Справа № 520/3812/22
Суддя: Єресько Л.О.
Дата ухвалення: 2023-10-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

04 жовтня 2023 року

м. Київ

справа №520/3812/22

адміністративне провадження № К/990/28133/23

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача Єресько Л.О.,

суддів: Соколова В.М., Білак М.В.,

перевіривши касаційну скаргу Головного управління Держпродспоживслужби в Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 18 січня 2023 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 07 червня 2023 року у справі № 520/3812/22 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держпродспоживслужби в Харківській області, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів України, про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу і виплату середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду,

УСТАНОВИВ:

17 лютого 2022 року ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Держпродспоживслужби в Харківській області (далі - відповідач), в якому просив: стягнути з Головного управління Держпродспоживслужби в Харківській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 середній заробіток за період з 19 грудня 2019 року по 21 червня 2020 року у розмірі 55885,56 грн, без урахування податків, зборів та інших обов`язкових платежів; стягнути з Головного управління Держпродспоживслужби в Харківській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення суду про поновлення на роботі за період з 24 лютого 2021 року до 13 лютого 2022 року у розмірі 114 861,24 грн, без урахування податків, зборів та інших обов`язкових платежів.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 18 січня 2023 року, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 07 червня 2023 року, позов задоволено частково, а саме: стягнуто з Головного управління Держпродспоживслужби в Харківській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 19 грудня 2019 року по 01 червня 2020 року у розмірі 50477,28 грн., з відрахуванням обов`язкових податків та зборів; стягнуто з Головного управління Держпродспоживслужби в Харківській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення суду про поновлення на роботі за період з 02 червня 2020 року по 21 червня 2020 року у розмірі 6309,66 грн та з 24 лютого 2021 року до 13 лютого 2022 року у розмірі 109517,67 грн, разом 115827,33 грн, з відрахуванням обов`язкових податків та зборів; в іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із оскаржуваними судовими рішеннями, Головне управління Держпродспоживслужби в Харківській області звернулося із касаційною скаргою до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 04 вересня 2023 року касаційну скаргу залишено без руху з установленням скаржнику строку для усунення її недоліків шляхом подання до суду уточненої касаційної скарги із зазначенням підстав для касаційного оскарження судових рішень, з чітким посиланням на пункти частини четвертої статті 328 КАС України, що саме є підставою для касаційного оскарження та з наданням обґрунтувань, визначених пунктом 4 частини другої статті 330 КАС України, а також документу про сплату судового збору в установленому законом розмірі.

Так, Верховним Судом в ухвалі від 04 вересня 2023 року було встановлено, що касаційна скарга не містить обгрунтованих підстав для касаційного оскарження судових рішень на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України, оскільки суди попередніх інстанцій у цій справі не застосовували пункт 10 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі - Порядок №100) при обрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 19 грудня 2020 року по 21 червня 2020 року.

15 вересня 2023 року від скаржника на виконання ухвали про залишення без руху надійшла уточнена касаційна скарга на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 18 січня 2023 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 07 червня 2023 року у справі № 520/3812/22, у якій скаржник повторно в обґрунтування підстав касаційного оскарження судових рішень посилається на пункт 1 частини 4 статті 328 КАС України та зазначає, що судами першої та апеляційної інстанції в оскаржуваних судових рішеннях застосовано пункт 10 Порядку №100 без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 08 листопада 2022 року у справі № 460/15639/21, від 27 січня 2022 року у справі № 580/5185/20.

Водночас суд касаційної інстанції повторно звертає увагу скаржника, що обов`язковими умовами при оскарженні судових рішень на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України є зазначення у касаційній скарзі: 1) норми матеріального права, яку неправильно застосовано судами; 2) постанови Верховного Суду і який саме висновок щодо застосування цієї ж норми у ній викладено; 3) висновок судів, який суперечить позиції Верховного Суду; 4) в чому полягає подібність правовідносин у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду i у якій подається касаційна скарга).

При цьому під судовими рішеннями в подібних правовідносинах розуміються такі рішення, в яких аналогічними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, і, відповідно, має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Правовим висновком Верховного Суду є висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, сформульований внаслідок казуального тлумачення цієї норми при касаційному розгляді конкретної справи, та викладений у мотивувальній частині постанови Верховного Суду, прийнятої за наслідками такого розгляду.

Так, при встановленні доцільності посилання на постанови Верховного Суду на які посилається скаржник у касаційній скарзі як підставу для перегляду оскаржуваного рішення за пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, кожен правовий /висновок Верховного Суду потребує оцінки на релевантність у двох аспектах: чи є правовідносини подібними та чи зберігає ця правова позиція юридичну силу до спірних правовідносин, зважаючи на редакцію відповідних законодавчих актів.

У такому випадку правовий висновок розглядається "не відірвано" від самого рішення, а через призму конкретних спірних правовідносин та відповідних застосовуваних редакцій нормативно-правових актів.

Так, у цій справі судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідно до інформації про розмір нарахованої і виплаченої заробітної плати позивача станом на 19 грудня 2019 року відповідно до листа відповідача №10.0-057/2/5666-22 від 18 листопада 2022 року позивачем в період з серпня 2019 року по листопад 2019 року не відпрацьовано жодного робочого дня, розрахунок середньомісячної та середньоденної заробітної плати проводиться із розрахунку встановленого йому посадового окладу у розмірі 9690,00 грн.; середньоденна заробітна плата складає 450,69 грн (9690 грн+9690 грн /43 робочих дня). Тому, на виконання пункту 8 Порядку №100, судами попередніх інстанцій здійснено розрахунок грошового забезпечення ОСОБА_1 за час вимушеного прогулу за період з 19 грудня 2019 року по 01 червня 2020 року, який становить: 450,69 грн 112 днів = 50477,28 грн.

Так, в оскаржуваних судових рішеннях, судами процитовано пункт 10 Порядку №100. Однак, Суд повторно зауважує, що у цій справі судами попередніх інстанцій не застосовано пункт 10 Порядку №100 при обрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 19 грудня 2020 року по 21 червня 2020 року.

Так, як слідує із наведеного розрахунку розміру середнього заробітку, кофіцієнт підвищення у порядку визначеному п. 10 Порядку № 100, не застосовувався судами попередніх інстанцій.

Суд касаційної інстанції зауважує, різниця у встановлених обставинах у сукупності з наданими сторонами доказами об`єктивно впливає на умови застосування правових норм, а тому сам факт наявності судових рішень, якими у задоволенні позовних вимог у цій категорії спорів було відмовлено, не свідчить про неправильне застосування судами норм права у цій справі.

Верховний Суд зауважує, що доводи касаційної скарги переважно стосуються питань, пов`язаних з встановленими обставинами справи та з оцінкою доказів у ній.

Отже, фактично, обґрунтування пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України зводиться до незгоди із наданою судами правовою оцінкою встановленим обставинам у взаємозв`язку із наявними в матеріалах справи доказами, що не є тотожним застосуванню норм права без урахування висновків Верховного Суду.

Також, в уточненій касаційній скарзі скаржник зазначає про неврахування судами попередніх інстанцій висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 11 лютого 2021 року у справі №240/532/20, від 14 липня 2021 року у справі № 1340/4393/18, від 10 жовтня 2019 року у справі №369/10046/18 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі №910/4518/16.

Так, у цій справі судами попередніх інстанцій встановлено, що на час поновлення позивача на посаді, так і на час ознайомлення позивача з наказом про поновлення на посаді, частина 2 статті 233 КЗпП України діяла в редакції чинній до 19 липня 2022 року, якою строк звернення працівника до суду з позовом про стягнення належної йому при звільненні заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці не обмежувався будь-яким строком.

Подібна правова позиція щодо застосування положень частини другої статті 233 КЗпП України (в редакції, чинній до 19 липня 2022 року) викладена у постановах Верховного Суду від 19 січня 2023 року у справі № 460/17052/21, від 02 березня 2023 року у справах № 460/14618/21, від 27 квітня 2023 року у справі №420/14777/22 та врахована судами попередніх інстанцій у цій справи.

Колегія суддів зауважує, що посилання скаржника на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 11 лютого 2021 року у справі № 240/532/20 є безпідставними, з огляду на те, що у вказаній справі спірні правовідносини виникли у зв`язку із невиплатою позивачу у день звільнення грошової компенсації вартості речового майна, відповідальність за яку передбачена статтею 117 КЗпП України, а в цій справі спірні правовідносини виникли у зв`язку із затримкою невиконання рішення суду про поновлення на роботі, відповідальність за яку встановлена статтею 236 КЗпП України та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу на підставі статті 235 КЗпП України, тобто спірні правовідносини у вказаній справі та у цій справі мають різне нормативно-правове регулювання.

У справі № 1340/4393/18 спірним питання було застосування строків звернення до адміністративного суду, де суд касаційної інстанції зробив висновок, що середній заробіток за час затримки власником або уповноваженим ним органом виконання судового рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, тому строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення зазначеного заробітку обмежується місячним строком з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, тобто з часу видачі наказу про поновлення на роботі (частина п`ята статті 122 КАС України).

У постанові Верховного Суду від 08 листопада 2022 року у справі №460/15639/21 колегія суддів дійшла висновку, що положення частини п`ятої статті 122 КАС України, які визначають спеціальний строк звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, не містять норм, які б регулювали порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці, а відтак не поширюються на правовідносини щодо стягнення з власника або уповноваженого ним органу середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду.

З огляду на наведене, обставини справи, та, відповідно, спірні правовідносини у справах №460/15639/21, № 1340/4393/18, № 240/532/20 не є подібними до обставин цієї справи, а висновки Суду у цій справі зроблені виходячи з конкретних, встановлених судами попередніх інстанцій обставин справи, та ґрунтуються на їх аналізі та оцінці у межах конкретних правовідносин сторін, а відтак правові позиції викладені Верховним Судом у постановах не є релевантними до спірних правовідносин у цій справі.

Верховний Суд уважає необхідним указати, що результат вирішення у кожній справі зумовлений конкретними обставинами та оцінкою доказів. Аналіз висновків судів попередніх інстанції у цій справі та наведеним скаржником судовими рішеннями суду касаційної інстанції, свідчить про те, що вони ґрунтуються на різних фактичних обставинах справи, що зумовило різне правозастосування норм, що регулюють спірні правовідносини, а отже й різні висновки, яких дійшли суди.

Зі змісту правовідносин у справі № 369/10046/18 слідує, що передумовою для звернення позивача до суду з позовом слугувало вирішення трудового спору про незаконне звільнення та поновлення на посаді. Більше того, предметом спору у справі № 369/10046/18 є стягнення різниці між стягнутою судом сумою середнього заробітку за час вимушеного прогулу за рішенням про поновлення на роботі та сумою середнього заробітку за час вимушеного прогулу, належною до стягнення. При цьому варто зауважити, що справа № 369/10046/18 розглядалася Об`єднаною палатою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у зв`язку із виникненням питання правового характеру про те, чи правильно судом апеляційної інстанції застосовано до заявленої вимоги приписи частини першої статті 233 КЗпП України щодо застосування строку позовної давності. Тобто, у постанові від 10 жовтня 2019 року вирішувалося питання строків звернення до суду з таким позовом.

Понад те, варто зауважити, що у постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 755/12623/19 Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків, викладених у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року у справі №369/10046/18.

Отже, правовідносини у справі №369/10046/18 є відмінними від тих, що виникли між сторонами у розглядуваній справі, як і відмінне їхнє правозастосування, адже у цивільній справі вирішувалося питання правозастосування частини другої статті 233 КЗпП України, а у справі за позовом ОСОБА_1 - частини другої статті 235 КЗпП України, яка діяла в редакції чинній до 19 липня 2022 року, якою строк звернення працівника до суду з позовом про стягнення належної йому при звільненні заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці не обмежувався будь-яким строком.

Також, Суд не враховує посилання скаржника на наявність підстав для відкриття касаційного провадження за пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України з посиланням у касаційній скарзі на те, що в оскаржуваному судовому рішенні суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16, оскільки правовідносини не є подібними до обставин цієї справи. Так, у справі № 910/4518/16 про банкрутство ПАТ «Азовелектросталь» Суд дійшов, зокрема, висновку щодо необхідності сплати судового збору у спорах, пов`язаних зі стягненням середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Підсумовуючи наведене колегія суддів констатує, що постанови Верховного Суду, на які скаржник посилається як на підставу касаційного оскарження за пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, ухвалені за інших фактичних обставин, які не є подібними до правовідносин у цьому касаційному провадженні, та відрізняються нормативним регулюванням, а тому не можуть слугувати прикладом неправильного застосування судами норм права при ухваленні судових рішень, щодо яких подано касаційну скаргу в цій справі, у розумінні пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України.

Отже, касаційна скарга не містить належних доводів та обґрунтувань щодо підстав оскарження судових рішень у цій справі на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України.

Виходячи з визначених процесуальним законом меж, предметом касаційного перегляду можуть бути виключно питання права, а не факту.

Посилання на приписи статті 242 КАС України не підміняє визначення таких підстав касаційного оскарження.

Посилання скаржника у касаційній скарзі на неправильне застосування судом першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та порушення норм процесуального права зводяться до незгоди із висновками суду першої та апеляційної інстанцій щодо обставин справи та наполяганні на переоцінці наявних у справі доказів, що не є належним обґрунтуванням підстави касаційного оскарження судових рішень відповідно до частини четвертої статті 328 КАС України.

Враховуючи межі перегляду судом касаційної інстанції, визначені статтею 341 КАС України, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Суд касаційної інстанції не може самостійно визначати підстави касаційного оскарження, такий обов`язок покладено на особу, яка оскаржує судові рішення, натомість, в ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина третя статті 334 КАС України), а в подальшому саме в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення (частина перша статті 341 КАС України).

Отже, касаційна скарга повинна містити посилання на конкретні порушення відповідної норми (норм) права чи неправильність її (їх) застосування. Скаржник повинен зазначити конкретні порушення, що є підставами для скасування або зміни судового рішення (рішень), які, на його думку, допущені судом при його (їх) ухваленні, та навести аргументи в обґрунтування своєї позиції.

Скаржнику було роз`яснено, що з урахуванням змін до КАС України, які набрали чинності 08.02.2020, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, а тому відсутність у касаційній скарзі визначених законом підстав касаційного оскарження або їх некоректне (помилкове) визначення, або визначення безвідносно до предмета спору у конкретній справі, у якій подається касаційна скарга, унеможливлює її прийняття та відкриття касаційного провадження.

Таким чином, скаржником не виконано вимоги ухвали Верховного Суду від 04 вересня 2023 року про залишення касаційної скарги без руху в частині визначення підстав та обґрунтувань підстав касаційного оскарження судових рішень.

Зазначене дає підстави вважати, що встановлений судом строк для усунення недоліків касаційної скарги закінчено, проте виявлені недоліки скаржником не усунуто.

Відповідно до частини другої статті 332 КАС України, до касаційної скарги, яка не оформлена відповідно до вимог, встановлених статтею 330 цього Кодексу, застосовуються положення статті 169 цього Кодексу.

Згідно з пунктом першим частини четвертої статті 169 КАС України позовна заява повертається позивачеві, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк.

Відповідно до частини сьомої статті 332 КАС України копія ухвали про повернення касаційної скарги надсилається учасникам справи у порядку, визначеному статтею 251 цього Кодексу. Скаржнику надсилається копія ухвали про повернення касаційної скарги разом з касаційною скаргою та доданими до скарги матеріалами. Копія касаційної скарги залишається в суді касаційної інстанції.

Суд роз`яснює скаржнику, що відповідно до положень частини восьмої статті 169 КАС України повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

На підставі викладеного, керуючись статтями 169, 332, 355 КАС України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Головного управління Держпродспоживслужби в Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 18 січня 2023 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 07 червня 2023 року у справі № 520/3812/22 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держпродспоживслужби в Харківській області, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів України, про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу і виплату середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду - повернути скаржнику.

Копію ухвали про повернення касаційної скарги надіслати учасникам справи.

Скаржнику надіслати копію ухвали про повернення касаційної скарги разом з касаційною скаргою та доданими до скарги матеріалами.

Роз`яснити заявникові, що повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до Верховного Суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді Л.О. Єресько
В.М. Соколов М.В. Білак