Справа № 347/2045/23
Суддя: КІЦУЛА Ю. С.
Дата ухвалення: 2023-10-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 347/2045/23
Провадження № 2-а/347/23/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2023 року м. Косів

Косівський районний суд Івано-Франківської області в складі:

головуючої судді Кіцули Ю. С.,

за участю:

секретаря с/з Мошулі Т.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції в Івано-Франківській області про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення,

в с т а н о в и в :

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом до Управління патрульної поліції в Івано-Франківській області про скасування постанови серії ЕАС №7427009 від 30.07.2023 року в порядку ст. 287 КУпАП та ст. 286 КАС України.

Свої вимоги ОСОБА_1 обґрунтував тим, що орієнтовно в час зазначений в постанові він на власному автомобілі проїжджав в с. Глибока Коломийського району, Івано-Франківської області, та був зупинений працівниками патрульної поліції. Причиною зупинки, зі слів працівника поліції було перевищення швидкості руху на більш як 20 км. Швидкість руху керованого ним автомобіля була 77 км/год., що підтвердив інший працівник поліції, який продемонстрував прилад визначення швидкості руху TruCam. Позивач ОСОБА_1 не погоджувався з твердженням працівників поліції, та не визнавав свою вину, оскільки вважає, що автомобіль рухався зі швидкістю в межах 65-70 км в годину, а відтак перевищення швидкості до 20 км/год відповідно до ч.1 ст. 122 КУпАП не є адміністративним правопорушенням. На переконання позивача показник який зафіксований приладом TruCam є неточним, оскільки працівник поліції тримав в його руках, що могло суттєво вплинути на похибку приладу обліку. Позивач вважає, що працівники поліції порушили вимоги ст. 40 ЗУ «Про національну поліцію», вимоги дорожнього знаку 5.70 ПДР України та ч.5 ст. 268 КУпАП. Працівниками поліції безпідставно було відмовлено у перенесенні розгляду справи, з метою скористатися правом на правову допомогу, не було заслухано пояснень водія, не оголошено текст постанови. В оскаржуваній постанові не зазначено прізвище, ім`я, по батькові, та звання працівника поліції, який виніс постанову. В оскаржуваній постанові, міститься посилання на фотофіксацію, однак жодного фото ОСОБА_1 не отримував. На переконання позивача фото, яке може бути продемонстровано працівниками поліції, міститиме лише силует зображення транспортного засобу, та швидкість його руху. При цьому таке фото жодним чином не містить інформації щодо розташування дорожнього знаку 5.45 ПДР (межі населеного пункту) та 5.70 ПДР (інформація про змонтовану/розміщену автоматичну фототехніку та відеотехніку фіксації повинна бути розміщена на видному місці). Однак, оскаржувана постанова не містить інформації про розміщення дорожнього знаку 5.70 ПДР.

Також позивач ствердив, що лист Департаменту поліції від 04.10.2018 року № 11299/41/2/02-2018 про використання лазерного вимірювача швидкості TruCam для фіксації порушень у сфері безпеки дорожнього руху не є нормативно-правовим актом, який змінює чи припиняє порядок використання та розміщення засобів автоматичної фото і відео-техніки для фіксації виявлених порушень ПДР України. Також позивач просив прослухати як доказ, аудіозапис його розмови з працівником поліції зафіксований на мобільному телефоні від 30.07.2023 року.

З цих підстав, оскаржувану постанову ОСОБА_1 просив скасувати, а справу стосовно нього закрити за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.

У відзиві на позовну заяву, відповідач заперечив вимоги позовної заяви. Представник відповідача ствердив, що 30.07.2023 року близько 14 год 39 хв. екіпажем УПП в Івано-Франківській області ДПП під час несення служби на автодорозі Н-10 Стрий-Івано-Франківськ-Чернівці-Мамалига, на 135 км. с. Глибока, Коломийського району, Івано-Франківської області за допомогою лазерного вимірювача швидкості руху Tru CAM ІІ LTI 20/20, серійний номер ТС008397, виявлено порушення правил дорожнього руху, затверджених постановою КМУ від 10.10.2001 року № 1306, а саме: водій транспортного засобу Skoda Octavia НОМЕР_1 , рухався зі швидкістю 77 км/год, при цьому перевищив встановлене обмеження швидкості руху в населеному пункті більш як на 20 км/год, чим порушив п.12.4 ПДР України.

Поліцейським подано сигнал про зупинку ТЗ на підставі статті 35 ЗУ "Про Національну поліцію". Після зупинки ТЗ представник відповідача підійшовши до водія, представився відповідно до частини третьої статті 18 Закону України «Про Національну поліцію», проінформував водія про причину зупинки, виконавши вимогу частини другої статті 35 Закону України «Про Національну поліцію», а саме про те, що водій рухався зі швидкістю 77 (сімдесят сім) км/год при цьому перевищив встановлене обмеження швидкості руху в населеному пункті на 25 (двадцять сім) км/год., чим порушив пункту 12.4 ПДР.

Після виконання вимог, передбачених статтею 18 та статтею 35 Закону України «Про Національну поліцію», представник відповідача пред`явив законну вимогу до водія про пред`явлення документів, передбачених підпунктами (а), (б), (ґ) пункту 2.1 ПДР. Водієм виявився Позивач, який виконав законну вимогу поліцейського, пред`явивши вищевказані документи.

Відповідно до статті 279 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП), поліцейський, як посадова особа, яка має право розглядати справи про адміністративні правопорушення зазначені у статті 222 КУпАП, в тому числі за частиною першою статті 122 КУпАП. оголосила про початок розгляду справи про адміністративне правопорушення передбачене частиною першою статті 122 КУпАП щодо ОСОБА_1 інспектором взводу № 2 роти № 1 батальйону управління патрульної поліції в Івано-Франківській області Департаменту патрульної поліції лейтенантом поліції Доловац Ярославною Ярославівною. Позивача ознайомлено з його правами, передбаченими статтею 63 Конституції України та статтею 268 КУпАП.

Встановивши факт вчинення адміністративного правопорушення, а саме порушення вимог пункту 12.4 ПДР за яке передбачена відповідальність частиною першою статті 122 КУпАП, інспектором після розгляду адміністративної справи винесено постанову у справі про адміністративне правопорушення серії ЕАС № 7427009 від 30.07.2023 року з накладенням адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 340 грн.

Також представник відповідача ствердив, про правомірність використання лазерного вимірювача. Зокрема, лазерний вимірювач швидкості TruCam LT1 20/20 отримав сертифікат перевірки типу засобів вимірювальної техніки від 26.12.2018 № UA.TR.001 241-18 Rev.0, виданого державним підприємством «Всеукраїнський державний науково-виробничий центр стандартизації, метрології, сертифікації та захисту прав споживачів» (ДП «УКРМЕТРТЕСТСТАНДАРТ»), чинного до 26.12.2028 року. Вказаний вимірювач пройшов випробування та дозволений для використання на території України.

Заперечуючи доводи позивача, в частині надання права скористатися правовою допомогою, представник відповідача покликався на постанови Верховного Суду від 27.12.2019р. у справі №310/4817/17, від 07.11.20 і 9р. у справі №487/2179/17, від 07.12.2018р. у справі №286/648/17, від 17.05.2018р. у справі №681/972/17. від 14.02.2018р. у справі №536/583/17 та від 31.01.2018р. у справі №689/1525/16-а де стверджено, що чинним законодавством передбачено спрощену процедуру розгляду посадовими особами патрульної поліції справ про адміністративне правопорушення, передбачених КУпАП. З цих підстав, в задоволенні позову, представник відповідача просив відмовити.

У відповіді на відзив, позивач ОСОБА_1 ствердив, що позиція відповідача щодо вільного тлумачення норм права є нікчемною. ОСОБА_1 , як громадянин України, має право на отримання правової допомоги, незалежно від того, яку посаду займає чи яку освіту маю. Позбавлення права на правову допомогу є порушення основоположних прав та свобод особи, громадянина в тому числі і Європейської конвенції. Такого права, на правову допомогу ОСОБА_1 було позбавлено, а відтак всі дії вчинені працівниками поліції є нечинними. Копія листа ДПП ОСОБА_2 від 04.10.2018 року не відноситься до нормативно-правових актів, а тому не може бути підставою для застосування приладу фіксації швидкості автотранспорту у спосіб, який суперечить вимогам ст.40 ЗУ «Про національну поліцію», яка передбачає порядок застосування приладу обліку швидкісного режиму. На переконання позивача працівниками поліції, крім фотосвітлини, не надано жодних інших доказів, які б підтверджували його вину, а сама світлина зроблена з невідомого місця фіксації. На переконання позивача, надані до відзиву докази є недопустимими.

Також позивач стверджує, що покликання на висновок ДП «Укрметртестстандарт» від 01.10.2019 року не може бути належним доказом по справі, так як він відображає загальний підхід цієї служби. Для того, щоб таке набуло статусу доказу, необхідне призначення судової експертизи.

Копія сертифікату на повірку приладу обліку є неналежним та недопустимим доказом, оскільки невідомо який саме прилад застосовувався при виявленні нібито правопорушення, а на який надано сертифікат. Також позивач ОСОБА_1 ствердив, що відповідач направив на його адресу копію відзиву, без доданих доказів які зазначені в додатку до відзиву, що на переконання позивача характеризує стиль діяльності поліції.

Позивач ствердив, що оскільки справа призначена до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, то він не може надати суду докази про дії працівників поліції, які зафіксовані на місці зупинки його транспортного засобу на його мобільний телефон. Також до відповіді на відзив, позивач долучив копію поштового конверту, яким йому направлено відзив на позовну заяву, щоб довести фізичну неможливість поміщення у нього доказів доданих до відзиву. Крім того, ОСОБА_1 вказує, що відсутній такий доказ, як опис вкладення направленої йому поштової кореспонденції.

Процесуальні дії у справі.

Ухвалою суду від 07.08.2023 року позовну заяву залишено без руху, з підстав несплати судового збору.

Ухвалою суду від 14.08.2023 року відмовлено в задоволенні заяви позивача ОСОБА_1 про відвід головуючої судді, а заяву передано для вирішення іншому складу суду у відповідності до ст.31 КАС України.

Ухвалою суду від 24.08.2023 року в задоволенні заяви про відвід головуючої судді відмовлено, справу передано в канцелярію суду для повернення головуючій судді.

Ухвалою суду від 24.08.2023 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Ухвалою суду від 24.08.2023 року витребувано у відповідача докази, щодо обставин вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення передбаченого ч.1 ст. 122 КУпАП.

За змістом ч. 5, ч. 7 ст. 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше, яке може бути подане відповідачем в строк для подання відзиву, а позивачем разом із позовом або не пізніше п`яти днів з дня отримання відзиву.

Відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до ч. 5 ст. 250 КАС України, датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд доходить наступного висновку.

Фактичні обставини, встановлені судом, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини.

30.07.2023 року поліцейським 1 батальйону, 1 роти інспектором УПП в Івано-Франківській області, інспектором Доловац Я.Я. винесено постанову серії ЕАС №7427009, якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за порушення п 12.4 ПДР України, за, що передбачена відповідальність ч.1 ст. 122 КУпАП., та накладено штраф у розмірі 340 гривень.

Зі змісту вказаної постанови вбачається, що 30.07.2023 року о 14:25:46 в с. Глибока, дорога Н-10 135 км. Водій керуючи транспортним засобом перевищив встановлене обмеження швидкості руху в населеному пункті більше ніж на 27 км/год, а саме рухався зі швидкістю 77 км/год. Швидкість вимірювалась приладом Трукам ТС 008397, чим порушив п.12.4 ПДР- Порушення швидкісного режиму в населених пунктах (дозволено швидкість не більше 50 км/год). Таким чином, ОСОБА_1 скоїв адміністративне правопорушення передбачене ч.1 ст. 122 КУпАП.

Згідно першого відеофайлу долученого до відзиву на позовну заяву _D3200_0730_142557.avi зафіксовано рух транспортного засобу марки Scoda Octаvia НОМЕР_1 .

На другому відеофайлі clip-0.mp4, зафіксовано, що 30.07.2023 року водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом марки Scoda Octаvia НОМЕР_1 , та був зупинений працівниками поліції. Після зупинки, обидва працівники поліції підійшли до автомобіля та працівник поліції представилась, назвавши своє прізвище ім`я, та повідомила причину зупинки, а саме порушення швидкісного режиму. В подальшому працівник поліції продемонстрував водію ОСОБА_1 прилад тру кам, із зафіксованим результатом перевищення швидкості 77 км/год. В подальшому працівник поліції попросила водія ОСОБА_1 пред`явити документи посвідчення водія та реєстраційний документ на автомобіль. Після перевірки документів, працівник поліції оголосила про проведення розгляду справи, та проінформувала водія ОСОБА_1 про його права та обов`язки. Водій ОСОБА_1 категорично заперечував факт перевищення ним руху транспортного засобу, та стверджував, що приладом могло бути допущено похибку. ОСОБА_1 категорично не погоджувався з зафіксованим правопорушенням, та вказував на той факт, що на його транспортному засобі була швидкість 70 км/год.

Після роз`яснення прав, водій ОСОБА_1 заявив клопотання про відкладення розгляду справи, однак в задоволенні вказаного клопотання було відмовлено. В подальшому водій ОСОБА_1 заявив клопотання, що йому необхідно скористатися правовою допомогою адвоката. У зв`язку з цим, працівником поліції було стверджено, що йому надається розумний термін/час, щоб водій зміг скористатися правовою допомогою, зокрема зателефонувати адвокату. Проте водій ОСОБА_1 стверджував, що він не може скористатися допомогою адвоката на місці зупинки транспортного засобу. При цьому працівник поліції неодноразово стверджувала, що не обмежує водія у праві користуватися правовою допомогою. Однак, водій продовжував наполягати на відкладенні розгляду справи. Також, працівник поліції просила водія оголосити скільки часу йому потрібно для того, щоб скористатися правовою допомогою адвоката. Однак ОСОБА_1 наполягав на тому, що він проживає на значній відстані від місця зупинки транспортного засобу, та у вихідний день, немає можливості скористатися послугами адвоката. В подальшому працівник поліції, оголосила водію, що вона не зобов`язана надавати йому адвоката, однак надає йому час щоб водій самостійно залучив адвоката. Оскільки водій повторно наполягав на відкладенні розгляду справи, працівник поліції відхилила вказане клопотання, та оголосила про винесення стосовно водія ОСОБА_1 постанови про притягнення до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 122 КУпАП, та суму штрафу яка передбачена за вчинення вказаного адміністративного правопорушення, а саме 340 гривень штрафу. Також працівником поліції, було роз`яснено порядок сплати штрафу, та порядок оскарження постанови.

На вказані дії працівників поліції, водій ОСОБА_1 висловлював своє обурення, ставив під сумнів дотримання самими працівниками поліції правил дорожнього руху, та висловив припущення: «що працівники поліції мають контролювати рух трасою, однак на його переконання вони стоять та лапають, щоб їм хабаря дати» (відео на 13 хв. 37 с.)

Водію було запропоновано отримати копію постанови, однак ОСОБА_1 висловив бажання, щоб копію постанови йому направили поштою. В подальшому працівник поліції оголосила, що копію постанови буде направлено ОСОБА_1 за адресою місця проживання, яке він ( ОСОБА_1 ) назвав.

Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Спірні правовідносини регулюються Кодексом України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП), Законом України «Про Національну поліцію», Правилами дорожнього руху, що затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року №1306 (далі - ПДР).

Порядок початку руху, зміни руху за напрямком, розташування транспортних засобів і пішоходів, вибору швидкості руху та дистанції, обгону та стоянки, проїзду перехресть, пішохідних переходів і залізничних переїздів, зупинок транспортних засобів загального користування, користування зовнішніми світловими приладами, правила пересування пішоходів, проїзд велосипедистів, а також питання організації руху та його безпеки на території України відповідно до статті 41 Закону України «Про дорожній рух» регулюються Правилами дорожнього руху (далі - ПДР), затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306.

Юридичні та фізичні особи, винні в порушенні законодавства про дорожній рух, відповідних правил, нормативів і стандартів, несуть відповідальність згідно з законодавством України (ст. 53 Закону України «Про дорожній рух»).

Пункт 1.10 ПДР визначає значення термінів, зокрема: населений пункт забудована територія, в`їзди на яку і виїзди з якої позначаються дорожніми знаками 5.45 "Населений пункт", 5.46 "Кінець населеного пункту", 5.47 "Населений пункт", 5.48 "Кінець населеного пункту".

Відповідно до п.12.1 ПДР під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним.

Пунктом 12.4 ПДР передбачено, що у населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 50 км/год.

У житлових і пішохідних зонах швидкість руху не повинна перевищувати 20 км/год. (п.12.5 ПДР).

Згідно п.12.6 ПДР поза населеними пунктами на всіх дорогах та на дорогах, що проходять через населені пункти, позначені знаком 5.47, дозволяється рух із швидкістю: а) автобусам (мікроавтобусам), що здійснюють перевезення організованих груп дітей, легковим автомобілям з причепом і мотоциклам - не більше 80 км/год.; б) транспортним засобам, якими керують водії із стажем до 2 років, - не більше 70 км/год; в) вантажним автомобілям, що перевозять людей у кузові, та мопедам, - не більше 60 км/год; г) автобусам (за винятком мікроавтобусів) - не більше 90 км/год; ґ) іншим транспортним засобам: на автомобільній дорозі, що позначена дорожнім знаком 5.1 - не більше 130 км/год., на автомобільній дорозі з окремими проїзними частинами, що відокремлені одна від одної розділювальною смугою - не більше 110 км/год., на інших автомобільних дорогах - не більше 90 км/год.

Відповідно до ч.1 ст.122 КУпАП перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину тягне за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Провадження в справах про адміністративні правопорушення врегульовано розділом IV КУпАП.

Відповідно до ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 222 КУпАП органи Національної поліції розглядають справи про адміністративні правопорушення, які стосуються правил дорожнього руху, зокрема частина перша статті 122 КУпАП.

Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.

За приписами частини 1 статті 8 Закону України «Про Національну поліцію» (далі - Закон № 580-VIII) поліція діє виключно на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.

Згідно з п. 8 ч. 1 ст. 23 Закону № 580-VIII поліція відповідно до покладених на неї завдань у випадках, визначених законом, здійснює провадження у справах про адміністративні правопорушення, приймає рішення про застосування адміністративних стягнень та забезпечує їх виконання.

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 283 КУпАП постанова в справі про адміністративне правопорушення повинна містити: найменування органу (прізвище, ім`я та по батькові, посада посадової особи), який виніс постанову; дату розгляду справи; відомості про особу, стосовно якої розглядається справа (прізвище, ім`я та по батькові (за наявності), дата народження, місце проживання чи перебування; опис обставин, установлених під час розгляду справи; зазначення нормативного акта, що передбачає відповідальність за таке адміністративне правопорушення; прийняте у справі рішення.

Постанова по справі про адміністративне правопорушення у сферах забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, крім даних, визначених частиною другою цієї статті, повинна містити відомості про: дату, час і місце вчинення адміністративного правопорушення; транспортний засіб, який зафіксовано в момент вчинення правопорушення (марка, модель, номерний знак); технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис (якщо такий запис здійснювався); розмір штрафу та порядок його сплати; правові наслідки невиконання адміністративного стягнення та порядок його оскарження; відривну квитанцію із зазначенням реквізитів та можливих способів оплати адміністративного стягнення у вигляді штрафу.

Статтею 245 КУпАП встановлено, що завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Статтею 251 КУпАП передбачено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Згідно ст. 252 КУпАП, орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Мотивована оцінка суду, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову.

Судом встановлено на підставі безпосередньо досліджених та оцінених наявних у справі доказів, що 30.07.2023 року поліцейським 1 батальйону, 1 роти інспектором УПП в Івано-Франківській області, інспектором Доловац Я.Я. винесено постанову серії ЕАС №7427009, якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за порушення п 12.4 ПДР України, за, що передбачена відповідальність ч.1 ст. 122 КУпАП., та накладено штраф у розмірі 340 гривень.

При цьому при винесенні постанови, працівником поліції було повністю дотримано вимог Інструкції, роз`яснено права та обов`язки, озвучено причину зупинки, заслухано пояснення особи, що притягається до адміністративної відповідальності, оголошено постанову, порядок її оскарження, та порядок сплати штрафу. Протилежного судом не встановлено.

Суд відхиляє доводи позивача ОСОБА_1 , що вимірювання швидкості транспортного засобу за допомогою технічного приладу TruCam «з рук» зумовлює вібрацію та, відповідно, впливає на правильність даних і похибки приладу.

Згідно посібника користувача TruCAM ІІ LTI 20/20, вимірювач швидкості транспортних засобів лазерний LTI 20/20 TruCAM ІІ призначений для вимірювання швидкості руху транспортних засобів в ручному режимі або автоматичному режимах. Вимірювач відноситься до мобільних приладів контролю за дотриманням правил дорожнього руху. Вимірювач використовується під час контролю швидкості транспортних засобів підрозділами Національної поліції та уповноваженими організаціями. У ручному режимі оператор сам обирає транспортний засіб, швидкість руху якого буде виміряна. При цьому можливий режим фотовідеофіксації. У автоматичному режимі при перевищенні встановленого обмеження швидкості руху транспортних засобів здійснюється фотовідеофіксація події, що має ознаки порушення ПДР.

Таким чином, лазерний вимірювач TruCAM ІІ LTI 20/20 відноситься саме до ручних вимірювачів швидкості транспортних засобів. Окрім основного («ручного режиму роботи») даний лазерний вимірювач швидкості також може бути застосований з метою автоматичного режиму фіксації правопорушення.

Лазерний вимірювач швидкості TruCAM ІІ LTI 20/20 здійснює вимірювання процесу порушення швидкісного режиму, що дозволяє ідентифікувати відповідний транспортний засіб.

При цьому, згідно свідоцтва про повірку законодавчо регульованого засобу вимірювальної техніки № 22-01/26893 від 26.12.2022р. лазерний вимірювач швидкості транспортних засобів TruCam LTI 20/20 № ТС008397 має діапазон вимірювань швидкості - від 2 км/год. до 320 км/год.; максимально допустима похибка при вимірюванні швидкості в ручному та автоматичному режимах: + - 2 км/год. в діапазоні від 2 км/год. до 200 км/год.; +- 1% в діапазоні від 201 км/год. до 320 км/год.

26.12.2012р. лазерний вимірювач швидкості TruCam LTI 20/20 отримав сертифікат відповідності № UA.TR.001241-18 Rev.0, виданий державним підприємством Всеукраїнський державний науково-виробничий центр стандартизації, метрології, сертифікації та захисту прав споживачів ДП «УКРМЕТРТЕСТСТАНДАРТ», який є чинним до 26.12.2028 року.

Можливість використання виробу «TruCam 20/20», виробництва LaserTechnologyInc., також підтверджується наявністю виданого ДП «УКРМЕТРТЕСТСТАНДАРТ» сертифікату відповідності від 23.12.2020 № UA.TR., який зазначає про проведення досліджень та випробувань вимірювачів швидкості транспортних засобів лазерів LTI 20/20 TruCam II, із зазначенням у пункті 2 сертифікату заводськими номерами та, що вони відповідають затвердженому типу, описаному в сертифікаті перевірки типу та застосованим вимогам Технічного регламенту.

Отже, за технічними характеристиками, лазерний вимірювач швидкості TruCAM LTI 20/20, спроможний здійснювати вимірювання швидкості руху транспортних засобів в ручному режимі, а тому його дані можливо розцінювати як беззаперечний доказ по справі.

Відтак доводи позивача в частині неналежності та недопустимості показів приладу TruCam, щодо перевищення ОСОБА_1 швидкості руху є неспроможними.

Твердження позивача, про те, що контроль швидкості руху транспортних засобів здійснюється лише в місцях, які облаштовані відповідним знаком про здійснення відеофіксації (дорожній знак « 5.70») суд вважає необґрунтованими, оскільки прилад TruCam LT1 20/20 № ТС008397 не є автоматичним засобом вимірювальної техніки, а відповідний дорожній знак інформує про можливість здійснення контролю за порушеннями ПДР за допомогою спеціальних технічних та (або) технічних засобів фіксації саме щодо змонтованої техніки. При зупинці патрульного автомобіля наявність попереджувального знаку не є необхідною, адже фото-, відеофіксація здійснюється не постійно, а лише в момент наявності на дільниці дороги екіпажу патрульної поліції.

Крім цього, з матеріалів справи вбачається, що справа про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_1 розглянута безпосередньо на місці вчинення правопорушення без складення протоколу про адміністративне правопорушення, що відповідає положенням ст. 258 КУпАП, змісту Інструкції, відповідно до яких протокол не складається у разі вчинення адміністративних правопорушень, розгляд яких віднесено до компетенції Національної поліції. У разі виявлення правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, розгляд якого віднесено до компетенції Національної поліції України, поліцейський виносить постанову у справі про адміністративне правопорушення без складання відповідного протоколу.

Доводи позивача щодо відсутності в постанові прізвища та імені посадової особи, яка складала постанову, є безпідставними, оскільки в матеріалах справи є копія постанови, в п.3 якої чітко вказано, що постанова була винесена УПП в Івано-Франківській області, інспектор, лейтенант поліції Доловац Ярослава Ярославівна, 1 бат, 1 рота.

Безпідставними є доводи позивача, про те, що йому не було оголошено зміст постанови, оскільки такі спростовуються дослідженим судом відеофайлом clip-0.mp4, зокрема на 11 хв. 13 с.

Також неспроможними є доводи ОСОБА_1 про те, що працівник поліції не вручила йому копії постанови. Так, працівник поліції запитав водія, чи буде він отримувати копію постанови, на, що водій ОСОБА_1 відповів дослівно: «будь ласка, ви мені направите, там є адреса». При цьому працівник поліції повторно уточнила адресу проживання/реєстрації водія ОСОБА_1 , та зазначила що копія постанови буде направлена за місцем реєстрації (відеозапис clip-0.mp4 з 12:46 хв.).

У позовній заяві, ОСОБА_1 просив прослухати аудіозапис його розмови з працівником поліції зафіксований на його мобільний пристрій, однак такого аудіозапису ні до позовної заяви, ні до відповіді на відзив позивачем не надано. Також у відповіді на відзив, позивач ствердив, що не може надати такі докази, оскільки справа слухається в спрощеному провадженні.

Проте суд зауважує, що в ухвалі про прийняття позовної заяви та відкриття провадження у справі, копія якої направлялася позивачу, в абзаці восьмому та дев`ятому роз`яснено право учасникам справи подати клопотання про розгляд справи за участю сторін. Крім того, спрощений порядок розгляду справи, жодним чином не обмежує право позивача подати свої докази аудіозаписів, на окремому електронному носії. Однак таких дій, позивачем ОСОБА_1 не було вчинено.

Що стосується доводів позивача, про те, що йому не було надіслано копію відеозаписів, то такі є голослівними та нічим не підтвердженими. Крім того, позивач не позбавлений був права звернутися до суду, та ознайомитися матеріалами справи. Однак і таких дій, позивачем не було здійснено.

Що стосується покликання ОСОБА_1 про те, що його було позбавлено права на правову допомогу, то суд зазначає, що з досліджених відеозаписів вбачається, працівник поліції надавала час, щоб водій ОСОБА_1 міг скористатися допомогою. При цьому працівник поліції, неодноразово запитувала скільки часу потрібно, 10 хвилин, 20 хвилин, пів години, чи більше. Проте, ОСОБА_1 стверджував, що сьогодні це не можливо, так як вихідний день, а також він проживає на значній відстані від місця зупинки транспортного засобу.

Суд констатує той факт, що ОСОБА_1 об`єктивно, навіть не вчинив жодних дій, щоб зателефонувати адвокату, натомість неодноразово просив відкласти розгляд справи.

Згідно ст. 268 КУпАП особа, яка притягається до адміністративної відповідальності має право: знайомитися з матеріалами справи, давати пояснення, подавати докази, заявляти клопотання; при розгляді справи користуватися юридичною допомогою адвоката, іншого фахівця у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи, виступати рідною мовою і користуватися послугами перекладача, якщо не володіє мовою, якою ведеться провадження; оскаржити постанову по справі. Справа про адміністративне правопорушення розглядається в присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності.

Як встановлено зі змісту відеозапису позивачу роз`яснено його право, в тому числі і на захист, надано час для прибуття адвоката.

Конституційний Суд України у справі за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 276 Кодексу України про адміністративні правопорушення від 26 травня 2015 року, № 5-рп/2015 сформулював правову позицію щодо наявності у справах про адміністративні правопорушення переліку адміністративних правопорушень, за які адміністративні стягнення накладаються на місці їх вчинення. Притягнення особи до адміністративної відповідальності у вказаних випадках фактично відбувається у скороченому провадженні.

Отже, з огляду на те, що вказане провадження про адміністративне правопорушення є скороченим, беручи до уваги мету утвердження ефективної безпеки дорожнього руху, враховуючи те, що в розумінні Європейської Конвенції з прав людини позивач не залишається при цьому без засобів захисту, бо може висувати доводи під час судового розгляду, вищенаведені доводи апелянта щодо позбавлення права на захист, а також можливості користуватися юридичною допомогою адвоката при розгляді справи про адміністративне правопорушення на думку колегії суддів є необґрунтованими, оскільки окремі недоліки процесу розгляду справи про адміністративне правопорушення можуть бути урівноважені під час розгляду відповідного позову у суді за допомогою його змагального характеру.

Вирішальними у згаданому контексті можуть стати також положення Європейської конвенції з прав людини та практика Європейського Суду з прав людини, рішення якого визнані в Україні джерелом права та мають пріоритет над національним законодавством.

Так, відповідно до пункту 2 статті 6 Європейської конвенції з прав людини, кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку. На відміну від Конституції України, Конвенція поширює сферу захисту осіб, які вчинили не лише злочини, а й інші кримінальні правопорушення.

За змістом Конвенції поняття "кримінальне правопорушення" є значно ширшим за поняття "злочин". Воно охоплює і злочини, як найбільш серйозні правопорушення (mostseriousoffences (crimes), і менш небезпечні правопорушення (lesseroffences (delits), і дрібні правопорушення (pettyoffences (contraventions) (див. п. 53 рішення у справі Ozturk v. Germany).

Адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані за допомогою технічних засобів, що дають змогу здійснювати фотозйомку або відеозапис повною мірою відповідають деліктам, які не можуть бути віднесені до кримінальних правопорушень в розумінні Європейської конвенції з прав людини.

Діяльність, пов`язану з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів національне законодавство України відносить до джерела підвищеної небезпеки.

Так, згідно з частиною 1 статті 1187 Цивільного кодексу України від 16 січня 2003 року № 435-IV джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Ця небезпека полягає у самій суті використання транспортного засобу. Людина не може до кінця контролювати механізми під час їх експлуатації.

Це пов`язано з рядом об`єктивних факторів, які потрібно відрізняти від внутрішнього ставлення людини до безпеки чи до ризику, оскільки ці категорії є оціночними, а у цьому випадку мова йде саме про об`єктивно обумовлену можливість настання негативних наслідків від здійснення цього виду діяльності.

Тому навіть лише факт володіння транспортним засобом породжує певні права та обов`язки осіб, за якими зареєстрований транспортний засіб.

Наявність зазначених додаткових ознак, характерних для фізичної або юридичної особи, за якою зареєстровано транспортний засіб вимагає віднесення їх до спеціальних суб`єктів адміністративного правопорушення.

Порушення правил дорожнього руху, зафіксовані за допомогою технічних засобів, як й інші правопорушення, характеризуються певним ступенем суспільної небезпеки, яка є категорією об`єктивною й існує незалежно від її оцінки кимось.

Саме рівень суспільної небезпеки служить тією головною ознакою, за якою класифікуються певні протиправні діяння та визначається їх належність до кримінальних, адміністративних, дисциплінарних чи інших правопорушень, а також встановлюється міра відповідальності за їх вчинення.

Крім того, під час розгляду справи OHalloran and Francis v. the United Kingdom, Applications № 15809/02 and 25624/02, 29 June 2007, яка стосувалась оскарженню передбаченої британським законом необхідності надання властям зареєстрованими власниками транспортного засобу про особу, яка реально керувала автомобілем в момент, коли поліцейська камера спостереження зафіксувала перевищення автомобілем встановленої швидкості. Цей обов`язок на думку позивачів є порушенням права не давати самозвинувачувальних показань і так званої привілеї проти самозвинувачення, а тим самим і принципів справедливого судового розгляду, закріплених в статті 6 Європейської конвенції з прав людини. Однак Велика палата Європейського Суду з прав людини визнала, що у справі не було допущено жодного порушення вимог статті 6 Конвенції та вказала про те, що усі, хто володіють або керують автомобілем, знають, що тим самим вони визнають певний режим регулювання. Цей режим діє не тому, що володіння чи управління автомобілем - це привілей чи пільга, що дарується державою, але тому, що володіння автомобілями та їх використання загальновизнано можуть призводити до тяжких тілесних ушкоджень. Можна сказати, що ті, хто приймають рішення володіти або управляти автомобілем, беруть на себе певні обов`язки і зобов`язання, які є частиною регулятивного режиму щодо автотранспортних засобів (див, зокрема, п. 57 згаданого рішення).

Беззаперечним є факт, що ОСОБА_1 дійсно є адвокатом, та обліковується у Раді адвокатів Івано-Франківської області. Суд погоджується з доводами позивача, що перш за все як громадянин України, він має право скористатися правовою допомогою, однак суд наголошує, що працівник поліції неодноразово надавала час, щоб ОСОБА_1 скористався таким правом, чи як мінімум зателефонував адвокату, однак жодних дій, спрямованих на те, щоб дійсно скористатися правовою допомогою адвоката Лазоришин І.І. не вчинив.

Враховуючи вищевикладене, суд доходить переконання, що доводи позивача про порушення права на захист, встановленого ст. 59 Конституції України, положення якої відтворюють зміст ст. 6 Європейської конвенції з прав людини, з огляду на сукупність встановлених судом обставин справи, є безпідставними.

Відповідно до п. 58 Рішення ЄСПЛ по справі "Серявін та інші проти України" (Заява N 4909/04) від 10 лютого 2010 року визначено, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), N 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року), більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (параграф 32 рішення у справі Хірвісаарі проти Фінляндії).

Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Роуз Торія проти Іспанії, параграфи 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною (рішення у справі Хірвісаарі проти Фінляндії, параграф 32).

Враховуючи вищевикладені обставини щодо наявності складу адміністративного правопорушення у діях позивача та відсутності порушень його прав під час розгляду справи про адміністративне правопорушення, суд вважає, що в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 слід відмовити повністю.

Щодо розподілу судових витрат між сторонами.

У зв`язку з відмовою в задоволенні позову, підстави для стягнення судових витрат у відповідності до ст. 139 КАС України, відсутні.

Враховуючи вищевикладене, та керуючись статтями 2, 6, 9, 73 - 77, 139, 242-246, 262, 286, 293, 295 КАС України, суд

у х в а л и в :

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції в Івано-Франківській області про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених ч. 2 ст. 299 КАС України.

Судові рішення за наслідками розгляду судами першої інстанції справ, визначених ст. 286 КАС України, набирають законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а у разі їх апеляційного оскарження - з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції.

Повний текст рішення складено та підписано 02 жовтня 2023 року.

Суддя Ю. С. Кіцула