Справа № 520/21590/23
Суддя: Сліденко А.В.
Дата ухвалення: 2023-10-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Харків

04.10.2023 р. справа №520/21590/23

Харківський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Сліденка А.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без призначення судового засідання та без повідомлення (виклику) сторін справу за позовом

ОСОБА_1 (далі за текстом - позивач, заявник)
до Військової частини НОМЕР_1 (далі за текстом - відповідач, владний суб`єкт, орган публічної адміністрації)
провизнання бездіяльності протиправною та спонукання до розгляду адвокатського запиту та звернення громадянина у порядку Закону України "Про звернення громадян", -
встановив:

Позивач у порядку адміністративного судочинства заявив вимоги про: 1) визнання протиправною бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 щодо не розгляду адвокатського запиту від 14.07.2023 та заяви від 14.07.2023 в інтересах ОСОБА_2 ; 2) зобов`язання відповідача розглянути вказані адвокатський запит і заяву та повідомити про результати їх розгляду, надавши відповідні документи.

Аргументуючи ці вимоги, зазначив, що суб`єкт владних повноважень протиправно ухилився від розгляду і вирішення по суті поданого в інтересах позивача адвокатського запиту від 14.07.2023р. та поданої в інтересах позивача заяви від 14.07.2023р.

Відповідач був належно та завчасно сповіщений про розгляд справи шляхом направлення судової кореспонденції за указаною у позові адресою, проте обов"язку із подання відзиву на позов та доказів у спростування викладених у позові доводів не виклонав.

Суд, вивчивши доводи усіх наявних у справі документів учасників спору, повно виконавши процесуальний обов`язок із збору доказів, перевіривши доводи сторін добутими доказами, з`ясувавши обставини фактичної дійсності, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.

Установлені судом обставини спору полягають у наступному.

За викладеними у позові твердженнями, заявник проходить військову службу на штатній військові посаді у Військовій частині НОМЕР_1 .

14.07.2023р. представником заявника - адвокатом Михайленком Дмитром Петровичем була складена заява з приводу скасування наказів командира Військової частини НОМЕР_1 про притягнення заявника до дисциплінарної відповідальності та про невиплату додаткової винагороди за жовтень - листопад 2022р. із розрахунку 100.000,00грн. на місяць, оскільки притягнення заявника до адміністративної відповідальності за постановою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 06.10.2022р. у справі №202/6383/22 (за ч.3 ст.172-20 Кодексу України про адміністративні правопорушення - знаходження 02.09.2022р. на території підрозділу Військової частини у стані алкогольного сп`яніння) та за постановою Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 08.02.2023р. у справі №243/3274/22 (за ч.4 ст.172-11 Кодексу України про адміністративні правопорушення - відсутність у місці дислокації Військової частини без поважних причин тривалістю 3 доби) згідно з ст.61 Конституції України унеможливлює повторне притягнення винної особи військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності.

Згідно з текстом заяви від 14.07.2023р. додатками до цього документу указані: копія свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю, ордер.

Окрім того, 14.07.2023р. представником заявника - адвокатом Михайленком Дмитром Петровичем було складено адвокатський запит з приводу надання завірених копій наказів про проходження заявником військової служби, переміщення по службі, накладення стягнень, матеріалів службових розслідувань тощо за період 01.03.2022р.-14.07.2023р., наказів про участь у бойових діях, бойових розпоряджень та витягів з бойового журналу, довідки про розміри щомісячних основних та додаткових видів грошового забезпечення (надбавок, доплат, підвищень), премій за 2022р. та 7 місяців 20223р.

Згідно з текстом адвокатського запиту від 14.07.2023р. додатками до цього документу указані: копія свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю, ордер.

До матеріалів позову наданий ордер серії АХ №1139803 на надання правничої (правової) допомоги заявнику у зносинах з військовою частиною НОМЕР_1 , який містить посилання на реквізити договору про надання правової допомоги; назву органу, у якому надається правова допомога, реквізити свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю; реквізити посвідчення адвоката; підпис адвоката; підпис керівника адвокатського бюро; печатку адвокатського бюро.

За викладеним у позові твердженням усі означені документи були підписані електронним цифровим підписом та спрямовані засобами телекомунікаційного зв`язку на електронну адресу відповідача - Військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ).

До матеріалів позову була приєднана роздруківка скріншоту екрана монітору технічного пристрою, де указано електронну адресу - та текст про направлення підписаних електронним цифровим підписом адвокатського запиту і заяви, ордеру і свідоцтва на право зайняття адвокатською діяльністю без розкриття жодних відомостей про вміст цього відправлення.

Окрім того, до матеріалів позову була приєднана і інша роздруківка скріншоту екрана монітору технічного пристрою, де указано вже іншу електронну адресу - та розкрито вміст відправлення, який хоча і складається із 5 позицій, але чіткій ідентифікації може бути піддано лише адвокатський запит та заяву, а решта позицій позначена у спосіб, котрий не дає змоги достеменно і беззаперечно з`ясувати будь-які характеристики додатків.

До матеріалів позову була приєднана роздруківка скріншоту екрана монітору технічного пристрою, де указано електронну адресу - та відображена копія відповіді на звернення заявника.

Згідно з копією листа Військової частини НОМЕР_1 від 28.07.2023р. №3982 суб`єктом владних повноважень на складений в інтересах заявника адвокатський запит від 14.07.2023р. було повідомлено про те, що адвокатський запит усупереч закону направлений не у письмовому, а у електронному вигляді та не містить ані ордеру, ані доручення на надання безоплатної правової допомоги, а тому не підлягає розгляду.

Стверджуючи про невідповідність закону управлінського волевиявлення органу публічної адміністрації з приводу вирішення питань за адвокатським запитом від 14.07.2023р. та за заявою від 14.07.2023р., заявник ініціював даний спір.

Вирішуючи спір по суті, суд вважає, що до відносин, які склались на підставі установлених обставин спору, підлягають застосуванню наступні норми права.

Статтями 1 і 8 Конституції України проголошено, що Україна є правовою державою, де діє верховенство права.

У ч.2 ст.19 Конституції України згадано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

При цьому, у ч.1 ст.68 Конституції України також згадано, що кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Отже, усі без виключення суб`єкти права на території України зобов`язані дотримуватись існуючого у Державі правового порядку, а суб`єкти владних повноважень (органи публічної влади/адміністрації) додатково обтяжені ще й обов`язком виконувати доведені законом завдання виключно за наявності приводів та способом, чітко обумовленими законом.

Суспільні відносини з приводу практичної реалізації права особи на звернення унормовані, насамперед, приписами ст.40 Конституції України, згідно з якою усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк, а також додатково деталізовані приписами Закону України від 02.10.1996р. №393/96-ВР "Про звернення громадян" (далі за текстом - Закон №393/96-ВР), Закону України "Про інформацію" від 02.10.1992р. №2657-ХІI (далі за текстом - Закон №2657-ХІІ), Закону України від 13.01.2011р. №2939-VІ "Про доступ до публічної інформації" (далі за текстом - Закон №2939-VI).

При цьому, приписи перелічених вище законів одночасно регламентують і суспільні відносини з обігу інформації.

Окрім того, відносини з обігу інформації унормовані також і приписами ст.32 Конституції України, де указано, що не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини та приписами низки інших актів законодавства, зокрема, Закону України від 01.06.2010р. №2297-VI "Про захист персональних даних" (далі за текстом - Закон №2297-VI), Закону України від 14.10.2014р. №1700-VII "Про запобігання корупції" (далі за текстом - Закон №1700-VIІ).

Згідно з абз.1 ст.1 Закону України від 02.10.1996р. №393/96-ВР "Про звернення громадян" громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, медіа, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Разом із тим, у силу спеціального застереження абз.2 ч.1 ст.1 Закону України від 02.10.1996р. №393/96-ВР "Про звернення громадян" військовослужбовці, працівники органів внутрішніх справ і державної безпеки, а також особи рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України мають право подавати звернення, які не стосуються їх службової діяльності.

Натомість, стосовно звернень військовослужбовців з приводу службової діяльності належними та застосовними є норми розділу V Дисциплінарного статуту Збройних Сил України (затверджений Законом України від 24.03.1999р. №551-ХIV).

Так, згідно з ст.110 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України усі військовослужбовці мають право надсилати заяви чи скарги або особисто звертатися до посадових осіб, органів військового управління, органів управління Служби правопорядку, органів, які проводять досудове слідство, та інших державних органів у разі: прийняття незаконних рішень, дій (бездіяльності) стосовно них командирами (начальниками) або іншими військовослужбовцями, порушення їх прав, законних інтересів та свобод; незаконного покладення на них обов`язків або незаконного притягнення до відповідальності.

Відповідно до ст.111 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України заява чи скарга з інших питань службової діяльності подається безпосередньому командирові (начальникові) тієї особи, дії якої він оскаржує, а в разі, якщо особи, які подають скаргу, не знають, з чиєї вини порушені їх права, заява чи скарга подається в порядку підпорядкованості. У такому самому порядку подаються пропозиції.

Положеннями ст.117 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України визначено, що пропозиція, заява чи скарга вважаються вирішеними, якщо розглянуто всі порушені в них питання, вжито необхідних заходів або надано вичерпні відповіді. Відмова у вирішенні питань, викладених у пропозиції, заяві чи скарзі, доводиться до відома військовослужбовців, які їх подали, у письмовій формі з посиланням на акти законодавства із зазначенням причин відмови та роз`ясненням порядку оскарження прийнятого рішення.

Як то указано у ст.119 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України інформація щодо пропозицій, заяв і скарг в день їх надходження вноситься до журналу реєстрації пропозицій, заяв і скарг громадян (додаток 4 до цього Статуту), який ведеться і зберігається в кожній військовій частині, закладі та установі. Командири (начальники) зобов`язані не рідше одного разу на квартал проводити аналіз та перевірку стану роботи з розгляду та прийняття рішень щодо пропозицій, заяв і скарг. Журнал реєстрації пропозицій, заяв і скарг громадян повинен бути пронумерований, прошнурований, скріплений мастиковою печаткою та завірений командиром військової частини. Інформація про скарги і заяви військовослужбовців, висловлені під час інспектування (перевірки), до журналу реєстрації пропозицій, заяв і скарг громадян не вноситься.

У відповідності до ст.120 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України у журналі реєстрації пропозицій, заяв і скарг громадян робиться запис про рішення, прийняте щодо кожної пропозиції, заяви чи скарги. Для перевірки своєчасності та правильності виконання прийнятих рішень журнал реєстрації пропозицій, заяв і скарг громадян подається щомісяця командирові (начальникові), а також на вимогу особи, яка проводить інспектування.

Продовжуючи розв`язання спору, суд зазначає, що за наведеними у ст.3 Закону України від 02.10.1996р. №393/96-ВР "Про звернення громадян" визначеннями під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги. Пропозиція (зауваження) - звернення громадян, де висловлюються порада, рекомендація щодо діяльності органів державної влади і місцевого самоврядування, депутатів усіх рівнів, посадових осіб, а також висловлюються думки щодо врегулювання суспільних відносин та умов життя громадян, вдосконалення правової основи державного і громадського життя, соціально-культурної та інших сфер діяльності держави і суспільства. Заява (клопотання) - звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо. Скарга - звернення з вимогою про поновлення прав і захист законних інтересів громадян, порушених діями (бездіяльністю), рішеннями державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, об`єднань громадян, посадових осіб.

За правилами ст.5 Закону України від 02.10.1996р. №393/96-ВР "Про звернення громадян" письмове звернення надсилається поштою або передається громадянином до відповідного органу, установи особисто чи через уповноважену ним особу, повноваження якої оформлені відповідно до законодавства. Письмове звернення також може бути надіслане з використанням мережі Інтернет, засобів електронного зв`язку (електронне звернення). У зверненні має бути зазначено прізвище, ім`я, по батькові, місце проживання громадянина, викладено суть порушеного питання, зауваження, пропозиції, заяви чи скарги, прохання чи вимоги. Письмове звернення повинно бути підписано заявником (заявниками) із зазначенням дати. В електронному зверненні також має бути зазначено електронну поштову адресу, на яку заявнику може бути надіслано відповідь, або відомості про інші засоби зв`язку з ним. Застосування електронного цифрового підпису при надсиланні електронного звернення не вимагається. Звернення, оформлене без дотримання зазначених вимог, повертається заявнику з відповідними роз`ясненнями не пізніш як через десять днів від дня його надходження, крім випадків, передбачених частиною першою статті 7 цього Закону.

Відповідно до ст.7 Закону України від 02.10.1996р. №393/96-ВР "Про звернення громадян" якщо питання, порушені в одержаному органом державної влади, місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, об`єднаннями громадян або посадовими особами зверненні, не входять до їх повноважень, воно в термін не більше п`яти днів пересилається ними за належністю відповідному органу чи посадовій особі, про що повідомляється громадянину, який подав звернення. У разі якщо звернення не містить даних, необхідних для прийняття обґрунтованого рішення органом чи посадовою особою, воно в той же термін повертається громадянину з відповідними роз`ясненнями.

Випадки, коли звернення громадянина не підлягає розгляду суб`єктом владних повноважень із наданням письмової відповіді окреслені законодавцем у приписах ст.8 Закону України від 02.10.1996р. №393/96-ВР "Про звернення громадян" і до кола таких випадків не віднесено обставин направлення зацікавленою особою звернення неналежної форми (у даному конкретному випадку у формі заяви замість скарги) чи обставин звернення зацікавленої особи у порядку неналежного акту права (у даному конкретному випадку у порядку Закону України від 02.10.1996р. №393/96-ВР "Про звернення громадян" замість у порядку Дисциплінарного статуту Збройних Сил України).

Суд визнає, що положення абз.2 ст.1 Закону України від 02.10.1996р. №393/96-ВР "Про звернення громадян" в частині непоширення на суспільні відносини за участю військовослужбовців з приводу службової діяльності норм Закону України від 02.10.1996р. №393/96-ВР "Про звернення громадян" (окрім вимог до оформлення звернення військовослужбовця) кореспондують положенням ст.12 Закону України від 02.10.1996р. №393/96-ВР "Про звернення громадян", де указано, що дія цього Закону не поширюється на порядок розгляду заяв і скарг громадян, встановлений кримінальним процесуальним, цивільно-процесуальним, трудовим законодавством, законодавством про захист економічної конкуренції, законами України "Про судоустрій і статус суддів" та "Про доступ до судових рішень", Кодексом адміністративного судочинства України, законами України "Про запобігання корупції", "Про виконавче провадження".

Отже, на спори з приводу проходження особою військової служби, які за суттю, змістом та характером є аналогом трудових спорів, норми Закону України від 02.10.1996р. №393/96-ВР "Про звернення громадян" не поширюються (окрім вимог до оформлення звернення у силу дії відповідної бланкетної норми спеціального акту права - Дисциплінарного статуту Збройних Сил України), про що прямо згадано в абз.2 ст.1 та ст.12 Закону України від 02.10.1996р. №393/96-ВР "Про звернення громадян".

Згідно з ст.15 Закону України від 02.10.1996р. №393/96-ВР "Про звернення громадян" органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань). Заяви (клопотання) Героїв Радянського Союзу, Героїв Соціалістичної Праці, осіб з інвалідністю внаслідок війни розглядаються першими керівниками державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій особисто. Відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) в обов`язковому порядку дається тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов`язки. Рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у заяві (клопотанні), доводиться до відома громадянина в письмовій формі з посиланням на Закон і викладенням мотивів відмови, а також із роз`ясненням порядку оскарження прийнятого рішення.

Відповідно до ст.16 Закону України від 02.10.1996р. №393/96-ВР "Про звернення громадян" скарга на дії чи рішення органу державної влади, органу місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, об`єднання громадян, медіа, посадової особи подається у порядку підлеглості вищому органу або посадовій особі, що не позбавляє громадянина права звернутися до суду відповідно до чинного законодавства, а в разі відсутності такого органу або незгоди громадянина з прийнятим за скаргою рішенням - безпосередньо до суду. Скарги Героїв Радянського Союзу, Героїв Соціалістичної Праці, осіб з інвалідністю внаслідок війни розглядаються першими керівниками державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій особисто.

Частиною 1 ст.17 Закону України від 02.10.1996р. №393/96-ВР "Про звернення громадян" передбачено, що скарга на рішення, що оскаржувалось, може бути подана до органу або посадовій особі вищого рівня протягом одного року з моменту його прийняття, але не пізніше одного місяця з часу ознайомлення громадянина з прийнятим рішенням. Скарги, подані з порушенням зазначеного терміну, не розглядаються.

За змістом ст.19 Закону України від 02.10.1996р. №393/96-ВР "Про звернення громадян" органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об`єднання громадян, медіа, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов`язані: об`єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги; у разі прийняття рішення про обмеження доступу громадянина до відповідної інформації при розгляді заяви чи скарги скласти про це мотивовану постанову; на прохання громадянина запрошувати його на засідання відповідного органу, що розглядає його заяву чи скаргу; скасовувати або змінювати оскаржувані рішення у випадках, передбачених законодавством України, якщо вони не відповідають закону або іншим нормативним актам, невідкладно вживати заходів до припинення неправомірних дій, виявляти, усувати причини та умови, які сприяли порушенням; забезпечувати поновлення порушених прав, реальне виконання прийнятих у зв`язку з заявою чи скаргою рішень; письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення; вживати заходів щодо відшкодування у встановленому законом порядку матеріальних збитків, якщо їх було завдано громадянину в результаті ущемлення його прав чи законних інтересів, вирішувати питання про відповідальність осіб, з вини яких було допущено порушення, а також на прохання громадянина не пізніш як у місячний термін довести прийняте рішення до відома органу місцевого самоврядування, трудового колективу чи об`єднання громадян за місцем проживання громадянина; у разі визнання заяви чи скарги необгрунтованою роз`яснити порядок оскарження прийнятого за нею рішення; не допускати безпідставної передачі розгляду заяв чи скарг іншим органам; особисто організовувати та перевіряти стан розгляду заяв чи скарг громадян, вживати заходів до усунення причин, що їх породжують, систематично аналізувати та інформувати населення про хід цієї роботи.

Положеннями ст.20 Закону України від 02.10.1996р. №393/96-ВР "Про звернення громадян" визначено, що звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п`яти днів. На обґрунтовану письмову вимогу громадянина термін розгляду може бути скорочено від встановленого цією статтею терміну. Звернення громадян, які мають встановлені законодавством пільги, розглядаються у першочерговому порядку.

З наведених вище норм права слідує, що у спірних правовідносинах звернення заявника з приводу скасування наказів командира Військової частини НОМЕР_1 про притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності та з приводу призначення, обчислення, нарахування, виплати додаткової винагороди у порядку постанови КМУ від 28.02.2022р. №168 підлягало подачі у порядку Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, а не у порядку Закону України від 02.10.1996р. №393/96-ВР "Про звернення громадян"; підлягало оформленню у вигляді скарги військовослужбовця, а не у вигляді заяви громадянина; підлягало розгляду протягом 1 місяця від календарної дати отримання суб`єктом владних повноважень.

За викладеним у позові твердженням заявника звернення від 14.07.2023р. було отримано відповідачем - Військовою частиною 14.07.2023р., а відтак строк на вирішення цього звернення закінчувався - 14.08.2023р.

Однак, позов за цим епізодом було складено - 07.08.2023р. та подано до суду - 08.08.2023р., тобто до настання події закінчення (спливу, збігу) наданого законом суб`єкту владних повноважень строку на вирішення звернення громадянина.

При цьому, оскільки звернення заявника від 14.07.2023р. не підлягало розгляду та вирішенню по суті у порядку Закону України від 02.10.1996р. №393/96-ВР "Про звернення громадян", то суб`єкт владних повноважень був обтяжений обов`язком не розглянути по суті дане звернення, а лише письмово сповістити заявника про відсутність підстав для розгляду цього звернення по суті у порядку Закону України від 02.10.1996р. №393/96-ВР "Про звернення громадян" та про наявність у заявника права на подання за викладеними у зверненні питаннями скарги у порядку Дисциплінарного статуту Збройних Сил України.

Відтак, у спірних правовідносинах за даним епізодом у заявника відсутнє порушене право у зв`язку із передчасною подачею позову (до настання моменту спливу строку в один місяць, наданого законом суб`єкту владних повноважень для розгляду звернення громадянина) та у зв`язку із тим, що заява від 14.07.2023р. не підлягала вирішенню по суті у порядку Закону України від 02.10.1996р. №393/96-ВР "Про звернення громадян".

Окремою обставиною, що також підлягає з`ясуванню за цим епізодом позову, є факт фізичного отримання відповідачем - суб`єктом владних повноважень заяви від 14.07.2023р., направленої за викладеним у позові твердженням засобами телекомунікаційного зв`язку.

З цього приводу суд зазначає, що відносини з приводу електронного документообігу та використання електронних документів унормовані, зокрема, приписами Закону України "Про захист інформації в інформаційно-комунікаційних системах", Закону України "Про державну таємницю", Закону України "Про електронні комунікації", Закону України "Про обов`язковий примірник документів", Закону України від 22.05.2003р. №851-IV "Про електронні документи та електронний документообіг", Закону України від 05.10.2017р. №2155-VIII "Про електронні довірчі послуги".

Згідно з ч.1 ст.11 Закону України від 22.05.2003р. №851-IV "Про електронні документи та електронний документообіг" електронний документ вважається одержаним адресатом з часу надходження авторові повідомлення в електронній формі від адресата про одержання цього електронного документа автора, якщо інше не передбачено законодавством або попередньою домовленістю між суб`єктами електронного документообігу.

Між тим, заявником ані до матеріалів позову, ані до матеріалів справи не подано об`єктивних даних про надходження авторові повідомлення в електронній формі від адресата про одержання цього електронного документа.

Тому, остаточно за епізодом оскарження управлінського волевиявлення суб`єкта владних повноважень з приводу розгляду заяви позивача від 14.07.2023р. суд доходить до переконання про відсутність порушеного права через недоведення заявником належними, допустимими, достатніми та достовірними доказами факту одержання суб`єктом владних повноважень направленої (за викладеним у позові твердженням заявника) заяви від 14.07.2023р. засобами телекомунікаційного зв`язку; через передбачене подання позову до спливу визначеного законом строку на розгляд звернення громадянина; через відсутність у суб`єкта владних повноважень вирішувати по суті у порядку Закону України від 02.10.1996р. №393/96-ВР "Про звернення громадян" звернення зацікавленої особи, котре має бути подано у порядку Дисциплінарного статуту Збройних Сил України та оформлено у вигляді скарги військовослужбовця.

Розв`язуючи спір за епізодом оскарження управлінського волевиявлення суб`єкта владних повноважень з приводу розгляду поданого в інтересах позивача адвокатського запиту від 14.07.2023р., суд зазначає, що відповідно до п.1 ч.1 ст.20 Закону України від 05.07.2021р. №5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" під час здійснення адвокатської діяльності адвокат має право вчиняти будь-які дії, не заборонені законом, правилами адвокатської етики та договором про надання правничої допомоги, необхідні для належного виконання договору про надання правничої допомоги, зокрема: звертатися з адвокатськими запитами, у тому числі щодо отримання копій документів, до органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб, підприємств, установ, організацій, громадських об`єднань, а також до фізичних осіб (за згодою таких фізичних осіб).

Згідно з п.4 ч.1 ст.20 Закону України від 05.07.2021р. №5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" під час здійснення адвокатської діяльності адвокат має право вчиняти будь-які дії, не заборонені законом, правилами адвокатської етики та договором про надання правничої допомоги, необхідні для належного виконання договору про надання правничої допомоги, зокрема: складати заяви, скарги, клопотання, інші правові документи та подавати їх у встановленому законом порядку.

У розумінні абз.1 ч.1 ст.24 Закону України від 05.07.2021р. №5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокатський запит - письмове звернення адвоката до органу державної влади, органу місцевого самоврядування, їх посадових та службових осіб, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності та підпорядкування, громадських об`єднань про надання інформації, копій документів, необхідних адвокату для надання правничої допомоги клієнту.

За приписами абз.2 ч.1 ст.24 Закону України від 05.07.2021р. №5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" до адвокатського запиту додаються посвідчені адвокатом копії свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю, ордера або доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правничої допомоги. Вимагати від адвоката подання разом з адвокатським запитом інших документів забороняється.

Відповідно до ч.2 ст.24 Закону України від 05.07.2021р. №5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадові та службові особи, керівники підприємств, установ, організацій, громадських об`єднань, яким направлено адвокатський запит, зобов`язані не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту надати адвокату відповідну інформацію, копії документів, крім інформації з обмеженим доступом і копій документів, в яких міститься інформація з обмеженим доступом. У разі якщо адвокатський запит стосується надання значного обсягу інформації або потребує пошуку інформації серед значної кількості даних, строк розгляду адвокатського запиту може бути продовжено до двадцяти робочих днів з обґрунтуванням причин такого продовження, про що адвокату письмово повідомляється не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання адвокатського запиту. У разі якщо задоволення адвокатського запиту передбачає виготовлення копій документів обсягом більш як десять сторінок, адвокат зобов`язаний відшкодувати фактичні витрати на копіювання та друк. Розмір таких витрат не може перевищувати граничні норми витрат на копіювання та друк, встановлені Кабінетом Міністрів України відповідно до Закону України "Про доступ до публічної інформації".

З наведених норм права слідує, що до адвокатського запиту мають бути приєднані лише посвідчена адвокатом копія свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю та посвідчена адвокатом копія ордера на надання правничої (правової) допомоги, але суб`єкт права, котрий отримав навіть належно оформлений адвокатський запит на обтяжений безумовним обов`язком вчинити організаційно-правові заходи, спрямовані саме на виконання вимог згаданого запиту, позаяк у силу норм профільного (спеціального) закону та норм суміжних актів права не підлягає наданню інформація з обмеженим доступом, документи з обмеженим доступом, документи обсягом понад 10 сторінок (без внесення грошового платежу на відшкодування фактичних витрат на копіювання та друк).

Оскільки норми Закону України від 05.07.2021р. №5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" не містять застереження про протилежне, то на суспільні відносини з приводу розгляду адвокатських запитів підлягають поширенню, зокрема, норми Закону України від 22.05.2003р. №851-IV "Про електронні документи та електронний документообіг", Закону України від 05.10.2017р. №2155-VIII "Про електронні довірчі послуги", Закону України від 13.01.2011р. №2939-VІ "Про доступ до публічної інформації" (далі за текстом - Закон №2939-VI).

У спірних правовідносинах на складений в інтересах заявника адвокатський запит від 14.07.2023р. відповідачем - суб`єктом владних повноважень була надана відповідь, що виключає потребу у дослідженні обставин фізичного одержання Військовою частиною НОМЕР_1 означеного адвокатського запиту.

За визначенням ст.5 Закону України від 22.05.2003р. №851-IV "Про електронні документи та електронний документообіг" електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа.

При цьому, суд зважає на те, що ані норми Закону України від 05.07.2021р. №5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", ані норми Закону України від 22.05.2003р. №851-IV "Про електронні документи та електронний документообіг" не містять приписів, котрі б унеможливлювали створення адвокатського запиту саме у формі електронного документа.

Як-то визначено ст.6 Закону України від 22.05.2003р. №851-IV "Про електронні документи та електронний документообіг", для ідентифікації автора електронного документа може використовуватися електронний підпис. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа. Відносини, пов`язані з використанням удосконалених та кваліфікованих електронних підписів, регулюються Законом України "Про електронні довірчі послуги".

У розумінні визначень за ст.1 Закону України від 05.10.2017р. №2155-VIII "Про електронні довірчі послуги": електронний підпис - електронні дані, які додаються підписувачем до інших електронних даних або логічно з ними пов`язуються і використовуються ним як підпис; кваліфікований електронний підпис - удосконалений електронний підпис, який створюється з використанням засобу кваліфікованого електронного підпису і базується на кваліфікованому сертифікаті відкритого ключа; особистий ключ - параметр алгоритму асиметричного криптографічного перетворення, який використовується як унікальні електронні дані для створення електронного підпису чи печатки, доступний тільки підписувачу чи створювачу електронної печатки, а також у цілях, визначених стандартами для кваліфікованих сертифікатів відкритих ключів; удосконалений електронний підпис - електронний підпис, створений за результатом криптографічного перетворення електронних даних, з якими пов`язаний цей електронний підпис, з використанням засобу удосконаленого електронного підпису та особистого ключа, однозначно пов`язаного з підписувачем, і який дає змогу здійснити електронну ідентифікацію підписувача та виявити порушення цілісності електронних даних, з якими пов`язаний цей електронний підпис.

Суд відзначає, що з наведених визначень випливає, що електронний підпис, електронний цифровий підпис, особистий ключ, удосконалений електронний підпис отримується саме фізичною особою - громадянином як учасником суспільних відносин і не може бути створений відносно конкретного правового статусу людини як учасника суспільних відносин.

Зі змісту наданого у відповідь за адвокатський запит від 14.07.2023р. листа відповідача судом достеменно з`ясовано, що мотивами вчинення суб`єктом владних повноважень оскарженого управлінського волевиявлення є подання адвокатського запиту у формі електронного документа та відсутність в обсязі матеріалів адвокатського запиту ордера на надання правничої (правової) допомоги.

Жодних інших зауважень (у тому числі і щодо відсутності або неналежності електронного цифрового підпису) суб`єктом владних повноважень у спірних правовідносинах висловлено не було.

З викладених вище міркувань судження суб`єкта владних повноважень з приводу форми існування адвокатського запиту від 14.07.2023р. як паперової форми документу чи електронної форми документу є юридично неспроможними.

З огляду на зміст ст.8 Конституції України в частині юридичної визначеності як невід`ємної складової принципу верховенства права та з огляду на зміст ч.2 ст.2 КАС України, суд доходить до переконання про те, що мотив суб`єкта владних повноважень про відсутність в матеріалах звернення (тобто адвокатського запиту від 14.07.2023р.) у формі електронного документу, поданого засобами телекомунікаційного зв`язку, конкретних документів, має бути підтверджено викладенням повного переліку та скороченої суті наявних документів, технічна процедура розкриття (відкриття) яких виявилась успішною та відображення доказів неможливості успішного розкриття (відкриття) іншої частини документів.

Кваліфікуючи реально вчинене у спірних правовідносинах управлінське волевиявлення суб`єкта владних повноважень, суд виходить із того, що за загальним правилом під рішенням суб`єкта владних повноважень слід розуміти письмовий акт, під дією суб`єкта владних повноважень слід розуміти вчинок посадової/службової особи, під бездіяльністю суб`єкта владних повноважень слід розуміти невиконання обов`язків, під відмовою суб`єкта владних повноважень слід розуміти письмово зафіксоване діяння з приводу незадоволення звернення приватної особи.

За змістом правових позицій постанови Верховного Суду від 03.06.2020р. у справі №464/5990/16-а та постанови Великої Палати Верховного Суду від 08.09.2022р. у справі №9901/276/19 протиправною бездіяльністю суб`єкта владних повноважень є зовнішня форма поведінки (діяння) органу/посадової особи у вигляді неприйняття рішення (нездійснення юридично значимих дій) у межах компетенції за наявності фізичної змоги реалізувати управлінську функцію.

У спірних правовідносинах за складеним в інтересах заявника адвокатським запитом суб`єктом владних повноважень було вчинено відмову, оформлену письмовим листом.

Події вчинення суб`єктом владних повноважень бездіяльності у спірних правовідносинах матеріалами справи не підтверджено, що зумовлює відмову у позові за цією вимогою заявника.

Продовжуючи вирішення спору, суд зважає, що критерії законності управлінського волевиявлення (як у формі рішення, так і у формі діяння) владного суб`єкта викладені законодавцем у приписах ч.2 ст.2 КАС України, а у силу ч.2 ст.77 КАС України обов`язок доведення факту дотримання цих критеріїв покладений на владного суб`єкта шляхом подання до суду доказів та наведення у процесуальних документах доводів як відповідності закону вчиненого волевиявлення, так і помилковості аргументів іншого учасника справи.

Тому відповідність закону рішення чи діяння (управлінського волевиявлення) суб`єкта владних повноважень як у спорі про набуття приватною особою додаткового блага чи активу, так і у спорі про спростування новоствореного обов`язку, зокрема, за критеріями дотримання компетенції, меж повноважень, способу дій, приводу реалізації функції контролю, обґрунтованості, безсторонності (неупередженості), добросовісності, розсудливості, рівності перед законом, унеможливлення дискримінації, пропорційності, своєчасності, права особи на участь у процесі прийняття рішення, має доводитись, насамперед, відповідачем - суб`єктом владних повноважень.

При цьому, із положень частин 1 і 2 ст.77 КАС України у поєднанні з приписами ч.4 ст.9, абз.2 ч.2 ст.77, частин 3 і 4 ст.242 КАС України слідує, що владний суб`єкт повинен доводити обставини фактичної дійсності у спорі за стандартом доказування - "поза будь-яким розумним сумнівом" (тобто запропоноване сприйняття ситуації повинно виключати реальну ймовірність існування у дійсності будь-якого іншого варіанту), у той час як до приватної особи підлягає застосуванню стандарт доказування - "баланс вірогідностей" (тобто запропоноване сприйняття ситуації не повинно суперечити умовам реальної дійсності і бути можливим до настання).

Разом із тим, суд вважає, що саме лише неспростування владним суб`єктом задекларованого, але не доведеного документально твердження приватної особи про конкретну обставину фактичної дійсності, не спричиняє виникнення безумовних та беззаперечних підстав для висновку про реальне існування такої обставини у дійсності.

І хоча спір безумовно підлягає вирішенню у порядку ч.2 ст.77 КАС України, однак суд повторює, що реальність (справжність та правдивість) конкретної обставини фактичної дійсності не може бути сприйнята доведеною виключно через неспростування одним із учасників справи (навіть суб`єктом владних повноважень) декларативно проголошеного, але не доказаного твердження іншого учасника справи, позаяк протилежне явно та очевидно прямо суперечить меті правосуддя - з`ясування об`єктивної істини у справі.

Правильність саме такого тлумачення змісту ч.1 ст.77 та ч.2 ст.77 КАС України підтверджується правовим висновком постанови Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2020р. по справі №520/2261/19, де указано, що визначений ст. 77 КАС України обов`язок відповідача - суб`єкта владних повноважень довести правомірність рішення, дії чи бездіяльності не виключає визначеного частиною першою цієї ж статті обов`язку позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

Окрім того, саме таке тлумачення стандартів доказування є цілком релевантним правовому висновку постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.06.2023р. у справі №916/3027/21.

У розумінні ч.1 ст.72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

При цьому, згідно з ч.1 ст.73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, а у силу запроваджених частинами 1 і 2 ст.74 КАС України застережень суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням встановленого законом порядку або не підтверджені визначеними законом певними засобами доказування.

Відповідно до ч.1 ст.75 КАС України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а за правилом ч.1 ст.76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Тлумачення змісту цієї норми процесуального закону було викладено Верховним Судом у постанові від 07.11.2019р. по справі №826/1647/16 (адміністративне провадження № К/9901/16112/18), де указано, що обов`язковою умовою визнання протиправним волевиявлення суб`єкта владних повноважень є доведеність приватною особою факту порушення власних прав та інтересів та доведеність факту невідповідності закону оскарженого управлінського волевиявлення.

Перевіряючи наведені учасниками спору аргументи приєднаними до справи доказами, оцінивши добуті докази в їх сукупності за правилами ст.ст.72-77, 90, 211 КАС України, суд доходить до переконання про те, що реально вчинене у спірних правовідносинах за складеним в інтересах заявника адвокатським запитом від 14.07.2023р. управлінське волевиявлення суб`єкта владних повноважень у формі відмови вимогам ч.2 ст.19 Конституції України та вимогам ч.2 ст.2 КАС України не відповідає, а тому підлягає визнанню протиправним.

Відтак, праву заявника за цим епізодом належить надати судовий захист у порядку ч.2 ст.5 та ч.2 ст.9 КАС України та у спосіб, що сформульований у резолютивній частині даного судового акту.

Продовжуючи вирішення спору за епізодом обтяження суб`єкта владних повноважень надати інформацію та копії документів на виконання складеного в інтересах заявника адвокатського запиту від 14.07.2023р. суд зазначає, що згідно з ч.4 ст.245 КАС України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд. У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Отже, визначеними цією статтею процесуального закону умовами обтяження суб`єкта владних повноважень вчинити конкретне управлінське волевиявлення є: відсутність у суб`єкта владних повноважень свободи адміністративного розсуду (дискреції); виконання суб`єктом владних повноважень усіх визначених законом дій, необхідних для прийняття конкретного управлінського рішення; відсутність будь-яких інших юридично значимих факторів, котрі перебувають у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку із дійсними (справжніми) обставинами фактичної дійсності та легітимним результатом вирішення ініційованого зацікавленої особою питання.

З огляду на зміст складеного в інтересах заявника адвокатського запиту від 14.07.2023р. суду належить керуватись нормами Закону України від 13.01.2011р. №2939-VІ "Про доступ до публічної інформації" (далі за текстом - Закон №2939-VI).

Так, ст.3 Закону №2939-VI визначені гарантії забезпечення права на публічну інформацію, зокрема: обов`язок розпорядників інформації надавати інформацію, крім випадків, передбачених законом; визначення розпорядником інформації спеціальних структурних підрозділів або посадових осіб, які організовують у встановленому порядку доступ до публічної інформації, якою він володіє; максимальне спрощення процедури подання запиту та отримання інформації.

Відповідно до статті 5 Закону №2939-VI одним із способів доступу до інформації є надання такої за запитами на інформацію.

У розумінні ч.1 ст.1 Закону №2657-ХІІ інформація - будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.

Звідси слідує, що за суттю інформацією є відомості та дані, а формою існування - матеріальні носії або електронне відображення.

За визначенням ст.1 Закону №2939-VI, публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом. Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.

Отже, публічною інформацією є вже існуюча річ матеріального світу - інформація, котра фізично знаходиться у володінні особи, у відання якої передано повноваження з приводу виконання функцій держави чи місцевого самоврядування.

Згідно абзаців 10, 11 ст. 2 Закону України "Про захист персональних даних" персональні дані - відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована, розпорядник персональних даних - фізична чи юридична особа, якій володільцем персональних даних або законом надано право обробляти ці дані від імені володільця.

У рішенні Конституційного Суду України від 20.01.2012р. №2-рп/2012 указано, що до конфіденційної інформації про фізичну особу належать, зокрема, дані про її національність, освіту, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров`я, а також адреса, дата і місце народження (ч.2 ст.11 Закону №2657-ХІІ).

У рішенні Конституційного Суду України від 30.10.1997р. №5-зп до конфіденційної інформації віднесено інформацію про фізичну особу в частині відомостей про майновий стан та інші персональні дані.

За правовими позиціями згаданих рішень Конституційного суду України у розумінні ч.1 ст.32 та ч.2 ст.32 Конституції України інформація про особисте та сімейне життя особи (персональні дані) - це будь-які відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована, а саме: національність, освіта, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров`я, матеріальний стан, адреса, дата і місце народження, місце проживання та перебування тощо, дані про особисті майнові та немайнові відносини цієї особи з іншими особами, зокрема членами сім`ї, а також відомості про події та явища, що відбувалися або відбуваються у побутовому, інтимному, товариському, професійному, діловому та інших сферах життя особи, за винятком даних стосовно виконання повноважень особою, яка займає посаду, пов`язану зі здійсненням функцій держави або органів місцевого самоврядування. Така інформація про фізичну особу та членів її сім`ї є конфіденційною і може бути поширена тільки за їх згодою, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Статтею 20 Закону № 2657-ХІІ за порядком доступу інформація поділяється на відкриту інформацію та інформацію з обмеженим доступом. Будь-яка інформація є відкритою, крім тієї, що віднесена законом до інформації з обмеженим доступом.

Статтею 21 Закону № 2657-ХІІ передбачено, що інформацією з обмеженим доступом є конфіденційна, таємна та службова інформація (частина перша). Конфіденційною є інформація про фізичну особу, а також інформація, доступ до якої обмежено фізичною або юридичною особою, крім суб`єктів владних повноважень. Конфіденційна інформація може поширюватися за бажанням (згодою) відповідної особи у визначеному нею порядку відповідно до передбачених нею умов, а також в інших випадках, визначених законом. Відносини, пов`язані з правовим режимом конфіденційної інформації, регулюються законом (частина друга). Аналогічні за змістом положення містяться і у ч.1 ст.6 Закону №2939-VI.

Окремо суд зважає, що відмінність правової категорії "інформація" від правової категорії "документ" зумовлює необхідність виокремлення із загального обсягу інформації конкретного документа окремої частини стосовно інформації з обмеженим доступом та окремої частини стосовно інформації з іншим режимом обігу та надання для ознайомлення інформація, доступ до якої не обмежений (ч.7 ст.6 Закону № 2939-VI).

Окрім того, ст. 101 Закону №2939-VI не виключає випадку правомірного надання інформації про персональні дані у знеособленій формі.

Частиною 2 ст.6 Закону №2939-VI передбачено, що обмеження доступу до інформації здійснюється відповідно до закону при дотриманні сукупності таких вимог: 1) виключно в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи кримінальним правопорушенням, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя; 2) розголошення інформації може завдати істотної шкоди цим інтересам; 3) шкода від оприлюднення такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні.

Звідси слідує, що юридично значимими факторами у процедурі обігу інформації (тобто критеріями запровадження обмежень) є: 1) публічний інтерес у забезпеченні недоторканності інформації (національна безпека, територіальна цілісність, громадський порядок, запобігання заворушенням, запобігання кримінальним правопорушенням, охорона здоров`я населення, захист репутації, збереження конфіденційності, авторитет правосуддя, неупередженість правосуддя); 2) рівень загрози реального настання ймовірної шкоди та межа істотності ймовірної шкоди; 3) баланс між наслідками ситуації/випадку нерозголошення інформації та наслідками ситуації/випадку поширення інформації в аспекті значення інформації для суспільства.

Тобто, запровадження обмеження доступу до конкретної інформації (у тому числі і за окресленою ч.5 ст.6 Закону №2939-VI категорією) повинно відбуватись за обов`язкового дотримання умов ч.2 ст.6 Закону №2939-VI та з урахуванням фізичної змоги надання інформації у знеособленій формі та у частині документа.

Згідно із пунктом 2 частини 1 статті 22 Закону № 2939-VI розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках: інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону.

Аналіз положень Закону України від 13.01.2011р. №2939-VІ "Про доступ до публічної інформації" (далі за текстом - Закон №2939-VI) засвідчує існування підстав для виокремлення таких ознак конфіденційної інформації: встановлювати конфіденційність публічної інформації та визначати порядок її поширення можуть лише фізичні та юридичні особи; суб`єкти владних повноважень не наділені правом відносити інформацію до конфіденційної; публічна інформація не може бути віднесена до конфіденційної у випадках, визначених Законом (ч.ч 1, 2 ст. 13 Закону № 2939-VI); у випадках, встановлених законодавством, може не бути обмежено доступ до визначеної інформації, в тому числі й конфіденційної (ч. 5 ст. 6 Закону № 2939-VI).

Отже, можливість віднесення публічної інформації до конфіденційної не слід розуміти як єдину достатню підставу для обмеження доступу до такої публічної інформації.

Запровадження обмеження доступу до конкретної публічної інформації за результатами розгляду запиту на інформацію допускається лише за умови застосування вимог пунктів 1-3 ч.2 ст.6 Закону № 2939-VI - так званого "трискладового тесту".

Суд звертає увагу, що положення ч.2 ст.6 Закону № 2939-VI передбачають вимоги до обмеження доступу до публічної інформації, а не підстави для надання такого доступу, адже ст.1 Закону № 2939-VI запроваджена презумпція відкритості публічної інформації, доступ до якої може бути обмеженою лише у разі, якщо розпорядник інформації обґрунтує це на підставі згаданого вище "трискладового тесту".

Відтак, тягар доведення легітимності обмеження доступу до публічної інформації покладається саме на розпорядника публічної інформації.

За таких умов, відмова у наданні інформації може бути кваліфікована у якості правомірної та обґрунтованої у разі, якщо розпорядником у листі-відповіді зазначено, якому саме з інтересів загрожує розголошення запитуваної інформації, в чому полягає істотність шкоди цим інтересам від її розголошення, чому шкода від оприлюднення такої інформації переважає право громадськості знати цю інформацію в інтересах національної безпеки, економічного добробуту чи прав людини.

У силу правових висновків постанов Верховного Суду від 18.07.2019р. у справі №554/11837/14-а, від 17.02.2020р. у справі №826/8891/16 та опосередковано постанови Великої Палати Верховного Суду від 10.12.2019р. у справі №9901/249/19 відсутність висновку розпорядника інформації щодо наявності хоча б однієї з трьох складових так званого «трискладового тесту» означає, що відмова у доступі до публічної інформації набуває ознак необґрунтованої.

Окрім того, при вирішенні спору по суті суд враховує, що 01.12.2020 набрала чинність Конвенція Ради Європи про доступ до офіційних документів (ратифіковано Україною із заявами Законом № 631-IX від 20.05.2020), у відповідності до частини 1 статті 2 якої кожна Сторона гарантує право кожному, без дискримінації за будь-якою ознакою, на доступ, за вимогою, до офіційних документів, що знаходяться в розпорядженні державних органів (далі - Конвенція Ради Європи).

Згідно із частиною 2 статті 2 Конвенції Ради Європи кожна Сторона вживає необхідних заходів у своєму національному законодавстві для впровадження положень щодо доступу до офіційних документів, передбачених цією Конвенцією.

Відповідно до частин 1, 2 статті 3 Конвенції Ради Європи кожна Сторона може обмежувати право доступу до офіційних документів. Обмеження повинні бути чітко встановлені у законі, бути необхідними у демократичному суспільстві і бути пропорційними цілям захисту: a. національної безпеки, оборони та міжнародних відносин; b. громадської безпеки; c. попередження, розслідування та судового переслідування кримінальної діяльності; d. дисциплінарного розслідування; e. перевірки, контролю та нагляду з боку державних органів; f. приватного життя та інших законних приватних інтересів; g. комерційних та інших економічних інтересів; h. економічної, монетарної політики і політики обмінного курсу держави; і. рівності сторін у судовому провадженні та ефективного здійснення правосуддя; j. навколишнього середовища, або k. обговорень всередині державного органу або між такими органами стосовно вивчення питання.

Держави, яких це стосується, під час підписання або депонування ратифікаційної грамоти, документа про прийняття, затвердження або приєднання, у заяві на ім`я Генерального секретаря Ради Європи можуть заявити, що листування з правлячою сім`єю та її двором або главою держави може також бути включено до можливих обмежень.

У доступі до інформації, що міститься в офіційному документі, може бути відмовлено у разі, якщо її розголошення завдасть або ймовірно може завдати шкоди хоча б одному з інтересів, перелічених у пункті 1, якщо тільки відсутній переважаючий суспільний інтерес в оприлюднені такої інформації.

Підсумовуючи викладені вище міркування, суд доходить до переконання про те, що управлінське волевиявлення розпорядника публічної інформації у формі відмови у доступі до публічної інформації має ґрунтуватись на наслідках застосування так званого "трискладового тесту" та повинно бути умотивовано критеріями обмеження публічної інформації за ст.6 Закону №2939-VI і за ч.ч.1, 2 ст.3 Конвенції Ради Європи про доступ до офіційних документів (ратифіковано Україною із заявами Законом України від 20.05.2020р. №631-IX).

При цьому, у відповідності до положень ч.4 ст.6 Закону №2939-VI, саме до повноважень розпорядника інформації належить встановлення наявності чи відсутності підстав для обмеження у доступі до інформації.

Крім того, суд ураховує, що обґрунтування обмеження доступу до публічної інформації є первинно дискреційними повноваженнями органу публічної адміністрації як розпорядника інформації і поглинається свободою адміністративного розсуду органу публічної адміністрації (яка між тим не може набувати ознак абсолютної безмежності та свавілля), але оскільки належні юридичні та фактичні мотиви не покладені в основу вчиненого управлінського волевиявлення у формі відмови (позаяк не згадані у тексті письмового документа), то розумно прийнятний баланс між інтересом на збереження у таємниці конкретних відомостей та інтересом поширення/розголошення цих відомостей у спосіб надання відповіді на запит приватної особи, а також потреба у дотриманні запровадженого ст.6 Конституції України розподілу функцій гілок державної влади, обумовлює виникнення необхідності застосування положень ч. 2 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України, виходу за межі позову, обтяження відповідача обов`язком повторно розглянути по суті запит зацікавленої приватної особи з урахуванням висновків даного судового акту.

При розв`язанні спору, суд зважаючи на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом - Конвенція; рішення від 21.01.1999р. у справі "Гарсія Руїз проти Іспанії", від 22.02.2007р. у справі "Красуля проти Росії", від 05.05.2011р. у справі "Ільяді проти Росії", від 28.10.2010р. у справі "Трофимчук проти України", від 09.12.1994р. у справі "Хіро Балані проти Іспанії", від 01.07.2003р. у справі "Суомінен проти Фінляндії", від 07.06.2008р. у справі "Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії"), вичерпно реалізував усі діючі механізми з`ясування об`єктивної істини; надав оцінку усім юридично значимим факторам та нормам закону, котрі здатні вплинути на правильне вирішення спору; дослухався до усіх ясно і чітко сформульованих та здатних вплинути на результат вирішення спору аргументів сторін; повно та детально виклав власні висновки та міркування як з приводу тлумачення належних норм права, так і з приводу усіх слушних доводів поданих учасниками спору процесуальних документів.

Розгорнуті і детальні мотиви та висновки суду з приводу юридично значимих аргументів, доводів учасників справи та обставин справи викладені у тексті судового акту.

Решта доводів сторін окремій оцінці у тексті судового акту не підлягає, позаяк не впливає на правильність розв`язання спору по суті.

Розподіл судових витрат по справі слід здійснити відповідно до ст.139 КАС України та Закону України "Про судовий збір".

Керуючись ст.ст. 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 6-9, ст.ст. 72-77, 90, 211, 241-243, 255, 263, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

вирішив:

Позов - залишити без задоволення.

Вийти за межі предмету та доводів позову.

Визнати протиправною відмову Військової частини НОМЕР_1 у розгляді і вирішенні по суті складеного в інтересах ОСОБА_1 адвокатського запиту адвоката Михайленка Дмитра Петровича від 14.07.2023р.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 розглянути і вирішити по суті складений в інтересах ОСОБА_1 адвокатський запит адвоката Михайленка Дмитра Петровича від 14.07.2023р.

Роз`яснити, що рішення підлягає оскарженню згідно з ч.1 ст.295 КАС України (протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення); набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України.

Суддя А.В. Сліденко