Справа № 520/22252/21
Суддя: Любчич Л.В.
Дата ухвалення: 2023-09-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 вересня 2023 р.Справа № 520/22252/21
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Любчич Л.В.,

Суддів: Спаскіна О.А. , Присяжнюк О.В. ,

за участю секретаря судового засідання Труфанової К.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Державної міграційної служби України на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 29.07.2022, головуючий суддя І інстанції: Ніколаєва О.В., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 29.07.22 по справі №520/22252/21

за позовом ОСОБА_1

до Державної міграційної служби України третя особа Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області

про скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

02 листопада 2021 року ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернулася до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України (далі по тексту відповідач, ДМС України), за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області (далі по тексту - третя особа, ГУ ДМС України в Харківській області), в якому просить суд:

- скасувати рішення відповідача від 30.07.2021 №257-21;

- зобов`язати відповідача визнати біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянка Єменської Республіки - ОСОБА_1 .

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 29 липня 2022 року адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено.

Скасовано рішення ДМС від 30.07.2021 №257-21.

Зобов`язати ДМС України прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянку Єменської Республіки ОСОБА_1 .

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції рішення ДМС України, подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування фактичних обставин справи, просила скасувати оскаржуване судове рішення та ухвалити постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначив, що на виконання судового рішення, яким відповідача зобов`язано повторно розглянути заяву позивача, ухвалено рішення про відмову позивачеві у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, надавши належну оцінку обставинам, що мають місце у країні походження позивачки - Ємені. Вказує, що суд першої інстанції неповно встановив обставини справи та належним чином не дослідив ситуацію у країні походження позивача, у зв`язку з чим безпідставно задовольнив позовні вимоги, у тому числі втрутившись у дискреційні повноваження ДМС України.

Позивач правом подання відзиву на позов не скористався, що не перешкоджає розгляду справи в силу приписів ч. 4 ст. 304 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі - КАС України).

Згідно з положеннями ч. 3 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Сторони у судове засідання не прибули, пр. дату час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, вказані обставини не перешкоджають розгляду справи в силу приписів ч. 2 ст. 313 КАС України.

Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та відзиві на неї, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судовим розглядом встановлено обставини, які не оспорено сторонами.

З матеріалів особової справи 2018KH0013 встановлено, що позивач, громадянка Єменської Республіки Султан ОСОБА_2 (жінка), ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживала у місті Сана, Ємен, прибула до України 29.11.2017 з території Єгипту за студентською візою з метою навчання.

Рішенням головного спеціаліста відділу з питань тимчасового проживання іноземців та ОБГ ГУ ДМС України в Харківській області від 13.02.2018 скасовано посвідку на тимчасове проживання в Україні НОМЕР_1 , видану 21.12.2017 позивачу терміном дії до 05.09.2018.

Підставою для прийняття такого рішення послугував лист-клопотання НТУ "ХПІ" від 13.02.2018 №66-270/р-29 щодо скасування посвідки на тимчасове проживання в Україні НОМЕР_1 видану 21.12.2017 терміном дії до 05.09.2018, видану громадянці Ємену ОСОБА_1 , яка була відрахована згідно наказу від 05.02.2018 №231СТ.

Позивач, громадянка Єменської Республіки, 14.03.2018 звернулась до ГУ ДМС України в Харківській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням ДМС України від 17.08.2018 №305-18 позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі ст. 6 Закону № 3671-VI, як особі стосовно якої встановлено, що умови передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього закону відсутні.

Рішенням Харківського окружного адміністративного від 06.11.2018 у справі №2040/7453/18, яке залишено без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 29.05.2019 частково задоволено адміністративний позов ОСОБА_1 .

Вказаним рішенням скасовані рішення ДМС України від 17.08.2018 №305-18. Також вказаним рішенням суд першої інстанції зобов`язав ДМС України заяву громадянки Єменської Республіки - ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням ДМС від 12.05.2020 №142-20 позивачу було повторно відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі статті 6 Закону № 3671-VI, як особі стосовно якої встановлено, що умови передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього закону відсутні.

Рішенням Харківського окружного адміністративного від 20.07.2020 у справі №520/7793/2020, яке залишено без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 02.12.2020 частково задоволено адміністративний позов ОСОБА_1 до ДМС, третя особа - ГУ ДМС України в Харківській області.

Вказаним рішенням скасовані рішення ДМС України від 12.05.2020 №142-20. Також вказаним зобов`язано ДМС України повторно розглянути заяву громадянки Єменської Республіки - ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За результатами повторного розгляду вказаної заяви позивача ГУ ДМС України в Харківській області 22.06.2021 було складено висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянці Єменської Республіки ОСОБА_1 .

Підтримуючи висновок ГУ ДМС України в Харківській області, ДМС прийнято рішення про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 30.07.2021 №257-21.

У ході розгляду справи встановлено, що позивач отримала повідомлення ГУ ДМС України в Харківській області від 20.10.2021 №49, в якому вказано, що відповідно до статті 6 Закону № 3671-VI позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі рішення Державної міграційної служби України від 30.07.2021 №257-21.

З метою захисту свої прав, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що відповідач повторно розглядав заяву позивача на виконання судових рішень у справах №2040/7453/18, №520/7793/2020, та відмовив з тих саме підстав, які були визнані протиправними вказаних судових рішеннях, ухвалених стосовно позивача.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні врегульовані Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (надала Закон № 3671-VI).

Згідно з пунктами 1, 13 статті 1 Закону № 3671-VI у цьому Законі терміни вживаються в такому значенні:

- біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

- особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до частини 5 статті 10 Закону № 3671-VI за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, наведені у статті 6 Закону № 3671-VI.

Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року визначено, що поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність ґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження наслідок таких побоювань.

Колегія суддів зазначає, що суб`єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути нестерпним. Побоювання ґрунтується не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи тощо).

Посилаючись на свої побоювання повертатись до країни громадянської належності позивач вказала на те, що у Ємені протягом останніх років відбуваються масштабні військові дії. Шиїтські племена (хусити) узяли під свій контроль місто Сана, яке населене переважно сунітами, та велику частину Ємену. Хусити (рух Ансамр Алламх) воюють проти офіційного уряду, який підтримує ОСОБА_3 та об`єднана коаліція. Інші військові угрупування, які підтримуються Об`єднаними Арабськими Еміратами (Південна перехідна рада, Сили Поясу безпеки, Елітні сил Хадрамаута і Шабва), виступають за відокремлення та незалежність південного Ємену. Також в Ємені діє багато терористичних організацій (Аль-Каїда, Ісламська держава), які також контролюють певні території та здійснюють напади та теракти. Угрупування хуситів та інших радикальних та терористичних організацій переслідують жінок через те, що вони не бажають слідувати їх розумінню норм ісламу. У Ємені у великій кількості гине мирне населення, відбуваються невибіркові напади на цивільних осіб та цивільні населені пункти. Усі сторони конфлікти систематично та масово порушують права людини. Вказані події викликали надзвичайну гуманітарну кризу Через побоювання стати жертвою переслідувань, примусового заміжжя, гендерного насилля з боку різноманітних військових, терористичних угрупувань, зокрема хуситів, та загрозу моєму життю, безпеці та свободі, вона не може повернутись до країни моєї громадянської належності.

Об`єктивна сторона, у свою чергу, пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Об`єктивна сторона побоювань позивача полягає у наявності загальновідомих фактів про ситуацію у країні його громадянської належності.

Надаючи оцінку доводам ДМС України про ненадання позивачем належних та достовірних доказів у підтвердження обґрунтованості свого звернення про надання йому статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до пунктів 196-197 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН, стосовно особи, яка клопоче про отримання статусу біженця, загальний правовий принцип полягає у тому, що обов`язок надати докази лежить на особі, яка подає клопотання. В більшості випадків особа, яка рятується від переслідування, приїжджає у країну у бідуючому стані, часто навіть без документів. Таким чином, хоча обов`язок надавати докази лежить на заявнику, задача встановлення та відпрацювання відповідних фактів вирішується разом з перевіряючою особою. В деяких випадках саме перевіряюча особа має використовувати засоби, якими вона володіє, щоб зібрати усі необхідні докази, які підтверджують клопотання.

Однак навіть таки незалежний пошук не завжди може бути успішним і можуть бути заяви, які неможливо підтвердити доказами. У таких випадках, якщо викладене заявником здається правдоподібним, то перевіряючий повинен тлумачити сумніви на користь заявника.

Отже вимога надати докази не повинна сприйматися органами ДМС України занадто буквально через складність зробити це у тій ситуації, в якій знаходиться особа, яка клопоче про надання статусу біженця.

Відповідно до пункту 20 Позиції УВКБ ООН "Про обов`язки і стандарти доказів в заявах біженців": "Відносно доказів, заяви біженців відрізняються від кримінальних справ та цивільних позовів. Дуже важко довести суб`єктивні елементи, і рішення щодо правдоподібності як правило не ґрунтується на "голих" фактах. Суддя часто буде вимушений покладатися на усні твердження заявника і зробити оцінку у світлі об`єктивної ситуації в країні походження".

Залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особою, котра звертається за встановленням статусу біженця, може бути взагалі неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких надається статус біженця або визнання особи такою, що потребує додаткового захисту.

Підтвердження обґрунтованості заявника побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 №649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації, а також з інформаційних носіїв, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Наявність підтверджуючих доказів підсилює вірогідність зроблених заявником тверджень, але не може бути обов`язковим елементом його доказової бази. Заявник не зобов`язаний обґрунтовувати кожну обставину своєї справи беззаперечними матеріальними доказами і має доказувати вірогідність своїх доводів та точність фактів, на яких ґрунтується заява про надання статусу біженця, оскільки особи, які шукають статусу біженця, позбавлені в силу тих чи інших обставин можливості надати докази в підтвердження своїх доводів. Ненадання документального доказу усних тверджень не може перешкоджати прийняттю заяви чи прийнятті позитивного рішення щодо надання статусу біженця, якщо такі твердження співпадають із відомими фактами, та загальна правдоподібність яких є достатньою. Правдоподібність встановлюється, якщо заявник подав заяву, яка є логічно послідовною, правдоподібною та не суперечить загальновідомим фактам і, отже, викликає довіру.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 26.02.2021 у справі №260/561/19.

Відповідно до пункту 1.2. «Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту», які затвердженні наказом МВС України від 07.09.2011 №649 (далі по тексту - Правила № 649)

Відповідно до пункту 5.1 е) Правил №649 відомості та обставини, про які зазначено у заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, і які не підтверджуються документами або іншими фактичними даними, можуть бути враховані під час підготовки висновку за умови, що твердження заявника стосовно обставин, зазначених у заяві, є послідовними і правдоподібними, надана ним інформація не суперечить загальновідомим відомостям, що мають відношення до справи заявника та встановлена загальна правдоподібність заяви.

Оцінка заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється на індивідуальній основі і включає в себе вивчення наявних відомостей про:

всі відповідні факти, що стосуються країни походження на момент прийняття рішення щодо заяви, в тому числі закони і інші нормативно-правові акти країни походження заявника і порядок їх застосування;

відповідні твердження і документи, представлені заявником, у тому числі інформацію про те, що заявник був або може стати об`єктом переслідування чи об`єктом завдання серйозної шкоди;

особисті дані і обставини заявника, включаючи інформацію про те, що заявник був чи може стати об`єктом переслідування чи йому може бути завдано серйозної шкоди.

Той факт, що заявник вже був об`єктом переслідувань або йому було завдано серйозної шкоди, наявність прямих загроз такого переслідування або такої шкоди є важливим показником цілком обґрунтованих побоювань заявника стати жертвою переслідування або реального ризику отримати серйозну шкоду.

У висновку обов`язково робиться посилання на використану інформацію про країні походження заявника, включаючи сторінки, назви інформаційних звітів, роки та найменування установ чи організацій, що його підготували, посилання на електронну адресу, якщо звіти було опубліковано в Інтернеті, та її співвідношення із змістом заяви та відомостями, отриманими під час співбесіди із заявником.

Відповідно до пункту 6.1, 6.2 Правил №649 у разі надходження до Державної міграційної служби України особової справи заявника та письмового висновку органу міграційної служби протягом місяця здійснюються всебічне вивчення та оцінка всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Під час здійснення заходів, передбачених пунктом 6.1 цього розділу, Державна міграційна служба України має право:

а) вимагати подання додаткової інформації від органу міграційної служби, який здійснював розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

б) з метою уточнення відомостей, що містяться у заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або документів, які знаходяться в особовій справі заявника, отримувати додаткову інформацію, яка може мати суттєве значення для прийняття обґрунтованого рішення за заявою;

в) звертатись з відповідними запитами до Міністерства закордонних справ України, Міністерства внутрішніх справ, Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об`єднань громадян у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, необхідності у встановленні справжності і дійсності документів.

г) повертати справу на доопрацювання до територіального органу ДМС, який здійснював розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за умови наявності недостатніх відомостей для розгляду справи і прийняття обґрунтованого та неупередженого рішення, неналежного оформлення особової справи.

Вказуючи на необґрунтованість побоювань позивача, третя особа з невідомих причин не використовує інформацією про країну походження. Третьою особою та відповідачем належним чином не досліджено інформації про безпекову ситуацію, ситуацію із дотриманням прав людини, гуманітарної ситуації у країні громадянської належності позивача та можливість стати жертвою переслідувань через небажанням дотримуватись норм поведінки для жінок нав`язаних угрупуванням хуситів, жертвою сексуального насилля чи примусового шлюбу.

Всупереч вимог п. 5.1 Правил №649 третя особа не провадила перевірки фактів, повідомлених позивачем, не були вивчені усі відповідні факти, що стосуються країни походження, в тому числі інформацію про те, що позивач може стати об`єктом переслідування як особа, що вважається порушницею релігійних норм, гендерного насилля, примусового шлюбу в Ємені чи об`єктом завдання серйозної шкоди від чи внаслідок поширеного насильства та систематичного порушення прав людини.

ДМС України самостійно не здійснював заходів передбаченим пунктами 6.1 та 6.2 Правил №649, а лише погодилися з висновком Управління про відмову у визнанні біженцем або особою яка потребує додаткового захисту, який був складений без комплексного та системного аналізу документів, наявних в особовій справі заявника, та перевірки фактів, повідомлених позивачем, без вивчення наявних відомостей про всі відповідні факти, що стосуються країни походження на момент прийняття рішення.

Підтримавши висновок ГУ ДМС України в Харківській області та відмовивши позивачці у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідач порушив пункту 6.1 Правил, пункту 5 статті 10 Закону № 3671-VI. Формальне ставлення з боку відповідача до перевірки усіх обставин, викладених позивачем, матеріалів особової справи та наявної інформації по країні походження, призвело до прийняття неправомірного рішення щодо відмови визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Матеріали справи свідчать, що позивач зробила реальну спробу обґрунтувати свою заяву, під час співбесід в ГУ ДМС України в Харківській області повідомивши усі важливі факти, що були в її розпорядженні, які, в свою чергу, відповідач не визнав неправдоподібними або такими, що суперечать конкретній та загальній інформації за справою позивача.

Розглядаючи цю справу, колегія суддів враховує, що до обставин, визнаних судом загальновідомими, які не потрібно доказувати, слід віднести інформацію про країну походження, яка належить до загальновідомої інформації. До такої інформації слід віднести ту, яка стосується ситуації військового конфлікту у Ємені та масових порушень прав людини, переслідування жінок, які вважаються порушницями релігійних та моральних норм, гендерне насилля що підтверджені міжнародною спільнотою, що не заперечується відповідачем. На підставі наявної загальновідомої інформації про ситуацію, що склалася на даний час у Ємені через триваючий там внутрішній військовий конфлікт, гуманітарну кризу.

У доповіді Рада ООН з прав людини, «Положення в області прав людини в Ємені, включаючи порушення і зловживання, за період з вересня 2014 року», A/HRC/45/6, від 27.09.2020 зазначено, що після шести років безперервних збройних дій в Ємені так і не видно кінця цієї багатосторонньої війни, від якої страждають мільйони людей. Ємен залишається змученою землею, що страждає від безперервних повітряних ударів, руйнівної блокади, невиборчих артилерійських атак, перешкоджання доставці надзвичайної гуманітарної допомоги і доступу до продовольства і медичного обслуговування, збитків, завданих наземних мін, на громадянське суспільство та меншості, вербування та використання дітей у бойових діях, ґендерного насильства та повсюдної безкарності, а його народ піддається таким мукам, які повинні потрясти свідомість всього людства.

За наявною інформацією, з початку конфлікту безпосередньо внаслідок бойових дій загинуло приблизно 112 000 осіб, у тому числі близько 12 000 цивільних осіб. Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй з прав людини зафіксувало, що в період з березня 2015 року (коли почалося відстеження цих показників) до червня 2020 року безпосередньо внаслідок збройного конфлікту в Ємені було вбито щонайменше 7825 цивільних осіб (у тому числі не менше 2138 дітей та 933 жінки) та поранено 12 416 цивільних осіб (у тому числі 2898 дітей та 1395 жінок). У цих показниках не враховано тисячі людей, які померли внаслідок погіршення соціально-економічних, медичних та гуманітарних умов.

Незважаючи на зусилля, проведені Спеціальним посланником Генерального секретаря Ємену, не вдалося досягти істотного прогресу в політичному врегулюванні конфлікту. Здійснення Стокгольмської угоди так і не зрушило з мертвої точки. Бойові дії продовжилися в Адені, Абьяні, Шабве, Ель-Байді, Таїзі, Ель-Ходейді та Сокотрі та спалахнули на нових фронтах у Сааді, Хаджі, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Марібі та Ед-Далі.

У Заключній доповіді Групи експертів по Ємену за 2020 рік для Рада Безпеки ООН, S/2021/79 від 25.01.2021, зазначено, що положення у Ємені продовжує погіршуватися, що має катастрофічні наслідки для цивільного населення. Цьому сприяють три основні фактори: a) економічні спекулятивні операції всіх єменських сторін, що впливають на безпеку людини; b) продовження та поширення порушень прав людини та міжнародного гуманітарного права, що не тягнуть за собою покарань; та c) ескалація бойових дій та їх вплив на громадянське населення, включаючи переміщення. Уряд Ємену поступився стратегічною територією хуситам та Південній перехідній раді, які порушують цілі резолюції 2216 (2015) Ради Безпеки.

Усі сторони продовжують чинити кричущі порушення міжнародного гуманітарного права та міжнародного права прав людини, включаючи невиборчі напади на цивільних осіб, насильницькі зникнення та тортури. Широке застосування наземних мін хуситами становить постійну загрозу для цивільного населення та призводить до переміщення населення. Продовження грубих порушень міжнародного гуманітарного права та прав людини хуситами, урядом Ємену, Південною перехідною радою, Об`єднаними Арабськими Еміратами та ОСОБА_6 . Відсутність серйозних ініціатив із залучення винних до відповідальності. Відсутність верховенства правничий та порушення функціонування судової системи породжують безкарність.

У 2020 році інтенсивність різних конфліктів у країні не слабшала. Відмінною особливістю конфліктів стало широкомасштабне економічне збагачення мереж командирів, бізнесменів, політиків та місцевих лідерів.

Зросла інтенсивність бойових дій на деяких фронтах, особливо в Ель-Джауфі, Марібі, Німі, Таїзі, Ель-Ходейді, ЕльБайді та Абьяні.

У 2020 році спостерігалася значна ескалація бойових дій. Хусіти відвоювали стратегічні території в Німі, ОСОБА_5 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , переважно в уряду Ємену. Після дворічної облоги вони зайняли ОСОБА_9 . Південна перехідна рада утримувала ОСОБА_10 і деякі райони ОСОБА_11 , ОСОБА_12 і Далі і встановила контроль над Сокотрою.

У жовтні 2021 була опублікована Позиція Верховний комісар ООН у справах біженців (УВКБ ООН) щодо повернення до ОСОБА_13 , в якій зазачено:

З 2015 року затяжний конфлікт у Ємені, який відзначений порушеннями міжнародного гуманітарного права та порушеннями та зловживаннями в галузі прав людини, призвів до великої кількості жертв серед цивільного населення, переміщення мільйонів людей, руйнування життєво важливої інфраструктури та порушення доступу людей до основних послуг. та засоби до існування. За даними ООН, ОСОБА_14 - це одна з найгірших у світі гуманітарних криз, коли мільйони людей відчувають нестачу продовольства або перебувають під загрозою голоду.

Теперішня ситуація характеризується політичною, військовою та інституційною роздробленістю, бойовими діями та чварами між конкуруючими військовими угрупованнями, особливо на півдні, слабким управлінням та верховенством закону, а також погіршенням становища в галузі прав людини, за що сплачує громадянське населення. На момент написання в Ємені відбувається кілька паралельних збройних конфліктів, що частково збігаються, неміжнародного характеру, в яких беруть участь сили, що підтримують міжнародно визнаний уряд (IRG), який з березня 2015 року підтримується багатонаціональною коаліцією на чолі з ОСОБА_6 ; влада де-факто (DFA, також звані хуситами); Південна перехідна рада (STC), яка періодично боролася з IRG, намагаючись встановити контроль над південним Єменом, і в листопаді 2019 року уклала тендітну угоду про поділ влади з IRG («Ер-Ріядська угода»); Національні сили опору; "Аль-Каїда" на Аравійському півострові (АКАП); та «Ісламська держава Іраку та Леванту» - Ємен (ІГІЛ-Ємен); на додаток до багатьох місцевих озброєних груп, що змінюють свою відданість і керуються переважно місцевими програмами та племінною приналежністю.

Країна була поділена на окремі зони контролю та впливу. Станом на вересень 2021 року сили DFA, як повідомлялося, контролювали приблизно одну третину країни, включаючи столицю Сану та більшу частину густонаселеного північного заходу, і становили переважну більшість населення Ємену; IRG та урядові сили контролювали південь та схід (провінції Маріб, ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та Аль-Махра, частини провінцій ОСОБА_17 та ОСОБА_18 ), хоча і з різним ступенем контролю; STC утримував південне портове місто та тимчасову столицю ОСОБА_10 та прилеглі до нього провінції Ладж та Далеї; Національні сили опору контролювали частини вздовж західного узбережжя Червоного моря; та AКАП продовжував діяти в основному на півдні та сході країни. Великі території, у тому числі в мухафазах ОСОБА_8 , ОСОБА_19 та ОСОБА_20 , як і раніше, є предметом суперечок між сторонами, з активними лініями фронту поблизу населених пунктів, що наражає громадянське населення на постійний ризик. На момент написання статті бої продовжуються на багатьох лініях фронту, при цьому ситуація з безпекою особливо нестабільна і нестабільна в місті Маріб, що оспорюється, на півночі Ємену. Міжнародна кризова група (ICG) заявила в травні 2021 року, що ОСОБА_14 перебуває у «вільному падінні» і що «бойові дії також, ймовірно, загостряться і на інших фронтах, крім Маріба.

У 2021 році уряд та союзні сили продовжували вести конфлікт із хуситами по всій країні. Відновлений наступ з кількох фронтів на утримувану IRG провінцію та місто Маріб, розпочатий силами хуситів у лютому 2021 року і триває на момент написання доповіді, призвів до жертв серед цивільного населення, переміщення осіб та пошкодження цивільної інфраструктури. Наприкінці липня 2021 року сили хуситів також захопили райони у центральній провінції Аль-Байда, які згодом використали для військового наступу на південну провінцію Шабвах. Повідомлялося, що станом на серпень 2021 року більш ніж на 50 активних лініях фронту по всьому Ємену ведуться бої зі змінною інтенсивністю. Південні райони Ємену, включаючи головне місто Аден, також зазнають небезпеки через міжфракційні зіткнення та цивільні хвилювання через погіршення умов життя.

Бойові дії та невибіркові напади призвели до загибелі тисяч мирних жителів із березня 2015 року. Авіаудари, мінометні та ракетні обстріли та інші форми невиборчих нападів сторін у конфлікті були головною особливістю конфлікту в Ємені, що чинила руйнівний вплив. на громадянське населення. У грудні 2020 року, за оцінками ООН, з 2015 року близько 102000 осіб (цивільних та нецивільних) загинули внаслідок бойових дій, на додаток до більш ніж 130 000 осіб, які загинули від непрямих наслідків конфлікту, включаючи відсутність продуктів харчування, медичних послуг та інфраструктури. Лише 2020 року понад 2000 мирних жителів було вбито чи поранено внаслідок збройного насильства. Конфлікт продовжує забирати життя мирних жителів у 2021 році, і ООН зафіксувала, що у період із січня по серпень 2021 року понад 1200 мирних жителів було вбито або поранено.

Згідно з численними повідомленнями, всі сторони конфлікту вчиняють серйозні порушення міжнародного гуманітарного права, які можуть бути прирівняні до військових злочинів, а також серйозні порушення та зловживання прав людини з повсюдною безкарністю.

Повідомляється, що сторони в конфлікті чинять невибіркові напади, внаслідок яких гинуть і зазнають поранень мирні жителі, а також завдають ударів по цивільних об`єктах, включаючи, зокрема, медичні установи, школи, ринки, табори для переміщених осіб та мечеті. Спостерігачі також звинувачували сторони конфлікту у використанні голоду як засіб ведення війни та як форму «колективного покарання» цивільних осіб.

За повідомленнями, найпоширенішими порушеннями прав людини та зловживаннями є довільні арешти, викрадення та насильницькі зникнення (у тому числі дітей); тортури, включаючи сексуальне насильство, та інші форми жорстокого поводження; відмова у праві на справедливий судовий розгляд; та незаконні вбивства, включаючи страти без належного судового розгляду. Смертні вироки виносяться за широке коло злочинів і виконуються.

Усі заяви про міжнародний захист необхідно розглядати по суті відповідно до справедливих та ефективних процедур визначення статусу та актуальної інформації про країну походження. Особи, які біжать з Ємену, можуть відповідати критеріям, встановленим Конвенцією 1951 року для набуття статусу біженця. УВКБ ООН вважає, що заяви від осіб з такими профілями вимагають особливої уваги: особи, які виступають проти сторони в конфлікті або вважаються противниками, включаючи зокрема політичних опонентів, журналістів та інших професіоналів ЗМІ, правозахисників, активістів громадянського суспільства, посадових осіб судових органів та академіків; члени релігійних меншин; жінки, зайняті у громадській сфері; особи, які вважаються порушниками суворих ісламських правил; ті, хто вижив і ті, хто наражається на ризик сексуального насильства, примусових та/або дитячих шлюбів, домашнього насильства або «злочинів на захист честі»; ті, що залишилися живими та особи, яким загрожує вербування неповнолітніх; та особи (реальної чи передбачуваної) різної сексуальної орієнтації та/або гендерної ідентичності. Цей перелік не є вичерпним.

Крім того, з урахуванням переважаючих умов відсутності безпеки в Ємені УВКБ вважає, що особи, які рятуються від конфлікту, що триває в Ємені, ймовірно, будуть потребувати міжнародного захисту біженців відповідно до ширших критеріїв мандату УВКБ або ширших умов біженців, які містяться у регіональних документах про біженців, включаючи статтю 1 (2) Конвенції ОАЕ 1969 року та Картахенську декларацію; або додатковий захист відповідно до статті 15 Кваліфікаційної директиви ЄС.

З огляду на нестабільність ситуації, фрагментацію контролю у поєднанні з безліччю озброєних груп, масові руйнування та пошкодження будинків, найважливішої інфраструктури та сільськогосподарських угідь, а також важкі гуманітарні умови, УВКБ вважає, що за нинішніх обставин критерії доречності та розумності альтернативи внутрішньої втечі або переїзду (IFA/IRA): навряд чи будуть задоволені.

УВКБ ООН продовжує закликати держави не повертати примусово єменських громадян та колишніх постійних жителів ОСОБА_13 до будь-якої частини країни. Припинення примусового повернення єменських громадян та колишніх постійних жителів до Ємену не повинно замінювати міжнародний захист осіб, визнаних відповідними критеріями статусу біженця відповідно до Конвенції 1951 року або ширших критеріїв біженця, які містяться у документах, що містяться у відповідних регіонах.

Окремо інформація по країни походження відзначає порушення прав, переслідування, застосування гендерного насилля, тортур, принижуючого гідність поводження до жінок, зокрема:

У доповіді Ради ООН з прав людини, «Положення в області прав людини в Ємені, включаючи порушення і зловживання, за період з вересня 2014 року», A/HRC/45/6, від 27.09.2020 зазначено, що сторони конфлікту продовжили вкорінювати патріархальні ґендерні норми та маргіналізацію жінок та дівчаток, а також осіб із нетрадиційною сексуальною орієнтацією та/або ґендерною ідентичностю. Жінки, дівчата, чоловіки та хлопчики, як і раніше, наражаються на серйозний ризик стати жертвами всіх форм гендерного насильства, включаючи сексуальне насильство.

У Доповіді організації Human Rights Watch «Світова доповідь 2020 Ємен», від 13.01.2021, зазначено, що у 2020 році уряд Ємену, озброєнне групування хуситів і Сили пояса безпеки, пов`язані з ППР (Південна перехідна рада), ображали жінок і здійснювали акти гендерного насильства, включаючи сексуальне насильство. Група експертів ООН повідомила про численні звинувачення в згвалтуванні з боку сил, пов`язаних з ППР, в останні роки, в тому числі про зґвалтування внутрішньо переміщеної жінки в Адені в квітні. За даними «ООН-жінки» в Ємені, насильство по відношенню до жінок збільшилася під час кризи, пов`язаного з Covid-19.

У Позиції Верховного комісара ООН у справах біженців (УВКБ ООН) щодо повернення до Ємену від жовтня 2021 року вказано, що жінки, як і раніше, зазнають дискримінації та маргіналізації в багатьох сферах життя. Гендерне насильство (ГН), як і раніше, широко поширене і не реєструється, включаючи домашнє насильство, примусові та/або дитячі шлюби та «злочини на захист честі», а також сексуальне насильство в контексті конфлікту. У районах, що перебувають під впливом екстремістських груп, жінки, як повідомляється, зазнавали суворого покарання за можливе порушення суворого тлумачення цими групами ісламських принципів, норм та цінностей. Повідомляється, що жінки, які активно працюють у політичній та соціальній сфері, включаючи правозахисників та політичних активістів, зазнавали довільних арештів, затримань, тортур та політично мотивованих судових переслідувань за звинуваченням у проституції. DFA також запровадило ґендерну сегрегацію в державних установах та місцях, і в деяких місцях жінки мають супроводжуватись близьким родичем-чоловіком (махрамом) на публіці. У різних частинах країни від жінок потрібно дотримуватись консервативного дрес-коду.

Враховуючи викладене, висновки третьої особи та відповідача про відсутність у позивача умов для визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту були зроблені без врахування інформації по країні походження щодо Ємену.

Інформацією по країні походження - Республіки Ємен підтверджується, що на теперішній момент в країні громадянського походження позивача склалася небезпечна для життя ситуація, яка цілком обґрунтовано викликає побоювання за життя та можливі переслідування, становить реальний ризик для позивача у випадку повернення в цю країну.

Отже, існують загальновизнані офіційні документи, які підтверджують обґрунтованість загрози життю позивача, її безпеці чи свободі в країні громадянського проживання, в якій існує військовий конфлікт, та підтверджують неможливість безпечного повернення позивача у країну громадянської належності та підтверджують обґрунтованість побоювань позивача щодо можливості стати жертвою переслідувань в разі повернення до Єменської Республіки.

Відповідно до пункту 6.6 розділу VI - Правила №649 передбачено, що в разі якщо згідно з рішенням суду, яке набрало законної сили, Державна міграційна служба зобов`язана прийняти рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи повторно розглянути заяву особи про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідне рішення приймається Державною міграційною службою протягом семи робочих днів з дня отримання такого рішення суду.

Відповідно до пункту 6.10 зазначених Правил у випадку отримання рішення Державної міграційної служби щодо повторного розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, прийнятого на виконання рішення суду, яке набрало законної сили, територіальний орган Державної міграційної служби протягом семи робочих днів оформлює наказ про повторний розгляд заяви.

Процедура повторного розгляду заяви здійснюється виключно з урахуванням висновків суду, що стали підставою для скасування рішення Державної міграційної служби. Повторний розгляд заяви здійснюється протягом одного місяця з дня надходження до територіального органу Державної міграційної служби відповідного рішення.Строк повторного розгляду заяви продовжується до двох місяців керівником територіального органу Державної міграційної служби за вмотивованим поданням уповноваженої посадової особи територіального органу Державної міграційної служби.

Разом з тим третьою особою та відповідачем при повторному розгляді заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не враховано приписи положень пункту 6.10 Правил №649, відповідно до яких процедура повторного розгляду заяви здійснюється виключно з урахуванням висновків суду, що стали підставою для скасування рішення Державної міграційної служби.

Формальне ставлення з боку відповідача до перевірки усіх обставин, викладених позивачем, матеріалів особової справи та наявної інформації по країні походження, яка підтверджує обґрунтованість загрози життю позивача, що встановлена судовими рішеннями у справах №2040/7453/18, №520/7793/2020 на підставі відомостей з достовірних джерел інформації, призвело до прийняття неправомірного рішення щодо відмови позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Крім того, суд звертає увагу на те, що оскаржуваним рішенням ДМС України позивачу втретє було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Водночас підстави для відмови позивачу у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового були такі самі, як і в минулі рази, при цьому. Колегія суддів враховує, що оцінку таким підставам було надано судами у справах №2040/7453/18, №520/7793/2020, у спосіб визнання таких підстави неправомірними.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявнясть підстав для скасування рішення ДМС України від 30.07.2021 №257-21, як такого, що не відповідає вимогам ч. 2 ст. 2 КАС України.

Обираючи належний спосіб правового захисту порушеного права позивача, колегія суддів зазначає.

Відповідно до частин першої, другої статті 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями, та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» врегульовані відносини, що виникають у зв`язку з обов`язком держави виконати рішення Європейського суду з прав людини у справах проти України. Так, статтею 17 зазначеного Закону передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини у справі «Гурепка проти України» (Gurepka v. Ukraine), заява №61406/00, пункт 59) зазначив, «що для того, щоб бути ефективним, засіб захисту має бути незалежним від будь-якої вжитої на розсуд державних органів дії, бути безпосередньо доступним для тих, кого він стосується; спроможним запобігти виникненню або продовженню стверджуваному порушенню чи надати належне відшкодування за будь-яке порушення, яке вже мало місце».

Конституційний Суд України в рішенні від 30 січня 2003 року №3-рп/2003 зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац десятий пункту 9 Рішення).

Враховуючи наведені вище обставини, встановлені судами першої та апеляційної інстанції, приписи норм чинного законодавства та факти неналежне виконання відповідачем судових рішень у справах №2040/7453/18, №520/7793/2020 стосовно позивача, з метою відновлення її прав та інтересів, колегія суддів уважає за необхідне задовольнити позовні вимоги у спосіб зобов`язання ДМС України прийняти щодо позивача рішення про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зважаючи на повноту встановлення судами першої та апеляційної інстанції обставин справи, встановлення наявності підстав для прийняття рішення про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, і виконання нею необхідних умов для його прийняття, колегія суддів вважає, що захист прав позивача у такий спосіб не є втручанням в дискреційні повноваження відповідача, оскільки суд не ухвалює рішення про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а, врахувавши наявність достатніх підстав для цього, зобов`язує відповідача ухвалити відповідне рішення стосовно позивача.

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 03.04.2019 у справі №813/3663/16, від 20.12.2019 у справі №815/6259/16, від 25.07.2019 у справі №815/7180/16, від 14.04.2020 у справі №420/208/19, від 24.12.2020 у справі №2040/6507/18, від 23.12.2021 №520/9495/2020, які суди враховують у силу приписів ч. 5 ст. 242 КАС України.

Ухвалюючи це судове рішення, колегія суддів керується ст. 322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення «Серявін та інші проти України») та Висновком №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини по справі «Серявін та інші проти України» (п. 58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у цій справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи апелянта, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За змістом частини першої статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеному рішенні, у зв`язку з чим підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України - залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 29 липня 2022 року по справі № 520/22252/21 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Л.В. Любчич
Судді О.А. Спаскін О.В. Присяжнюк
Повний текст постанови складено 03.10.2023.