Справа № 520/1042/22
Суддя: Спаскін О.А.
Дата ухвалення: 2023-10-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 жовтня 2023 р. Справа № 520/1042/22
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Спаскіна О.А.,

Суддів: П`янової Я.В. , Любчич Л.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 24.02.2023, головуючий суддя І інстанції: Мар`єнко Л.М., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022 по справі №520/1042/22

за позовом ОСОБА_1

до Територіального управління Державної судової адміністрації України у Харківській області

про стягнення середнього заробітку (суддівської винагороди) за весь час затримки розрахунку при звільненні,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Харківській області, в якому просив: стягнути з Територіального управління Державної судової адміністрації України у Харківській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток (суддівську винагороду) за весь час затримки з 27 серпня 2020 року по день фактичного розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, з розрахунку середньоденної заробітної плати (суддівської винагороди) 5499,42 гривень.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 24.02.2023 вийшовши за межі позовних вимог адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Територіального управління Державної судової адміністрації України у Харківській області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 04.09.2020 по 13.10.2021.

Стягнуто з Територіального управління Державної судової адміністрації України у Харківській області () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за весь час затримки виплати належних йому сум з 04.09.2020 по 13.10.2021 в розмірі 155176,14 грн (сто п`ятдесят п`ять тисяч сто сімдесят шість гривень 14 копійок).

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, позивач, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 24.02.2023 та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що при прийняті рішення судом першої інстанції враховано довідку надану відповідачем від 23.02.2022 середньоденна заробітна плата (суддівська винагорода) за останні 2 місяці перед звільненням складала 2081,48 грн., кількість фактично відпрацьованих робочих днів протягом двох останніх місяців роботи на займаній посаді - 22 дні. Зазначає, що ця довідка була надана відповідачем з урахуванням обмежень встановлених відповідно до ч. 1 та 3 ст. 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік». Посилаючись на Порядок обчислення середньої заробітної плати, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100, вважає, що надана відповідачем вищезазначена довідка не відповідає фактичним обставинам справи, є неправомірною і містить недостовірні дані.

Відзив на апеляційну скаргу від відповідача не надходив. Відповідно до ч. 4 ст. 304 КАС України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів вислухавши суддю доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, дослідивши письмові докази по справі, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено судом апеляційної інстанції, що Указом Президента України №13/2003 від 09.01.2003 ОСОБА_1 призначено на посаду судді Кіровського районного суду міста Донецька.

Указом Президента України від 10.07.2003 №591/2003 переведений в межах п`ятирічного строку на роботу на посаді судді Комінтернівського районного суду міста Харкова. Постановою Верховної Ради України від 22.05.2008 року №300-VІ - обраний суддею безстроково.

Рішенням Вищої ради правосуддя від 27.08.2020 №2481/0/15-20 ОСОБА_1 звільнено з посади судді Комінтернівського районного суду міста Харкова у зв`язку з поданням заяви про відставку.

Наказом голови Комінтернівського районного суду міста Харкова №02-03/86 від 31.08.2020 позивача відраховано зі штату суду 04.09.2020.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 27 листопада 2020 року у справі №520/13002/2020 задоволено адміністративний позов ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України у Харківській області.

Визнано протиправними дії територіального управління Державної судової адміністрації України у Харківській області щодо нарахування та виплати судді Комінтернівського районного суду м. Харкова ОСОБА_1 за період з 01 квітня 2020 року по 28 серпня 2020 року суддівської винагороди - із застуванням обмеження нарахування 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 01 січня 2020 року.

Зобов`язано Територіальне управління Державної судової адміністрації України у Харківській області провести нарахування та виплату суддівської винагороди судді Комінтернівського районного суду м. Харкова ОСОБА_1 на підставі частин 2, 3 статті 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", виходячи з базового розміру посадового окладу судді 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, з утриманням з цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті за період з 01 квітня 2020 року по 28 серпня 2020 року у розмірі 155176 (сто п`ятдесят п`ять тисяч сто сімдесят шість) грн 58 коп, з яких за травень 2020 року утримано - 22423,43 грн, за червень 2020 року - утримано 63906,75 грн, за липень 2020 року - утримано 61745,65 грн, за серпень 2020 року - утримано 21302,25 грн.

Визнано протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України у Харківській області щодо нарахування та виплати судді Комінтернівського районного суду м. Харкова ОСОБА_1 щорічної основної відпустки за період роботи з 22.08.2020 по 04.09.2020 тривалістю 1 календарний день, додаткової відпустки за 2020 рік тривалістю 5 календарних днів - із застуванням обмеження нарахування 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 01 січня 2020 року.

Зобов`язано Територіальне управління Державної судової адміністрації України у Харківській області провести нарахування та виплату щорічної основної відпустки за період роботи з 22.08.2020 року по 04.09.2020 тривалістю 1 календарний день, додаткової відпустки за 2020 рік тривалістю 5 календарних днів судді Комінтернівського районного суду м.Харкова ОСОБА_1 на підставі частин 2, 3 статті 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", виходячи з базового розміру посадового окладу судді 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Звернуто до негайного виконання рішення суду у межах суми стягнення за один місяць.

Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 09.03.2021 року у справі №520/13002/2020 апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України у Харківській області залишено без задоволення, а рішення Харківського окружного адміністративного суду від 27 листопада 2020 року - без змін.

Листом №06-15/1601/2021 від 30.04.2021 та листом №06-15/2164/2021 від 23.06.2021 відповідач повідомив державного виконавця про добровільне виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 27.11.2020 у справі №520/13002/2020 в частині, що підлягала негайному виконанню та здійснило нарахування та виплату недоотриманої суддівської винагороди ОСОБА_1 за квітень 2020 року у розмірі 22423,43 грн.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 30.09.2021 року у справі №520/13002/2020 задоволено заяву позивача та змінено спосіб виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 27.11.2020 у справі №520/13002/2020, встановлено спосіб виконання рішення шляхом стягнення з Територіального управління Державної судової адміністрації України у Харківській області на користь ОСОБА_1 нарахованої та невиплаченої суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року по 28 серпня 2020 року у розмірі 106866,29 грн.

На виконання вищевказаного судового рішення, на банківський рахунок позивача надійшли грошові кошти у сумі 106866,29 грн лише 13.10.2021, що підтверджується роздруківкою з рахунку в АК КБ "ПриватБанк".

Вважаючи протиправною бездіяльністю непроведення відповідачем нарахування та виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, позивач звернувся до суду за захистом порушеного права.

Приймаючи рішення про часткове задоволення вимог, суд першої інстанції виходив з того, що для ефективного захисту прав позивача є підстави для виходу за межі позовних вимог та часткового задоволення позову шляхом визнання протиправною бездіяльність Територіального управління Державної судової адміністрації України у Харківській області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 04.09.2020 по 13.10.2021 та стягнення з Територіального управління Державної судової адміністрації України у Харківській області () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за весь час затримки виплати належних йому сум з 04.09.2020 по 13.10.2021 в розмірі 155176,14 грн (сто п`ятдесят п`ять тисяч сто сімдесят шість гривень 14 копійок).

Відмовляючи в частині позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з розміру 5499,42 грн не відповідає Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100, а тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Статтею 8 Конституції України визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Статтею 130 Конституції України визначено, що держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя.

Так, статтею 116 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Отже, законодавством установлений обов`язок роботодавця провести в день звільнення працівника виплату йому всіх сум, що належать від підприємства, установи, організації. Водночас за невиконання такого обов`язку встановлена відповідальність для роботодавця (виплата працівникові середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку) у випадку відсутності спору про розмір сум та у випадку, коли такий спір вирішено на користь працівника.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Аналогічні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц, від 26.02.2020 у справі №821/1083/17, постановах Верховного Суду від 16.07.2020 у справі №400/2884/18, від 16.07.2020 у справі №812/1259/17, від 16.07.2020 у справі №825/1540/17, від 30.04.2020 у справі №140/2006/19, від 13.08.2020 у справі №808/610/18, котрі враховані апеляційним судом в силу приписів частини п`ятої статті 242 КАС України в ході розгляду даної справи.

Згідно із ст. 52 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 №1402-VIII (далі - Закон №1402-VIII) визначено, що суддею є громадянин України, який відповідно до Конституції України та цього Закону призначений суддею, займає штатну суддівську посаду в одному з судів України і здійснює правосуддя на професійній основі.

Відповідно до ч.2 ст.135 указаного Закону суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом.

Таким чином, законодавством передбачено, що після зарахування судді до штату суду він є працівником цього суду і отримує заробітну плату у вигляді суддівської винагороди. У разі звільнення - суддя припиняє трудові відносини із цим судом, а тому має право на повний розрахунок із ним відповідно до ст.116 КЗпП України, оскільки спеціальним Законом №1402-VIII питання спірної компенсації не урегульоване.

Відповідно до наявного в матеріалах справи здійсненого ТУ ДСА України в Харківській області розрахунку доплати суддівської винагороди ОСОБА_1 на виконання судового рішення у справі №520/13002/2020 розмір такої доплати становив 155176,58 грн (без відрахувань податків та зборів).

Копією виписки з карткового рахунку позивача підтверджується та не заперечується відповідачем у відзиві, недоотримана сума коштів з відповідним відрахуванням податків та зборів виплачена позивачу 13.10.2021.

За обставинами справи, звільнення позивача відбулось 04.09.2020, а сума доплати суддівської винагороди на виконання судового рішення у справі №520/13002/2020 виплачена 13.10.2021, має місце факт невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України.

Колегія суддів звертає увагу, що станом на час звільнення ОСОБА_1 спір про розміри належних йому сум був відсутній, а спір у межах справи №520/13002/2020 вирішений на користь працівника (позивача), протилежного відповідачем не доведено.

Водночас, слід звернути увагу, що в законодавстві відсутня вказівка на те, що роботодавець звільняється від відповідальності, встановленої в ст. 117 КЗпП України, у випадку виплати працівникові сум на виконання судового рішення.

Із урахуванням вищевикладеного суд апеляційної інстанції погоджується з висновком судом першої інстанції, що враховуючи встановлений факт невиплати з вини ТУ ДСА України в Харківській області належних звільненому ОСОБА_1 сум (155176,58 грн без відрахувань податків та зборів) у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України (04.09.2020), необхідним є зобов`язання відповідача виплатити позивачу його середній заробіток за час затримки по день фактичного розрахунку, а саме, з 04.09.2020 по 13.10.2021.

Згідно із ч.1 ст.27 Закону України "Про оплату праці" від 24.03.1995 №108/95-ВР порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Порядок обчислення середньої заробітної плати, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі - Порядок №100).

Пунктом 2 Порядку №100 визначено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Відповідно до п.5 Порядку №100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно з п.8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Враховуючи викладене, розрахунок середньоденної заробітної плати проводиться шляхом ділення заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин).

Згідно з наданою ТУ ДСА України в Харківській області довідкою від 23.02.2022 середньоденна заробітна плата (суддівська винагорода) за останні 2 місяці перед звільненням складала 2081,48 грн, кількість фактично відпрацьованих робочих днів протягом двох останніх місяців роботи на займаній посаді - 22 дні.

Час затримки виплати належних звільненому ОСОБА_1 сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України, а саме, з 04.09.2020 по 13.10.2021 складає 299 робочих дні.

Відтак, середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку становить 622362,52 грн (2081,48 грн х 299 робочих дні).

До того ж, судова колегія враховує, що Верховний Суд України у постанові від 27.04.2016 у справі №6-113цс16 дійшов висновку про те, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Водночас Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц, відступаючи від висновків Верховного Суду України у постанові від 27.04.2016 у справі №6-113цс16, зазначила, що при вирішенні питання про зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

1. розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

2. період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

3. ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

4. інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних відносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, вирішуючи питання про стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, суд повинен урахувати принцип співмірності ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Вказана позиція узгоджується із згаданими вище висновками Верховного Суду та Великої Палати Верховного Суду.

Як встановлено судовим розглядом та підтверджується матеріалами справи, розмір невиплаченої суддівської винагороди при звільненні складає 155176,58 грн (без урахування відповідних відрахувань податків та зборів). З урахуванням викладеного, необхідно розрахувати розмір компенсації наступним чином: 155176,58 грн / 622362,52 грн (частина невиплаченої суддівської винагороди при звільненні / середній заробіток за весь час затримки розрахунку) = 0,249334, а 2081,48 грн (середньоденна заробітна плата позивача) х 0,249334 (істотність частки) х 299 (кількість днів затримки розрахунку) = 155176,14 грн.

Правильність саме такого алгоритму розрахунку підтверджується також постановою Верховного Суду від 10.06.2021 у справі №580/2857/20.

Отже, з врахуванням принципу справедливості та співмірності, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що середній заробіток за час затримки розрахунку має бути виплачений позивачу у розмірі 155176,14 грн. з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника.

Таким чином, на думку колегії суддів апеляційної інстанції, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Наводячи розрахунок розміру середньоденної заробітної плати (суддівської винагороди) зі складових довідки Територіального управління Державної судової адміністрації України у Харківській області від 04.09.2020 №04-52/443, наданої для призначення/перерахунку щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці органами Пенсійного фонду України, позивач не вмотивував вказане жодними доводами, а зазначений позивачем розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з розміру 5499,42 грн. не відповідає Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що довідка від 23.02.2022 надана відповідачем не відповідає фактичним обставинам справи, є неправомірною і містить недостовірні дані, колегія суддів вважає необгрунтованими, з оглядду на те, що згадана довідка є джерелом інформації про доходи позивача, що впливають на правильність обчислення середього заробітку, вказана довідка містить відомості суддівської винагороди за останні 2 місяці перед звільненням, із зазначенням середього заробітку, та середньоденного розміру заробітної плати (суддівської винагороди), а тому відповідає вимогам, передбаченим Порядком обчислення середньої заробітної плати, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100.

Суд наголошує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10 лютого 2010 року у справі Серявін та інші проти України зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У справі Трофимчук проти України ЄСПЛ також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Відповідно до пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Деякі аргументи не можуть бути підставою для надання детальної відповіді на такі доводи.

Усі інші аргументи сторін вивчені судом, однак є такими, що не потребують детального аналізу у цьому судовому рішенні, оскільки вищенаведених висновків рішення суду першої інстанції не спростовують.

За правилами частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та свідчать про незгоду із правовою оцінкою суду першої інстанції обставин справи, суд апеляційної інстанції підстав для його скасування не вбачає.

Таким чином, колегія суддів, згідно ст. 316 КАС України вирішила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, з урахуванням того, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 24.02.2023 по справі №520/1042/22 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя О.А. Спаскін
Судді Я.В. П`янова Л.В. Любчич