особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу, зокрема: з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років.

За правилами статті 44 Закону № 1058-IV, заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Документи про призначення (перерахунок) пенсії розглядає територіальний орган Пенсійного фонду та не пізніше 10 днів з дня їх надходження приймає рішення про призначення (перерахунок) або про відмову в призначенні (перерахунку) пенсії (частина 5статті 45 Закону № 1058-IV).

Питання щодо подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій урегульовано «Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України №22-1 від 25.11.2005 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України № 13-1 від 07.07.2014) (далі - Порядок № 22-1).

Пунктом 4.1. Порядку № 22-1 встановлено, що орган, що призначає пенсію, розглядає питання про призначення пенсії, перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший при зверненні особи з відповідною заявою (додаток 3).

Частиною 4 статті 24 Закону № 1058-ІV визначено, що періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

За приписами статті 62 Закону України Про пенсійне забезпечення №1788-XII від 05.11.1991 (зі змінами) основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Також, відповідно до ст. 48 Кодексу законів про працю України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

До трудової книжки заносяться відомості про роботу, заохочення та нагороди за успіхи в роботі на підприємстві, в установі, організації; відомості про стягнення до неї не заносяться.

Порядок ведення трудових книжок у спірні періоди регулювався наступними актами.

Відповідно до п. 1.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, яка затверджена постановою Держкомпраці СРСР від 20.07.1974 №162 (у редакції постанови Держкомпраці СРСР від 02.08.1985), із змінами, що внесені постановою Держкомпраці СРСР від 19.10.90 №412), (надалі - Інструкція № 162), трудова книжка є основним документом про трудову діяльність робочих і службовців. Трудові книжки ведуться на всіх робітників і службовців державних, кооперативних і громадських підприємств, установ і організацій, які працювали понад 5 днів, в тому числі на сезонних і тимчасових працівників, а також на позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню.

Відповідно до п. 1.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, яка затверджена наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України 29.07.1993 № 58, (надалі - Інструкція №58), трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації (далі - підприємство) усіх форм власності або у фізичної особи понад п`ять днів, у тому числі осіб, які є співвласниками (власниками) підприємств, селянських (фермерських) господарств, сезонних і тимчасових працівників, а також позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню.

Відповідно Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 № 637, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Згідно з пунктом 20 цього Порядку, якщо в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсію на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників. Форма довідки затверджена додатком 5 до вказаного Порядку.

Суд зазначає, що, згідно копії трудової книжки позивача серії НОМЕР_1 та вкладишу до неї серії НОМЕР_2 , позивач був зайнятий у наступних спірних періодах:

- 21 лютого 1980 року по 17 липня 1980 року - Криворізький завод з ремонту дизельних автомобілів, ремонтно-механічна дільниця, посада учня слюсаря-ремонтника;

- 10 грудня 1980 року по 07 січня 1981 року Криворізький завод з ремонту дизельних автомобілів, мотороремонтний цех, посада слюсаря з ремонту автомобілів 2 розряду;

- 16 квітня 1981 року по 02 листопада 1981 року Жданівське спеціалізоване управління № 3 тресту «Донбасдомнаремонт» з ремонту доменних печей та устаткування, посада слюсаря з ремонту обладнання металургійних заводів 4 розряду;

- 09 листопада 1981 року по 21 листопада 1983 року служба у лавах Радянської Армії;

- 22 грудня 1983 року по 16 квітня 1986 року Жданівське спеціалізоване управління № 3 тресту «Донбасдомнаремонт» з ремонту доменних печей та устаткування, посада слюсаря-монтажника з ремонту обладнання металургійних заводів 4 розряду;

- 01 липня 1986 року по 25 грудня 1986 року навчання в СПТУ № 30 м. Кривого Рогу;

- 21 січня 1987 року по 26 червня 1987 року дільниця №6 шахти «Гвардійська» РУ імені Рози Люксембург ВО «Кривбасруда», посада підземного бурильника шнурів 5 розряду з повним робочим днем в підземних умовах;

- 07 липня 1987 року по 22 серпня 1989 року Криворізьке дорожньо-будівельне управління № 33, посада дорожнього робочого 4 розряду;

- 20 вересня 1989 року по 28 жовтня 1996 року об`єднання «Мурманрибпром», посада матроса;

- 12 березня 1997 року по 12 вересня 1997 року АТВП «Мурманрибпром», посада матроса 1 класу;

- 10 квітня 1998 року по 14 грудня 2000 року АТВП «Мурманрибпром», посади матроса та слюсаря;

- 02 березня 2001 року по 20 квітня 2001 року ДП «Кривбастехмаш», посада електрозварника;

- 25 липня 2001 року по 14 грудня 2001 року ТОВ «Олександрівський винно-консервний завод», посада генерального директора;

- 06 серпня 2002 року по 09 вересня 2004 року Криворізьке спеціалізоване управління №10 ЗАТ «Трест Криворіжстальконструкція», посада монтажника 4 розряду з монтажу сталевих та залізобетонних конструкцій;

- 14 серпня 2012 року по 03 жовтня 2012 року ЗАТ «МВСК», посада електрика;

- 05 жовтня 2012 року по 15 серпня 2014 року ТОВ «АРКС моноліт» посада електромонтера;

- 24 вересня 2014 року по 31 жовтня 2016 року ТОВ БК «Русич», посада електромонтажника;

- 11 квітня 2018 року по теперішній час ПАТ «ДТЕК Дніпрообленерго» Криворізьких міських електричних мереж, посада електромонтера з експлуатації розподільних мереж.

Відповідно до наданого на вимогу суду розрахунку стажу (форма РС-право) за результатами розгляду заяви позивача від 08.06.2023 до страхового стажу зараховано 21 рік 4 місяці 22 дні, зокрема, такі періоди: з 01.09.1977 по 02.03.1981, 16.04.1981 по 02.11.1981, 09.11.1981 по 21.11.1981, 22.12.1983 по 16.04.1986, 01.07.1986 по 25.12.1986, 21.01.1987 по 26.06.1987, 07.07.1987 по 23.08.1989, 20.09.1989 по 31.12.1991, 02.03.2001 по 20.04.2001, 25.07.2001 по 14.12.2001, 06.08.2002 по 31.12.2003, 01.01.2004 по 30.06.2004, 03.07.2004 по 09.09.2004, 01.09.2017 по 24.09.2017, 11.04.2018 по 31.03.2023.

Згідно позовних вимог позивач просить зарахувати до страхового стажу періоди з 01 січня 1992 року по 28 жовтня 1996 року, з 12 березня 1997 року по 12 вересня 1997 року, з 10 квітня 1998 року по 14 грудня 2000 року, з 05 жовтня 2012 року по 15 серпня 2014 року, з 24 вересня 2014 року по 31 жовтня 2016 року.

Щодо незарахування відповідачем до страхового стажу періодів роботи з 01 січня 1992 року по 28 жовтня 1996 року, з 12 березня 1997 року по 12 вересня 1997 року, з 10 квітня 1998 року по 14 грудня 2000 року у зв`язку із припиненням з 01.01.2023 росією участі в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992, при призначенні пенсій/поновленні раніше призначених пенсій громадянам, які проживали/працювали на території російської федерації, суд зазначає таке.

Відповідно до трудової книжки позивач у вищевказані періоди працював на території РРФСР та російської федерації.

Відповідно до статті 4 Закону № 1058-IV, законодавство про пенсійне забезпечення базується, зокрема, на положеннях міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (далі - закони про пенсійне забезпечення). Якщо міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші норми, ніж ті, що передбачені законодавством України про пенсійне забезпечення, то застосовуються норми міжнародного договору.

Згідно з статтею 7 Угоди між Урядом України і Урядом Російської Федерації про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і Росії, які працюють за межами кордонів своїх країн від 14.01.1993 питання пенсійного забезпечення регулюються Угодою про гарантії прав громадян держав-учасниць співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року та двосторонніми угодами в цій галузі.

Відповідно до статті 1 Угоди, пенсійне забезпечення громадян держав-учасників Угоди та членів їх сімей здійснюються відповідно до законодавства держави, на території якого вони проживають.

Всі видатки, пов`язані з здійсненням пенсійного забезпечення за вказаною Угодою, несе держава, яка надає забезпечення. Взаємні розрахунки не проводяться, якщо інше не передбачено двосторонніми договорами (стаття 3 вказаної Угоди).

Статтею 5 Угоди у галузі пенсійного забезпечення, встановлено, що вона розповсюджує свою дію на всі види пенсійного забезпечення громадян, які встановлені чи будуть установлені законодавством держави-учасниць угод.

Згідно зі статтею 6 зазначеної Угоди у галузі пенсійного забезпечення призначення пенсій громадянам держав-учасниць Угоди здійснюється за місцем проживання. Для встановлення права на пенсію, в тому числі пенсію на пільговій основі і за вислугу років, громадянам держав-учасниць Угоди враховується трудовий стаж, отриманий на території будь-якої із цих країн, а також на територіях колишнього СРСР за час до вступу в силу даної Угоди (пункти 1, 2 статті 6).

Відповідно до статті 8 Угоди, органи, які здійснюють пенсійне забезпечення в державах-учасницях Угоди, співпрацюють один з одним в порядку, визначеному договором між їх центральними органами.

Згідно зі ст. 11 Угоди необхідні для пенсійного забезпечення документи, видані у належному порядку на території держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав і держав, що входили до складу СРСР або до 1 грудня 1991 року, приймаються на території держав - учасниць Співдружності без легалізації.

Суд також відхиляє доводи відповідача-2 щодо обставини припинення участі російської федерації в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.92, оскільки таке припинення не стосується (не впливає) періодів трудової діяльності позивача, що мали місце в час дії вказаної Угоди.

Варто зауважити що, якщо договором не передбачається інше або якщо учасники не погодились про інше, припинення договору відповідно до його положень або відповідно до Конвенції звільняє учасників договору від усякого зобов`язання виконувати договір у майбутньому та не впливає на права, зобов`язання або юридичне становище учасників, які виникли в результаті виконання договору до його припинення, відповідно до частини 1 статті 70 Віденської конвенції про право міжнародних договорів.

При цьому, відповідно до ч. 2 ст. 13 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, пенсійні права громадян держав-учасниць Співдружності, що виникли відповідно до положень цієї Угоди, не втрачають своєї сили і в разі виходу із Угоди держави-учасниці, на території якої вони проживають.

Так, 23 грудня 2022 року набрав чинності Закон України "Про зупинення дії та вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року", відповідно до якого зупинено у відносинах, зокрема, з російською федерацією дію Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, вчиненої від імені України у м. Мінську 22 січня 1993 року і ратифікованої Законом України від 10 листопада 1994 року №240/94-ВР та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22.01.1993 року, вчиненого від імені України у м. Москві 28 березня 1997 року і ратифікованого Законом України від 03 березня 1998 року №140/98-ВР.

Суд звертає увагу, що Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24.02.2022 № 2102-ІХ, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

У подальшому дія воєнного стану неодноразово продовжувалась та останній діє і на даний час.

Суд наголошує, що посилання відповідача на зупинення дії Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах та Протоколу до неї є безпідставним, оскільки незарахування правомірно здобутого позивачем в країні-агресорі трудового стажу в той час, коли усі вищевказані міжнародні договори були чинні не може мати негативні наслідки та нівелювати його право на призначення пенсії.

Позивач має відповідні записи у трудовій книжці щодо вказаних спірних періодів роботи та ці записи є належними та допустимими доказами на підтвердження його страхового (трудового) стажу.

Крім того, робота у спірні періоди підтверджується наявними в матеріалах пенсійної справи контрактами та довідкою про особливий характер роботи № 6-137 від 16.02.2004.

Жодних документально обґрунтованих сумнівів щодо записів трудової книжки про періоди роботи позивача за межами України в російській федерації у спірні періоди відповідачі суду не надали.

Крім того, в рішенні Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року №25-рп/2009 чітко зазначено, що конституційне право на соціальний захист не може бути поставлене в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позивачем безпідставно не зараховано вказані періоди роботи з 01 січня 1992 року по 28 жовтня 1996 року, з 12 березня 1997 року по 12 вересня 1997 року, з 10 квітня 1998 року по 14 грудня 2000 року до страхового стажу позивача.

Щодо незарахування стажу у періоди з 05 жовтня 2012 року по 15 серпня 2014 року, з 24 вересня 2014 року по 31 жовтня 2016 року, суд виходить з наступного.

Записи щодо роботи позивача у ТОВ «АРКС Моноліт» та ТОВ БК «Русич» у вказані періоди містяться у вкладиші до трудової книжки серії НОМЕР_2 та є належним доказом наявного у позивача трудового стажу у цей період, містить відповідні накази прийняття та звільнення, підписи відповідальних осіб та печатки.

Разом з цим, суд наголошує, що у прийнятому оскаржуваному рішенні відповідач-2 про вказані періоди не зазначив, причини їх неврахування не вказав.

Проте, їх незарахування до страхового стажу позивача вбачається з розрахунку стажу позивача станом на 08.06.2023.

Таким чином, з урахуванням встановленої вище пріоритетності записів трудової книжки, а також введення воєнного стану, що ускладнює отримання будь-яких документів щодо підтвердження трудового стажу позивача в країні-агресорі, відповідач-2 протиправно відмовив у зарахуванні до загального страхового стажу періоди роботи позивача 05 жовтня 2012 року по 15 серпня 2014 року, з 24 вересня 2014 року по 31 жовтня 2016 року, що підтверджено належними і допустимими доказами.

Таким чином, судом встановлено, загальний страховий стаж позивача, станом на дату його звернення до відповідача-2 (08.06.2023) із заявою про призначення пенсії, з урахуванням встановлених судом вище протиправних дій щодо незарахування до страхового стажу періодів з 01 січня 1992 року по 28 жовтня 1996 року, з 12 березня 1997 року по 12 вересня 1997 року, з 10 квітня 1998 року по 14 грудня 2000 року, з 05 жовтня 2012 року по 15 серпня 2014 року, з 24 вересня 2014 року по 31 жовтня 2016 року) складав понад 30 років, якого, відповідно до ст. 26 Закону № 1058-IV, було достатньо для прийняття відповідачем-2 рішення про призначення позивачу пенсії за віком з дня набуття ним права - 08.06.2023 (звернення із заявою про призначення пенсії).

Отже, протиправне рішення відповідача-2 від 15.06.2023 № 59 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком, відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», порушує його право на соціальний захист та підлягає скасуванню.

З огляду на зобов`язання зарахування вищевказаних періодів до страхового стажу, позивач на дату звернення із заявою про призначення пенсії досяг пенсійного віку (60 років) та мав необхідний страховий стаж (понад 30 років), а тому мав право на призначення пенсії за віком.

Щодо вимог зобов`язального характеру, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Відповідно до ст. 3 Конституції України, права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав людини є головним обов`язком держави.

Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом №475/97-ВР від 17.07.1997, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Статтею 58 Закону №1058 визначено, що Пенсійний фонд є органом, який призначає пенсії та підготовляє документи для її виплати. Тобто, Пенсійний фонд має виключну компетенцію в питаннях призначення пенсії.

Згідно з п.п.3 п. 4 Положення про управління Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також про об`єднані управління, яке затверджене постановою правління Пенсійного фонду України від 22 грудня 2014 року № 28-2 та зареєстроване в Міністерстві юстиції України 15 січня 2015 року за №40/26485, Управління Фонду відповідно до покладених на нього завдань, зокрема, призначає (здійснює перерахунок) і виплачує пенсії, щомісячне довічне грошове утримання суддям у відставці, допомогу на поховання та інші виплати відповідно до законодавства.

Дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених проектом нормативно-правового акта.

Крім того, щодо дискреційних повноважень, Верховний Суд зазначав, що такими є повноваження суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом подібних повноважень є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може».

Водночас повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний і законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Наведені висновки викладені у постанові Верховного Суду, зокрема, від 11.04.2018 у справі № 806/2208/17.

Згідно ч. 4 ст. 245 КАС України, у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд. У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області як структурний підрозділ органу, що розглянув заяву позивача про призначення пенсії за віком, визначено засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності відповідно до п. 4.2. Порядку №22-1, рішення якого про відмову в призначенні пенсії оскаржив позивач.

Викладене свідчить, що у Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, відповідно до приписів Порядку №22-1, відсутні повноваження щодо вирішення питання стосовно призначення позивачу пенсії за віком, а відтак вимоги до нього не підлягають задоволенню.

Таким чином, з урахуванням вищенаведених висновків, а також ефективності захисту прав позивача, суд вважає, що вимоги підлягають частковому задоволенню в такий спосіб: визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області № 59 від 15 червня 2023 року про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком у зв`язку з відсутністю страхового стажу та зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області зарахувати до страхового стажу позивача періоди роботи на території російської федерації з 01 січня 1992 року по 28 жовтня 1996 року, з 12 березня 1997 року по 12 вересня 1997 року, з 10 квітня 1998 року по 14 грудня 2000 року, з 05 жовтня 2012 року по 15 серпня 2014 року, з 24 вересня 2014 року по 31 жовтня 2016 року та зобов`язати призначити позивачу пенсію за віком, відповідно до вимог ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», з дня звернення із заявою про призначення пенсії - 08 червня 2023 року.

Частиною 2 ст. 2 КАС України, передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частин першої та другої статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи вищевикладене, з`ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи основні засади адміністративного судочинства, вимоги законодавства України, суд вважає, що наявні правові підстави для часткового задоволення позову.

Розподіл судових витрат здійснити, відповідно до ст. 139 КАС України.

Керуючись ст. 2, 5, 14, 241-246, 255, 263, 295 КАС України суд, -

УХВАЛИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області № 59 від 15 червня 2023 року про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком у зв`язку з відсутністю страхового стажу.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди роботи на території російської федерації з 01 січня 1992 року по 28 жовтня 1996 року, з 12 березня 1997 року по 12 вересня 1997 року, з 10 квітня 1998 року по 14 грудня 2000 року, з 05 жовтня 2012 року по 15 серпня 2014 року, з 24 вересня 2014 року по 31 жовтня 2016 року.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області () призначити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) пенсію за віком, відповідно до вимог ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», з дня звернення із заявою про призначення пенсії - 08 червня 2023 року.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області () на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) суму сплаченого судового збору у розмірі 1073,60 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені статтями 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення суду складено 02 жовтня 2023 року.

Суддя Н.Є. Калугіна