Справа № 300/4699/22
Суддя: Курилець Андрій Романович
Дата ухвалення: 2023-10-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 жовтня 2023 рокуЛьвівСправа № 300/4699/22 пров. № А/857/16480/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді Курильця А.Р.,

суддів Мікули О.І., Пліша М.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 29 серпня 2023 року про повернення позовної заяви у справі № 300/4699/22 за позовом ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції в Івано-Франківській області про зобов`язання до вчинення дій та стягнення коштів, -

суддя в 1-й інстанції Антоняк Т.М.,

час ухвалення рішення 29.08.2023 року,

місце ухвалення рішення м.Івано-Франківськ,

дата складання повного тексту рішення не зазначено,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2022 року ОСОБА_1 звернувся до Івано-Франківського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління патрульної поліції в Івано-Франківській області про зобов`язання до вчинення дій та стягнення коштів.

Так, 22.11.2022 року ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду позовну заяву ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції в Івано-Франківській області про зобов`язання до вчинення дій та стягнення коштів, передано на розгляд до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області.

Надалі, 19.12.2022 до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області надійшов позов ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції в Івано-Франківській області про зобов`язання до вчинення дій та стягнення коштів.

Ухвалою від 18 серпня 2023 року заяву ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції в Івано-Франківській області про зобов`язання до вчинення дій та стягнення коштів залишено без руху та надано строк для усунення недоліків зазначених в мотивувальній частині ухвали, зокрема щодо оплати судовим збором вимог уточненої позовної заяви від 11.08.2023 року про стягнення з відповідача 12960000 грн та 1000000 грн моральної шкоди (т. 1 а. с. 239-245).

Ухвалою судді Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 29 серпня 2023 року позовну заяву ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції в Івано-Франківській області про зобов`язання до вчинення дій та стягнення коштів повернуто позивачу.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою, позивач подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просить зазначене судове рішення скасувати та ухвалити нове про направлення справи для продовження розгляду.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що в ухвалі від 18 серпня 2023 року не зазначено точну суму судового збору, яку необхідно було сплатити.

Відповідач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, що відповідно до частини 4 статті 304 КАС України, не перешкоджає перегляду ухвали суду першої інстанції.

Колегія суддів вважає можливим розглянути дану справу в порядку письмового провадження відповідно до ч. 2 ст. 312 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, а оскаржувану ухвалу скасувати з таких підстав.

За правилами ч. 1 ст. 171 КАС України, суддя після одержання позовної заяви, зокрема, з`ясовує, чи відповідає позовна заява вимогам, встановленим статтями 160, 161 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 169 КАС України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, встановлених статтями 160, 161 цього Кодексу, постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху, в якій зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб їх усунення і встановлюється строк, достатній для усунення недоліків.

Згідно з пункту 1 частини четвертої статті 169 КАС України позовна заява повертається позивачеві, якщо останній не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху у встановлений судом строк.

Частиною третьою статті 161 КАС України передбачено, що до позовної заяви додається документ про сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі або документи, які підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Колегія судів наголошує, що якщо ухвала про залишення позовної заяви без руху постановляється з підстави несплати судового збору у встановленому законом розмірі, суд в такій ухвалі повинен зазначити точну суму судового збору, яку необхідно сплатити (доплатити). Попри такі вказівки, на виконання вимог закону точного розміру судового збору суд першої інстанції не визначив.

Залишаючи позовну заяву без руху суд першої інстанції встановив, що позивачем зазначено у позовній заяві дві вимоги немайнового характеру та одна вимога майнового характеру.

Як видно з ухвали про залишення позовної заяви без руху, суд першої інстанції визначив, що ставка судового збору за подання фізичною особою адміністративного позову немайнового характеру становить 1073,60 грн., а заявлений позивачем розмір моральної шкоди складає 1 000 000,00 гривень, відтак 1 % від вказаної суми становить 10 000,00 гривень.

У контексті наведених обставин судова колегія вважає, що вимоги ухвали від 18 серпня 2023 року про залишення позовної заяви без руху в частині сплати судового збору не можна віднести до таких, які є однозначними і безсумнівними для виконання. Невиконання таких вимог не може бути підставою для повернення позовної.

Отже колегія суддів визнає, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права в частині визначення розміру судового збору, не зазначивши в ухвалі точну суму судового збору, яку необхідно сплатити позивачу.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що одночасно, в позовній заяві позивач заявив клопотання про звільнення від сплати судового збору.

В даному контексті варто зазначити, що у разі подання клопотання про звільнення від сплати судового збору або відстрочення його сплати суд повинен надати йому оцінку з урахуванням поданих заявником доказів на його обґрунтування та вирішити шляхом задоволення/відмови із наведенням відповідних підстав. Однак, попри те, що матеріали справи містять довідку про доходи позивача (а.с.163) та про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи (а.с.162), суд першої інстанції не розглянув заявленого клопотання позивача та в резолютивній частині ухвали про залишення позовної заяви без руху в задоволенні цього клопотання позивачу не відмовив.

Згідно з позицією, сформованою у постанові Верховного Суду від 23 січня 2019 року N 215/3831/16-а (2-а/215/128/16) передбачено, що звільнення від сплати судового збору (відстрочення, розстрочення його сплати або зменшення його розміру) з підстав, передбачених статтею 133 КАС України та статтею 8 Закону України "Про судовий збір" є прерогативою суду, який вирішує питання відкриття провадження (прийняття заяви, скарги тощо).

Зазначені норми є диспозитивними і встановлюють не обов`язок, а повноваження суду на власний розсуд звільнити особу від сплати судового збору (відстрочити, розстрочити його сплату або зменшити його розмір).

Особа, яка заявляє клопотання про звільнення від сплати судового збору, згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України повинна навести доводи і подати докази на підтвердження того, що її майновий стан перешкоджав (перешкоджає) сплаті нею судового збору у встановленому законодавством порядку і розмірі.

При цьому, процесуальні норми КАС України покладають на суд обов`язок розглянути заявлені сторонами клопотання та з врахуванням кожного окремого випадку навести мотиви щодо їх задоволення чи відмови у їх задоволенні відповідно до норм чинного законодавства.

Водночас не знайшовши підстав для розгляду клопотання позивача про звільнення від сплати судового збору, суд першої інстанції не надав оцінку поданим позивачем доказам на підтвердження незадовільного майнового стану, а обмежився лише цитуванням статті 5 Закону № 3674-VI.

Разом з тим, поза увагою суду залишилося положення пункту 1 частини другої статті 8 Закону № 3674-VI згідно якого суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати, зокрема, у разі коли розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача - фізичної особи за попередній календарний рік.

Згідно з позицією Верховного Суду, висловленою у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 686/114/16-ц, положення Закону України "Про судовий збір" не містять вичерпного й чітко визначеного (чіткого) переліку документів, які можна вважати такими, що підтверджують майновий стан особи; у кожному конкретному випадку суд встановлює можливість особи сплатити судовий збір на підставі поданих нею доказів щодо її майнового стану за своїм внутрішнім переконанням. Оцінюючи фінансове становище особи, яка звертається до суду з вимогою про звільнення її від сплати судового збору, зменшення його розміру, надання відстрочки чи розстрочки в його сплаті, національні суди повинні встановлювати наявність у такої особи реального доходу (розмір заробітної плати, стипендії, пенсії, прибутку тощо), рухомого чи нерухомого майна, цінних паперів, можливості розпорядження ними без значного погіршення фінансового становища.

Однак, місцевий суд не вирішив клопотання позивача, не встановив наявності чи відсутності підстав для звільнення позивача від сплати судового збору та не перевірив чи встановлений законом обов`язок сплати судового збору, з врахуванням матеріального становища позивача та обставин справи, не призведе до порушення його права на доступ до правосуддя.

Суд попередньої інстанції, не дослідивши обставин, зазначених скаржником, і формально пославшись на те, що зміст клопотання та наведені у ньому обставини не свідчать про наявність підстав для його розгляду, не вказав, які саме обставини і докази на підтвердження рівня майнового стану мав надати позивач, ураховуючи, що оцінка таким доказам надається саме судом за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

За висновками Європейського суду з прав людини, загалом, прийнятним вважається встановлення в національному законодавстві процесуальних обмежень та вимог з метою належного здійснення правосуддя; проте вони не повинні підривати саму суть права на доступ до суду (рішення Європейського суду з прав людини від 16 грудня 1992 року у справі "Хаджіанастасіу проти Греції", пункти 32-37).

У Рішенні Європейського суду з прав людини від 08.04.2010 р. у справа "Меньшакова проти України" (Заява № 377/02) у п. 52 "Суд повторює, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право на звернення до суду з позовом щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Таким чином, він втілює в собі "право на суд", яке, згідно з практикою Суду, включає в себе не тільки право ініціювати провадження, але й право розраховувати на "розгляд" спору судом (Рішення у справі "Кутіч проти Хорватії" (Kutic v. Croatia), заява № 48778/99, п. 25, ЕСПЛ 2002-II)".

У справі "Мушта проти України" ЄСПЛ нагадує, що право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення. Однак такі обмеження не можуть обмежувати реалізацію цього права у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено. Ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету, та має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями.

Таким чином, суд першої інстанції не врахував наведені вище норми права, у зв`язку із чим дійшов передчасного висновку про наявність підстав для повернення позовної заяви.

З врахуванням усіх вищенаведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувану ухвалу необхідно скасувати як таку, що постановлена з порушенням норм матеріального і процесуального права, оскільки доводи апеляційної скарги спростовують висновки суду першої інстанції, а тому апеляційна скарга підлягає до задоволення, оскаржувана ухвала, як така, що перешкоджає подальшому провадженню у справі скасуванню, і направленню справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст. 229, 242, 243, 246, 250, 310, 315, 317, 320, 321, 322, 325 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 29 серпня 2023 року про повернення позовної заяви у справі № 300/4699/22 скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя А. Р. Курилець
судді О. І. Мікула
М. А. Пліш
Повне судове рішення складено 04 жовтня 2023 року.