Справа № 420/1238/23
Суддя: Танасогло Т.М.
Дата ухвалення: 2023-10-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 жовтня 2023 р.м. ОдесаСправа № 420/1238/23

Перша інстанція: суддя Токмілова Л.М.,

повний текст судового рішення

складено 20.03.2023, м. Одеса

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача: Танасогло Т.М.,

суддів: Димерлія О.О., Крусяна А.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 20 березня 2023 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання здійснити виплату середнього грошового забезпечення,-

В С Т А Н О В И В :

У січні 2023 року ОСОБА_1 (позивач) звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив суд стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 12.12.2021 року до 12.06.2022 року у розмірі 138 624,74 грн. (сто тридцять вісім тисяч шістсот двадцять чотири гривні 74 копійки).

Обґрунтовуючи свої вимоги позивач вказав, що відповідач не здійснив своєчасний розрахунок при звільненні, а тому повинен нарахувати та виплатити середнє грошове забезпечення (середній заробіток) за період затримки розрахунку. Позивач посилається на статтю 117 КЗпП України (в редакції від 19.07.2022), яка встановлює максимальний період виплати середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку, а саме 6 місяців, тому просить суд стягнути на його користь грошові кошти у сумі 138 624,74 грн.

Рішенням Одеського кружного адміністративного суду від 20 березня 2023 року, адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено повністю та стягнуто з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 12.12.2021 року до 12.06.2022 року у розмірі 138 624,74 грн. (сто тридцять вісім тисяч шістсот двадцять чотири гривні 74 копійки).

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 1500 (одна тисяча п`ятсот) грн.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, відповідачем подано на зазначене судове рішення апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апелянт просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити повністю.

В обґрунтування скарги вказує, що з огляду на приписи ч.1 ст.117 КЗпП України, обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України. Право на отримання коштів у сумі 137 063,51 грн., тобто належність позивачу наведених коштів, з`явилось у позивача після його звільнення з військової служби та після набрання законної сили рішенням суду у справі №420/3393/22. Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції не врахував, що ст.117 КЗпП України не розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження певної виплати. Апелянт зауважує, що компенсація за затримку виплати заробітної плати відповідно до статті 117 КЗпП України може вимагатись лише за період до присудження заборгованості із заробітної плати. З прийняттям судових рішень статті 116, 117 КЗпП України більше не застосовуються, а зобов`язання колишніх роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію замінюється на зобов`язання виконати судові рішення на користь позивача, що не регулюється матеріальними нормами трудового права. Таким чином, немає обґрунтованих підстав стверджувати, що ці положення передбачають право на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як її сума була встановлена судом, що також не було враховано судом першої інстанції. Скаржник переконаний, що за наявності спірних правовідносин, які стосуються розміру належних звільненому працівникові сум, стягнення з військової частини НОМЕР_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку в розумінні ч.1 ст.117 КЗпП України є безпідставним, що також не врахував суд першої інстанції. отже. Відсутні на думку апелянта законні підстави стверджувати, що положення ст.ст.116, 117 КЗпП України передбачають право на отримання позивачем компенсації за затримку виплати, що мала місце після того, як така виплатити фактично була призначена судом, після звільнення позивача та проведення йому виплати усіх належних сум на дату звільнення. Крім того, апелянт звертає увагу й на те, що усі інші виплати, належні позивачу на час звільнення, останньому були виплачені вчасно. Окремо, посилаючись на прийняття ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» №2352 вказує про пропуск позивачем строку звернення до суду з цим позовом.

26.07.2023р. від позивача у справі надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому посилаючись на необґрунтованість та хибність доводів скаржника, просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги мотивуючи зокрема тим, що судове рішення ухвалено з дотриманням норм права. Стягнуте судом за оскаржуваним рішенням середнє грошове забезпечення, є обґрунтованим та спів мірним. Підстави для скасування судового рішення відсутні.

15.08.2023р. від відповідача у справі надійшла відповідь на відзив, в якій апелянт наголосив на своїй правовій позиції з приводу відсутності підстав для задоволення позову, зауваживши, що військова частина у спірних правовідносинах діяла правомірно, у відповідності до вимог чинного законодавства та у межах наданих повноважень, жодної протиправної бездіяльності чи протиправних дій з боку військової частини НОМЕР_1 допущено не було.

Згідно з ч.ч. 1,3 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Справу розглянуто судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами на підставі ст.311 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги та відзиву, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Як встановив суд першої інстанції та підтверджується наявними в матеріалах справи письмовими доказами, ОСОБА_1 у період з 11.12.2019 року по 11.12.2021 року проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_2 .

Наказом командувача військ оперативного командування ІНФОРМАЦІЯ_1 (по особовому складу) від 08.12.2021 року № 325 ОСОБА_1 звільнений з військової служби відповідно до п.п.а(у зв`язку із закінченням строку контракту) п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу та наказом командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 11.12.2021р. № 275 виключений зі списків військової частини НОМЕР_2 з 11.12.2021 року.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 20.06.2022р. у справі №420/3393/22 адміністративний позов ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 задоволено повністю:

визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 з 01.02.2020 року по 11.12.2021 року основних видів грошового забезпечення без врахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року;

зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 здійснити з 01.02.2020 року по 11.12.2021 року перерахунок та виплату грошового забезпечення ОСОБА_1 відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017р. № 704 Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб, із врахуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року, для обчислення посадового окладу та окладу за військове звання;

зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 , отриманих ним у період з 01.02.2020 року по 11.12.2021 року грошової допомоги на оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально побутових питань, одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби та компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки виходячи із грошового забезпечення, що визначене із врахуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року;

стягнуто з бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 2 000 грн (дві тисячі гривень).

Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 19.12.2022р. у справі №420/3393/22 у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 20 червня 2022 року - відмовлено.

На виконання вказаного судового рішення 30 грудня 2022 року військовою частиною НОМЕР_1 здійснено перерахунок та виплату ОСОБА_1 грошового забезпечення та одноразових додаткових видів грошового забезпечення двома платежами: в сумі 137 063,51 грн. та в сумі 2 087,25 грн. Загальна сума отриманого за рішенням суду перерахунку становить 139 150,76 грн.

Вважаючи, що відповідач протиправно несвоєчасно провів розрахунок при звільненні, позивач звернувся до суду з даним позовом за захистом своїх прав та інтересів.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, врахувавши, що не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу, розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, а також здійснивши відповідні обрахунки на підставі Порядку №10, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995р., дійшов висновку про обґрунтованість та доведеність позовних вимог, наявність у позивача права на отримання відшкодування за затримку виплати грошового забезпечення, у зв`язку із не здійсненням відповідачем нарахування та виплати усіх належних позивачу коштів при його звільненні, а відтак наявність підстав для задоволення позову, стягнення з військової частини НОМЕР_1 середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 12.12.2021 року до 12.06.2022 року у розмірі 138 624,74 грн.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам та обґрунтованості висновків суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи відповідають вони встановленим ч.2 ст.2 КАС України вимогам.

Згідно з ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Як визначено п.242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України № 1153/2008 від 10 грудня 2008 року, після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання.

Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 7 травня 2002 року №8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

Таким чином, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Аналогічний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду України від 06.11.2013 у справі № 21-352а13 та постанові Верховного Суду України від 17.02.2015 у справі №21-8а15.

Крім того, така правова позиція була підтримана у подальшому Верховним Судом, зокрема, у постановах від 20.09.2018 у справі №810/1549/17, від 17.10.2018 у справі № 805/2948/17-а, від 08.11.2018 у справі №821/1333/16, від 18.04.2019 у справі № 806/889/17.

За наведених обставин, суд приходить до висновку про необхідність застосування до спірних правовідносин приписів Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).

Відповідно до ч.1 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення провести з ним розрахунок у строки, зазначені ст.116 цього Кодексу.

Як встановлено колегією суддів з матеріалів справи, позивач виключений зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення з 11.12.2021р., при цьому, станом на момент звільнення, відповідач не здійснив з позивачем повного розрахунку за період його служби.

30.12.2022 року військовою частиною НОМЕР_1 здійснено перерахунок та виплату ОСОБА_1 грошового забезпечення та одноразових додаткових видів грошового забезпечення двома платежами: в сумі 137 063,51 грн. та в сумі 2 087,25 грн. Загальна сума отриманого за рішенням суду перерахунку становить 139 150,76 грн.

Згідно із приписами ч.ч.1, 2 ст.116 КЗпП України (в редакції, станом на час виключення позивача зі списків особового складу) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Згідно із ст.117 КЗпП України (в редакції, на час виключення позивача зі списків особового складу), у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Отже, передбачений ч.1 ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця з виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст.116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Наведені норми станом на 11.12.2021р. передбачали, що після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати належних працівникові при звільненні сум.

Таким чином, не має значення чи роботодавець добровільно виплатив заборгованість із заробітної плати чи на виконання рішення суду, у випадку затримки розрахунку при звільненні працівника до роботодавця застосовуються санкції, передбачені ст.117 КЗпП України.

При цьому, період затримки розрахунку при звільненні - це весь час затримки належних звільненому працівникові сум та виплат по день фактичного розрахунку.

Відтак, суд першої інстанції вірно обрахував період затримки розрахунку з позивачем при звільненні, який складає з 12.12.2021 року по 29.12.2022 року.

Колегія суддів враховує, що закріплені у статтях 116, 117 Кодексу законів про працю України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Виходячи із системного тлумачення положень ст.ст. 233, 116, 117 КЗпП України, згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року в справі № 4-рп/2012, можна дійти висновку, що з моменту звільнення у роботодавця виникає обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити працівникові всі суми, що йому належать. Якщо роботодавець не виконує цей обов`язок, він вчиняє триваюче правопорушення, відповідальність за яке визначена ст. 117 КЗпП України. Припиненням такого правопорушення є проведення фактичного розрахунку, тобто, реальне виконання цього обов`язку (виплата всіх сум, що належать звільненому працівникові).

Отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Як було зазначено вище та не спростовано відповідачем, на момент звільнення з позивачем не було проведено остаточного розрахунку.

Також, наявними у справі матеріалами в тому числі підтверджується, що станом на час пред`явлення до суду цього адміністративного позову із позивачем проведено остаточний розрахунок, зокрема 30.12.2022р. здійснено перерахунок та виплату позивачу грошового забезпечення та одноразових додаткових видів грошового забезпечення, однак поза межами встановленого ст.116 КЗпП України строку.

При цьому, колегія суддів наголошує, що стаття 116 КЗпП оперує поняттям «всі суми, що належать працівнику», а стаття 117 цього Кодексу передбачає санкцію за невиплату відповідних сум при звільненні.

За вказаного, є недоцільними доводи апеляційної скарги про правомірність дій відповідача у спірних правовідносинах, адже останнім в порушення законодавчих приписів не нараховано та не виплачено позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Відповідно до ст.117 КЗпП України, з відповідача на користь позивача слід стягнути середній заробіток за весь період затримки розрахунку при звільненні.

Твердження апелянта про те, що позивачу при звільненні були виплачені всі види грошового забезпечення, визначені законодавством, а тому, відповідно, відсутні підстави для стягнення середнього заробітку за час розрахунку при звільненні, суд вважає безпідставними.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Подібні правові висновки щодо застосування статті 117 КЗпП України викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2020 по справі №821/1083/17.

Враховуючи викладене вище, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що позивач ОСОБА_1 має право на виплату йому середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, згідно зі ст.117 КЗпП України.

Визначаючись щодо розміру компенсації за вказаний період, колегія суддів враховує, що обчислення середнього заробітку за період затримки розрахунку проводиться із застосуванням Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 (далі - Порядок №100).

Відповідно до п.2 Порядку №100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Відповідно до п.8 вказаного Порядку №100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Отже, згідно з чинним законодавством нарахування середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовцям проводиться шляхом множення середньоденного грошового забезпечення на число календарних днів, які мають бути оплачені за середнім грошовим забезпеченням. Середньоденне грошове забезпечення військовослужбовця обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують звільненню, та визначається діленням грошового забезпечення за фактично відпрацьовані протягом цих двох місяців календарні дні на число календарних днів за цей період.

Суд першої інстанції також вірно врахував під час вирішення справи, що з 19.07.2022 року набрав чинності Закон України від 01.07.2021р. №2352-IX Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин, яким внесено зміни зокрема до ст. 117 КЗпП України.

Так, стаття 117 КЗпП України станом на час здійснення повного фактичного розрахунку з позивачем, на час звернення позивача до суду з цим позовом та ухвалення судового рішення передбачає, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Враховуючи дату звільнення позивача зі служби (з 11.12.2021р.), а також застосовуючи чинну норму ст. 117 КЗпП України у редакції станом на час фактичного розрахунку з позивачем (в частині обмеження строку за яким може бути нарахована відповідальність за несвоєчасний розрахунок при звільненні - 6 місяців), кількість днів затримки розрахунку при звільненні за який позивач має право на отримання компенсації за несвоєчасний розрахунок при звільненні, в даному випадку становить 182 днів.

Також, колегія суддів враховує, що Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, спеціальним у спірних правовідносинах в частині особливостей обчислення грошового забезпечення військовослужбовців, затверджений наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 року №260.

З матеріалів справи, судовою колегією встановлено, що розмір місячного грошового забезпечення позивача становив у жовтні 2021 року становив 27898,25 грн., у листопаді 2021 року 27989,25 грн., отже розмір середньоденного грошового забезпечення позивача становить 917,68 грн. (27989,25 грн + 27989,25 грн) / 61 день.

За вказаного, середній заробіток, який підлягає відшкодуванню позивачу, з урахуванням положень статті 117 КЗпП України, в редакції Закону від 01.07.2022 року №2352-IX, становить: 917,68 грн (середньоденна заробітна плата позивача) *182 (кількість днів затримки розрахунку) = 167017,76 грн.

Разом з цим, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця.

Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Наведена вище правова позиція відповідає висновкам Великої Палати Верховного Суду, наведеним зокрема у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц.

Також, у зазначені вище постанові Велика Палата Верховного Суду зауважила, що з огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

При вирішенні цього питання колегія суддів враховує такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, дії відповідача щодо її виплати.

Вказаний підхід застосований Касаційним адміністративним судом під час вирішення справи № 806/2473/18 і наведений в постанові від 30.10.2019р.

Вирішуючи даний спір, встановлюючи право позивача для виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд першої інстанції, як слідує з матеріалів справи, здійснив обрахунок розміру такого відшкодування, із дотриманням вищенаведених приписів здійснив обрахунки відповідно до вимог Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 (далі - Порядок №100), з врахуванням при цьому принцип співмірності, компенсаційний характер такої відповідальності роботодавця, розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати тощо.

Колегія суддів погоджується з таким підходом суду першої інстанції та перевіривши здійснені судом першої інстанції розрахунки, вважає вірним визначений судом першої інстанції розмір відшкодування, який повністю відповідає принципам розумності і справедливості, визначений з урахуванням істотності частки невиплачених сум порівняно із середнім заробітком працівника.

Колегія суддів при цьому також враховує, що за обставинами цієї справи, істотність частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає: 139 150,76 грн (виплачене грошове забезпечення) / 167017,76 грн. (середній заробіток за весь час затримки розрахунку) *100 =83%.

Отже сума, яка підлягає відшкодуванню в порядку ст. 117 КЗпП України, з урахуванням істотності частки 0,83% невиплаченої суми грошового забезпечення становить 917,68 грн. (середньоденна заробітна плата позивача) *0,83 *182 (кількість днів затримки розрахунку) = 138624,74 грн.

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку згідно ст.117 КЗпП України за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 138624,74 грн.

Зазначений розмір є об`єктивним, враховує вимушеність позивача звертатись до суду за захистом своїх прав щодо належних виплат під час виключення зі списків особового складу та проведення відповідачем повного розрахунку із позивачем лише на виконання судових рішень, з урахуванням встановленого обмеження строку за який нараховується така виплата -6 місяців.

Апеляційна скарга не містить доводів або вимог в частині обчислення судом першої інстанції розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку, що належить до виплати позивачу з урахуванням принципу справедливості та співмірності.

Аргументи апелянта з приводу пропуску строку звернення до суду з цим позовом колегія апеляційного суду відхиляє за необґрунтованістю, виходячи з наступного.

Спеціальним строком для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби є місячний строк, установлений ч.5 ст.122 КАС України.

Виходячи з обставин цієї справи, перебіг строку звернення до суду з позовом у даній справі, розпочався на наступний день після здійснення 30.12.2022р. відповідачем перерахунку та виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення та одноразових додаткових видів грошового забезпечення за рішенням суду у справі №420/3393/22.

Даний позов подано позивачем до Одеського окружного адміністративного суду 23.01.2023р., отже з дотриманням встановленого КАС України строку.

З огляду на викладене також, апеляційний суд вважає неґрунтовними посилання апелянта на внесення Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» №2352 змін до ст.233 КЗпП України, з урахуванням яких частини1, 2 статті 233 КЗпП України викладені у редакції, які передбачають обмеження строку для звернення до суду працівником з приводу в тому числі належних сум при звільненні три місяці з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав.

До того ж, відповідно до пункту 1 глави XIX "Прикінцеві положення" КЗпП України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Постановою Кабінету Міністрів України від 23 грудня 2022 року №1423 "Про внесення змін до розпорядження Кабінету Міністрів України від 25 березня 2020 року №338 і постанови Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2020 року №1236" дію карантину через COVID-19 продовжено до 30 квітня 2023 року.

Отже, запровадження на території України карантину є безумовною підставою для продовження строків, визначених статтею 233 КЗпП України, на строк дії такого карантину.

Стосовно висновку суду першої інстанції про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу, колегія суддів враховує, що в матеріалах справи наявний договір, укладений 30.12.2021 року між адвокатом Ліпенко Юрієм Костянтиновичем, про надання правової допомоги №95/21.

На підтвердження виконання вказаного договору до суду надано копію замовлення №5 від 09.01.2023 року та квитанцію про оплату за замовленням №5 від 09.01.2023 року у сумі 1500 грн.

Отже, представник позивача просив суд стягнути 1500 грн. судових витрат на правничу допомогу.

Проаналізувавши приписи ст.ст. 132, 134, 139 КАС України апеляційний суд враховує, що до витрат пов`язаних з розглядом справи належать також витрати на професійну правничу допомогу. Суд визначає розмір суми витрат на правничу допомогу, що має бути стягнута з відповідача на користь позивача згідно з умовами договору про подання професійної правничої допомоги та доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Колегія суддів проаналізувавши наведене вважає, що суд першої інстанції врахувавши характер виконаної адвокатом роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їх розміру, виходячи з конкретних обставин справи, її складності та складності виконаної адвокатом роботи, - дійшов обґрунтованого висновку про задоволення заявленої суми витрат на професійну правничу допомогу та стягнення з Військової частини НОМЕР_1 на користь позивача 1500 гривень на відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції і зводяться до переоцінки встановлених судом обставин справи.

Підсумовуючи усе викладене вище, доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, яке регулює спірні правовідносини, та повністю спростовуються встановленими у справі обставинами.

Установлені під час розгляду даної справи фактичні обставини та зроблені судом апеляційної інстанції висновки у повному обсязі спростовують наведені відповідачем в апеляційній скарзі доводи.

Колегія суддів підтверджує, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та ухвалено рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, відповідно до ст.316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає вказану апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст. ст. 241-243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 20 березня 2023 року у справі 420/1238/23 залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Суддя-доповідач Т.М. Танасогло
Судді О.О. Димерлій А.В. Крусян