Справа № 420/17824/23
Суддя: Скупінська О.В.
Дата ухвалення: 2023-09-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2023 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Скупінської О.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення

В С Т А Н О В И В:

До Одеського окружного адміністративного суду 14 липня 2023 року надійшла позовна заява громадянина російської федерації ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, в якій позивач просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України № 92-23 від 28.06.2023 про відмову громадянину рф ОСОБА_1 у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання громадянина рф ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що Зважаючи на те, що ОСОБА_1 є громадянином рф, але разом із тим у квітні 2018 року на виконання рекомендацій лікарів для доньки Позивача - ОСОБА_2 про зміну клімату на більш м`який (південний) у зв`язку із виявленням у доньки патології дихальної системи (астма та супутні ускладнення), вони всією родиною переїхали до України. При цьому дружина та донька ОСОБА_1 є громадянами України, а 03.02.2020 позивач отримав посвідку на постійне проживання в Україні. Зважаючи на незаконне переслідування ОСОБА_1 у рф правоохоронними органами, що виявилося у штучно порушеній відносно нього кримінальній справі, ще у жовтні 2021 року позивач звернувся за захистом в Україні із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до встановленого порядку в Україні (копія довідки про звернення за захистом в Україні №012861 від 07.10.2021 перебуває в матеріалах справи). У подальшому, 25.07.2022 позивач особисто отримав від Головного управління ДМС в Одеській області повідомлення №1002 від 06.07.2022 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Як підстави для такої відмови у цьому документі було зазначено таке: (цитата): «рішення ДМС України від 11.02.2022р. №50-22, через відсутність умов, передбачених п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а саме, у зв`язку із наступним: - подана Вами історія переслідування не відповідає критеріям статусу біженця та додаткового захисту; - отримана від Вас інформація щодо причини виїзду з Батьківщини має низку суперечностей , що суттєво вплинули на прийняття негативного рішення за особовою справою. За результати розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 , відповідно до постанови від 03 квітня 2023 у справі № 420/10414/22, визнано протиправним та скасовано рішення відповідача №50-22 від 11.02.2022 та зобов`язано повторно розглянути заяву позивача про визнання його біженцем. Не зважаючи на обґрунтованість заяви ОСОБА_1 про визнання його біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, після направлення представником двох адвокатських запитів на адресу Головного управління ДМС в Одеській області 11.07.2023, він отримав від цього органу повідомлення №136 від 10.07.2023 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. При цьому, як підстави для такої необґрунтованої і невмотивованої відмови у цьому документі було вказано таке (у рішенні зазначено (цитата): «…рішення Державної міграційної служби України від 28.06.2023 №92-23, через відсутність умов, передбачених п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а саме, у зв`язку із наступним: - подана Вами історія переслідування не відповідає критеріям статусу біженця та додаткового захисту; - отримана від Вас інформація щодо причини виїзду з Батьківщини має низку суперечностей , що суттєво вплинули на прийняття негативного рішення за особовою справою (що абсолютно без змін, тобто слово в слово повторює аналогічне рішення ДМС України від 11.02.2022 №50-22). Позивач вважає, що ним було виконано всі вимоги законодавства України, якими визначено порядок визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, подані всі необхідні документи, обґрунтування, доводи та вказані належні підстави для задоволення його заяви, однак рішенням Відповідача було протиправно, безпідставно та необґрунтовано відмовлено Позивачу ОСОБА_1 у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. При цьому це рішення ДМС України від 28.06.2023 №92-23 є незаконним також через те, у цьому рішенні відповідача навіть не наведено належного правового обґрунтування прийнятого рішення і не надано відповідних доказів, обґрунтувань та мотивування для такої незаконної відмови. З огляду на те, що позивач вважає рішення ДМС України від 28.06.2023 №92-23 необґрунтованим, незаконним та таким, що прийнято із порушенням норм чинного законодавства України, ОСОБА_1 звертається до суду із даним позовом, виходячи з наявних для цього правових підстав та дійсних обставин справи.

Ухвалою судді від 19.07.2023 позовну заяву ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення було залишено без руху через неповне зазначення позивачем своєї адреси.

24.07.2023 до суду (вх.№ЕС/7732/23) надійшли від представника позивача додаткові пояснення у справі.

Ухвалою судді від 31.07.2023 відкрито провадження по справі та вирішено здійснювати її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи. Також, суддя ухвалив встановити відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання копії ухвали про відкриття провадження у справі. Відзив подається до суду разом із документами, що підтверджують надіслання (надання) відзиву і доданих до нього доказів іншим учасникам справи.

01.08.2023 до суду (вх.№26154/23) надійшли від представника позивача уточнення до позовної заяви.

07.08.2023 суд ухвалив клопотання 04.08.2023 (вх.№ЕП/30564/23) представника позивача задовольнити частково. Встановити позивачу строк для подання до суду відповіді на відзив протягом 15 днів з дня отримання відзиву на позовну заяву. У задоволенні решти клопотання відмовити. Встановити відповідачу строк для подання заперечень на відповідь на відзив протягом 5 днів з дня отримання відповіді на відзив.

14.08.2023 до суду (вх.№27570/23) від Державної міграційної служби України надійшов відзив на позовну заяву у якому відповідач проти задоволення позовних вимог заперечує та вказує, що співробітниками міграційної служби було проведено аналіз відповідності підстав, викладених в заяві-анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту вимогам п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та встановлено, що позивач не має обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Перевіркою ДМС підтверджено відсутність умов, передбачених п.13 ч.1 ст.1 Закону, які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту.

Вказує, що позивач посилається на те, що він не може повернутися до країни громадянської належності оскільки існує побоювання та небезпека нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання внаслідок кримінального переслідування у кримінальній справі, проте за матеріалами особової справи метою виїзду вказано проживання на території України зі своєю сім`єю.

Окремо відповідач зазначає, що сама по собі наявність поганих умов не є достатньою для констатування порушення статті 3 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Особа повинна довести, що для неї така загроза виникла у зв`язку з індивідуальними обставинами, що відсутнє в контексті спірних правовідносин.

Підсумовуючи Державна міграційна служба України вказує, що міграційним органом було встановлено, що факти, повідомлені позивачем на підтвердження своїх тверджень про переслідування у країні громадянської належності та пов`язану з ними небезпеку у разі його повернення до країни громадянської належності не можуть бути підставою для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

30.08.2023 до суду (вх.№ЕП/34261/23) та 31.08.2023 (вх.№ЕП/34503/23) від представника позивача надійшла відповідь на відзив у якій заявник проти заперечень на позовну заяву, що викладені відповідачем у відзиві на позовну заяву, не погоджується та вказує, що шукач захисту звернувся до міграційного органу із заявою про визнання його біженцем невідкладно, як дізнався про інкриміновану кримінальну справу щодо нього на території рф. Вказує, що співробітники міграційної служби не забезпечили позивачу перекладача під час спілкування. Звертає увагу на чисельну інформацію у мережі Інтернет щодо тортур та знущання над ув`язненими у тюрмах рф та на значні проблеми у рф з дотриманням прав людини. Вказує, що суб`єктом владних повноважень повно та всебічно всіх обставин, які могли б вплинути на прийняття відповідного рішення не досліджено.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, відзиву на позов, і наданих доказів, оцінивши докази відповідно до вимог ст.ст. 72-79 КАС України, судом встановлено наступні факти та обставини.

В першу чергу суд зазначає, що представник позивача звернувся до суду з позовною заявою де позивачем зазначений ОСОБА_1 .

В той же час, матеріали справи (т.1 а.с.250-255) містять засвідчення приватним нотаріусом вірність перекладу тексту документа з російської мови на українську мову, а саме паспорту громадянина рф ОСОБА_1 .

Так, ОСОБА_1 є громадянином рф відповідно до копії паспорта (т.1 а.с.247-255).

Відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу від 26.03.1993 (т.1 а.с.40, т.2 а.с.1) та паспорту громадянина України (т.1 а.с.41), ОСОБА_1 є чоловіком громадянки України ОСОБА_3 .

Матеріали справи містять копію паспорта громадянина України для виїзду за кордон (т.1 а.с.43-45), виданого на ім`я ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Матеріали особової справи ОСОБА_1 містять процесуальні документи слідчих та судів рф (т.2 а.с.25-192), у т.ч. постанову слідчого рф від 20.06.2018 про залучення у якості обвинуваченого ОСОБА_1 за ч.4 ст.159, ч.3 ст.30, ч.4 ст.159 УК рф (т.2 а.с.157-192).

Матеріали с особової справи шукача захисту містять копію ухвали слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 10.09.2021 по справі №757/48387/21-к (т.2 а.с.20-22), відповідно до якої у застосуванні екстрадиційного арешту ОСОБА_1 відмовлено.

03.02.2020 ОСОБА_1 отримав посвідку на постійне проживання в Україні (т.2 а.с.2), дата закінчення строку дії 27.01.2030.

Відповідно до листа Управління ДМС в Запорізькій області від 01.11.2021 №2301.4-9369/23.3-21 (т.3 а.с.63) на адресу Головного управління ДМС в Одеській області, ОСОБА_1 21.12.2019 отримав дозвіл на імміграцію в Україну (т.3 а.с.67) на підставі п.1 ч.3 ст.4 Закону України «Про імміграцію», як особа, яка має дочку громадянку України.

08.12.2020 ОСОБА_1 звернувся до Мелітопольського відділу із заявою про прийняття до громадянства України відповідно до ст.9 Закону України «Про громадянство України». На поточний період рішення по заяві не прийнято.

10.08.2021 знятий з реєстрації проживання у місті Мелітополі до міста Одеса.

26.05.2022 Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області прийняло рішення від 26.05.2022 №0143 (т.3 а.с.162) про скасування дозволу на імміграцію в Україну, видане громадянину рф ОСОБА_1 із зазначенням, що видана посвідка на постійне проживання від 03.02.2020 скасована.

Матеріали особової справи містять заяву ОСОБА_1 (вх.25.07.2022) на адресу Головного управління ДМС в Одеській області (т.3 а.с.126) у який адресант повідомляє, що на момент продовження дії довідки він знаходився на тимчасово окупованій території в м.Мелітополі з дружиною та дочкою де перебував з лютого 2022 року. 04.07.2022 виїхав у напрямку Запоріжжя, а потім до Києва. На теперішній час сім`я залишилась у ОСОБА_5 .

Матеріали особової справи містять постанову Головного управління ДМС в Одеській області про накладення адміністративного стягнення від 29.07.2022 (т.3 а.с.139), відповідно до якої, на підставі протоколу про адміністративне правопорушення від 29.07.2022 (т.3 а.с.138), встановлено, що 29.07.2022 за адресою АДРЕСА_1 був виявлений громадянин росії ОСОБА_1 , який порушив правила перебування іноземців в Україні проживав за недійсним документом з 19.04.2022.

Відповідно до квитанції №ПН4241 від 29.07.2022 (т.3 а.с.140), ОСОБА_1 сплатив адміністративний штраф в Одеському відділенні АТ «Банк «Форвард».

Матеріали справи містять копію повістки КО (т.1 а.с.42), відповідно до якої ОСОБА_1 необхідно 14.10.2022 прибути до військового комісаріату у місті Миски Кемеровської області рф відповідно до указу президента рф про оголошення мобілізації.

У повістці зазначено, що за неявку у вказаний строк буде застосована відповідальність відповідно до законодавства рф, а саме: ст.31 п.4 фз «ОВОиВС», ст.21.5 КоАП рф, ст.328 УК рф.

Матеріали справу містять анкету особи, яка звернулась із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №126, дата реєстрації 10.08.2021 ОСОБА_1 (т.2 а.с.221-225), відповідно до якої шукач захисту повідомляє, що є громадянином рф, востаннє вибув з рф 18.06.2018, 20.06.2018 прибув в Україну. Під час проживання виїздив до Молдови та Грузії. 31.01.2019 востаннє в`їхав в Україну. З 2015 року до виїзду з рф офіційно не працював, займався продажем автомобілів. Зараз не працює. Причина виїзду з рф: лікування доньки у більш сприятливому кліматі. Вказує, що якщо заявник зараз повернеться в рф, то буде арешт та незаконне кримінальне переслідування, чим воно закінчиться йому невідомо, тому він дійсно побоюється за власне життя. У політичних, релігійних, військових або громадських організаціях ані заявник, ані члени його сім`ї не перебували

ОСОБА_1 звернувся до Головного управління ДМС в Одеській області із заявою-анкетою від 07.10.2021 №228 (т.1 а.с.243-245) про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у якій зазначив, що шукач захисту є громадянином рф. Кримінальне переслідування пов`язане з приватно-правовим конфліктом, який розв`язаний у судовому порядку, а відтак заявник кримінально переслідується безпідставно. Слідчий, який прийняв постанову про притягнення до кримінальної відповідальності, втік з рф, а відтак права заявника на справедливий судовий розгляд буде порушено. У зв`язку з тим, що члени сім`ї заявника є громадянами України, а також факт незаконного кримінального переслідування, просить надати йому статус біженця.

Матеріали справи містять протокол співбесіди від 19.10.2021 з ОСОБА_1 (т.2 а.с.233-239), під час якої шукач захисту повідомляє, що кримінальне переслідування у рф щодо нього є цілком сфабрикованим, судового рішення немає, покарання за інкримінований злочин позбавлення волі строком на 10 років. Зазначає, що політичною діяльністю не займався, владу рф не підтримує. Не бажає і не має планів щодо повернення до рф. Хотів би перевезти матір в Україну, але через пандемію та її похилий вік це складно.

Головним управління ДМС в Одеській області прийнято наказ від 19.10.2021 №198 «Про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» (т.2 а.с.245) стосовно ОСОБА_1 .

Матеріали справи містять протокол співбесіди від 16.11.2021 з ОСОБА_1 (т.3 а.с.81-84), під час якої шукач захисту повідомляє, що про хід розгляду кримінальної справи інформацією не володіє. Додає інформацію про тортури у тюрмах рф.

Матеріали справи містять протокол співбесіди від 21.12.2021 з ОСОБА_1 (т.3 а.с.89-92), під час якої шукач захисту повідомляє, окрім іншого, що послугами адвоката на території рф не користувався.

Головним управлінням ДМС в Одеській області складено висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 12.01.2022 справа №2021OD0226 (т.3 а.с.94-104) за результатами розгляду заяви громадянина російської федерації ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 , на підставі якого Державною міграційною службою України прийнято рішення від 11.02.2022 №50-22 (т.3 а.с.114) про відмову ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 03.04.2023 у справі №420/10414/22, колегія суддів постановила апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити. Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 07 листопада 2022 року скасувати та ухвалити постанову про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 . Визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України №50-22 від 11.02.2022 року про відмову громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву про визнання громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. В задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

У постанові суду апеляційної інстанції, окрім іншого, колегія суддів зазначила: «18 червня 2018 року ОСОБА_1 остаточно покинув РФ, вибув на територію України з метою отримання дозволу на імміграцію в Україну (дружина та донька є гр. України), у період з 21.10.2018 по 31.09.2019 року перебував на території Грузії, з 31.01.2019 року по теперішній час перебуває в Україні.

03 лютого 2020 року документований посвідкою на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 .

10 серпня 2021 року позивача затримано в аеропорті м. Запоріжжя співробітниками ДПС України під час спроби виїзду на територію Туреччини через перебування у міжнародному розшуку за клопотанням РФ для притягнення до кримінальної відповідальності за вчинення злочинів, передбачених ч.4 ст.159 (шахрайство) та ч.3 ст.30, ч.4 ст. 159 (замах на шахрайство) КК РФ. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя №336/6496/21 від 12.09.2021 року до особи застосований тимчасовий арешт строком на 30 (тридцять) діб. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва №757/48378/21-к від 10.09.2021 року у задоволенні подальшого екстрадиційного арешту до особи відмовлено, матеріали справи перебувають на контролі Офісу Генерального прокурора України. 07 жовтня 2021 року позивач особисто звернувся до територіального управління ДМС із заявою про визнання його біженцем або собою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Державної міграційної служби України №50-22 від 11.02.2022р. відмовлено громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог п. 13 ч. 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач є особою стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" відсутні. Крім того, докази переслідування ОСОБА_1 за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, відсутні. Позивачем також не надано жодних доказів на підтвердження того, що він підпадає під визначення особи, яка потребує додаткового захисту.

Судова колегія не погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

За обставинами справи, у висновку про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 12.01.2020 року міграційним органом зазначено, що клопотання ОСОБА_1 не містить умов, передбачених п. 1 ч.1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а саме в нього відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань на території Російської Федерації. Також, відсутні умови, які можуть бути розглянуті в контексті надання заявнику додаткового захисту в Україні, відповідно до вимог ст. 3, 14 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, ст. 3 Конвенції ООН щодо катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження та покарання 1984 року та п. 13 ч.1 статі 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», через відсутність доведених фактів загрози його життю, безпеці чи свободі в країні через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортури, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікт чи систематичного порушення прав. За таких обставин відповідач встановив, що факти, повідомлені заявником стосовно власних переслідувань в країні його громадянської належності не можуть бути визнані підставою для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, у відповідності до умов, передбачених пунктами 1, 13 частини першої статті Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», що водночас не позбавляє його права залишитись на території України у разі наявності інших правових підстав для перебування в нашій країні. У зв`язку із викладеним, відповідно до абз.5 ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», рекомендовано ДМС відмовити у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Судова колегія звертає увагу, що відповідно до п.94 Керівництва вимога, щоб особа перебувала поза межами своєї країни для того щоб бути визнаною біженцем, не означає, що ця особа повинна обов`язково залишити її нелегально або навіть через цілком обґрунтовані побоювання. Особа може вирішити попросити статус біженця після перебування якогось часу за кордоном. Особа, яка не була біженцем в момент від`їзду з країни, але яка стає біженцем пізніше, називається біженцем «на місці».

Крім того, у п. 95 Керівництва УВКБ ООН зазначено, що особа стає біженцем «на місці» через обставини, що виникли в країні її походження під час відсутності особи.

Так, ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в іноземній державі, через деякий час після від`їзду з країни походження (тобто ситуація в країні походження змінилася після від`їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від`їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним, але таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати в теперішній час.

Факт того, що позивач прибув в Україну не через загрозу його життю, безпеці чи свободі в країні походження, а з інших причин (отримавши дозвіл на імміграцію), не може впливати на результат розгляду його заяви, оскільки ситуація в країні могла суттєво змінитися після його виїзду і стала небезпечною для життя та безпеки, що також повинно враховуватись при прийнятті рішення та наданні оцінки поясненням позивача, чому він просить залишитись в Україні.

Аналогічні висновки викладені Верховним Судом в постанові по справі № 420/454/20 від 28 квітня 2022 року.

Судова колегія наголошує, що легальний переїзд ОСОБА_1 до України в якості мігранта не спростовує можливість набуття ним статусу біженця через обставини, що створюють підстави для його виникнення після здійсненого переїзду, та які належним чином мають досліджуватися органами ДМС в ході розгляду справи про можливість надання такого статусу.

Додатково слід звернути увагу, що у висновку від 12.01.2020 жодним чином не здійснено оцінку можливості набуття ОСОБА_1 статусу біженця «на місці».

У висновку від 12.01.2020 року відповідачем вірно встановлено, що за матеріалами особової справи встановлена відсутність ознак щодо застосування до заявника серйозної шкоди у вигляді смертної кари у разі повернення до Російської Федерації. В ході опитування заявник повідомив, що у разі повернення до країни своєї громадянської належності йому не загрожуватиме смертна кара за інкримінований злочин.

Наявність громадянства України у жінки та доньки позивача, під час військової агресії Російської Федерації проти України, подання ним заяви про набуття громадянства та заяви про визнання біженцем, на переконання колегії суддів, є додатковою підставою для обґрунтованих побоювань позивача стати жертвою переслідувань в ситуації, яка склалась на даний час.

В даному випадку, наявність підстав для задоволення заяви про визнання біженцем слід встановлювати із сукупної оцінки доводів заявника та обставин справи в контексті актуальної інформації по країні його походження.

За таких умов, висновки відповідача, що звернення особи із заявою про визнання біженцем обумовлене лише бажанням уникнути кримінальної відповідальності в країні своєї громадянської належності за підозру у скоєнні злочину економічного характеру не є достатнім чином аргументованими та підлягають додатковому підтвердженню шляхом дослідження вищевказаних обставин».

Матеріали справи містять протокол співбесіди від 26.04.2023 з ОСОБА_1 (т.3 а.с.166-170), під час якої шукач захисту повідомляє, що українську мову він розуміє, перекладач не потрібен. Додатково надав повістку на мобілізацію та документи по справі кримінального провадження у рф; медичні документи що підтверджують проблеми з серцем. Вказував, що покарання за інкримінованою справою на території рф передбачає до 19 років позбавлення волі; дружина та донька виїхали до Німеччини, громадянство рф отримали у 2018 році на території рф; син, який залишився на території рф переслідування або дискримінації не зазнає; по поверненню до рф, на думку шукача захисту, його чекає або тюрма або можуть запропонувати воювати в Україні; додаткові переслідування у рф окрім переслідування за кримінальною справою загрожувати не можуть; по поверненню можуть загрожувати тортури та нелюдське поводження, щоб вибити показання; на території України нічим не займається, ходить по судах.

Матеріали с особової справи ОСОБА_1 містять додаткові пояснення та обґрунтування до заяви про визнання громадянина рф біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т.3 а.с.191-196) у яких шукач захисту зазначає, що підставами його звернення за захистом було побоювання та небезпека нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання внаслідок кримінального переслідування у кримінальній справі та вказує на зобов`язання України утриматись від видворення шукача захисту у державу, що подає запит.

Управління Служби безпеки України в Одеській області на адресу Головного управління ДМС в Одеській області скерувало лист від 05.06.2023 №6157/1/5101-23 (т.1 а.с.213) у якому повідомляє, що ОСОБА_1 не прибув до Управління для проведення опитування та перевірки обставин за наявності яких заявника не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. За таких обставин Управління Служби безпеки України в Одеській області заперечує щодо надання ОСОБА_1 статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Головним управлінням ДМС в Одеській області складено висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 15.05.2023 справа №2021OD0226 (далі Висновок) (т.1 а.с.229-241) за результатами повторного розгляду заяви громадянина російської федерації ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 , відповідно до якого Управлінням розглянуто проблематику заявника поетапно та складено висновок.

У Висновку наведена інформація про заявника де зазначено, що ОСОБА_1 є громадянином рф. За сімейним станом одружений з громадянкою України ОСОБА_3 з якою мають двох дітей: сина ОСОБА_6 (1994 р.н., громадянин рф, проживає у м.Новокузнецьк) та доньку ОСОБА_2 (2007 р.н., громадянка України). Навчання не закінчив через стан здоров`я, строкову службу у збройних силах не проходив через стан здоров`я. З 2015 року офіційно не працював, в Україні не працює. Шукач захисту не був членом жодних політичних, громадських, релігійних, військових або інших організацій як в країні громадянської належності, так і поза її межами.

18.06.2018 остаточно покинув рф та вибув на територію України з метою отримання дозволу на імміграцію, у період з 21.10.2018 по 31.01.2019 перебував на території Грузії.

10.08.2021 заявника затримано в аеропорті м.Запоріжжя через перебування у міжнародному розшуку за клопотанням рф для притягнення до кримінальної відповідальності за вчинення злочинів (шахрайство, замах на шахрайство) КК рф.

07.10.2021 шукач захисту особисто звернувся до територіального органу ДМС із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Рішенням ДМС від 11.02.2022 №50-22 особі відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яке скасовано постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 03.04.202 у справі №420/10414/22.

Під час повторного розгляду заяви проведено додаткове опитування шукача захисту від 26.04.2023, в ході якого заявник повідомив, що в жовтні 2022 року на адресу його проживання в рф було надіслано повістку на мобілізацію до збройних сил рф, такий самий документ отримав й його син. Заявник підтвердив наявність кримінального переслідування на території рф за ознаками шахрайства, водночас інформацією про хід розгляду кримінальної справи він не володіє, зазначеним питанням він не цікавиться. Має побоювання тортур та нелюдського поводження у разі повернення до рф, зазначене пов`язує з порушеною кримінальною справою та практикою отримання необхідних показів з боку російських правоохоронних структур в рамках досудового розслідування.

Стосовно належності ОСОБА_1 до категорії «біженців на місці» у Висновку зазначено, що на момент переїзду на територію України шукач захисту володів інформацією про порушену проти нього кримінальну справу 08.02.2016. Його старший син продовжує проживати на території рф та будь-яких переслідувань не зазнає. Шукач захисту повідомив, що отримав повістку на мобілізацію до збройних сил рф, аналогічний документ отримав й його син, якого не було мобілізовано через припинення відповідної процедури в рф. Шукач захисту має серцеві захворювання, які унеможливлюють проходження ним військової служби. Наведене у сукупності підтверджує про відсутність обставин відповідності заяви шукача захисту визначенню УВКБ ООН «біженця на місці».

Стосовно наявності громадянства України у найближчих родичів ОСОБА_1 , у Висновку зазначено, що шукач захисту під час опитування повідомив, що його дружина та донька є громадянами України, які з початком повномасштабної російської агресії вибули на територію Німеччини. На підставі громадянства доньки та дружини шукачем захисту у 2018 році оформлено посвідку на постійне проживання в Україні терміном дії до 27.01.2030, якою він продовжує користуватись. Зазначає, що рішенням УДМС у Запорізькій області від 26.05.2022 №143 дозвіл на імміграцію ОСОБА_1 було скасовано на підставі пункту 1 частини 1 статті 12 Закону України «Про імміграцію», через встановлення фактів надання заявником свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність. Також, матеріали особової справи мстять лист УДМС у Запорізькій області від 01.11.2021, відповідно до якого 08.11.2020 ОСОБА_1 , звертався до Мелітопольського відділу із заявою про прийняття до громадянства України. Все викладене вказує на те, що обставина наявності громадянства України у дружини та доньки шукача захисту не розглядається у якості об`єктивної підстави для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У Висновку зазначено, що ймовірне порушення особою російського законодавства та пов`язана з цим кримінальна справа не має відношення до визначення терміну «переслідування» відповідно до ознак. Перебування особи у міжнародному розшуку каналами Інтерполу вказує на той факт, що інкримінований заявнику злочин не є політичного, військового, релігійного або расового характеру. Звернення за міжнародним захистом на території України відбулось з метою уникнення кримінальної відповідальності на території рф, при цьому переслідування слід відрізняти від покарань за порушення закону відповідно до правових норм, отже заявник не належить до категорії осіб, які можуть зазнати ризику переслідування (в тому числі політично вмотивованого), а також стати об`єктами порушення основоположних прав і свобод людини з боку російського уряду у разі повернення до країни своєї громадянської належності. В ході повторного розгляду заяви не встановлено нових фактів або обставин стосовно кримінального переслідування шукача захисту, яке є об`єктивно неполітичного характеру.

Загальний висновок викладений про те, що клопотання ОСОБА_1 не містить умов, передбачених п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а саме в нього відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань на території рф.

Також, відсутні умови, які можуть бути розглянуті в контексті надання заявнику додаткового захисту в Україні, відповідно до вимог ст.3, 14 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, ст.3 Конвенції ООН проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження та покарання 1984 року та п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», через відсутність доведення фактів загрози його життю, безпеці чи свободи в країні його громадянської належності (рф) через побоювання застосування щодо нього тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини.

За таких обставин встановлюється, що факти, повідомлені заявником стосовно власних переслідувань в країні його громадянської належності не можуть бути визнаними підставою для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, у відповідності до умов, передбачених пунктами 1, 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», що водночас не позбавляє його права залишитись на території України у разі наявності інших правових підстав для перебування в нашій країні.

Рекомендовано ДМС відмовити у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянину рф ОСОБА_1 .

Державна міграційна служба України прийняла рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 28.06.2023 №92-23 (т.1 а.с.35, 226), яким зазначено, що відповідно до статті 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», за результатами розгляду особової справи №2021OD0226 громадянина російської федерації ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 , на підставі повторного всебічного вивчення документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, підтримуючи висновок Головного управління ДМС в Одеській області встановлено, що стосовно заявника умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону, відсутні.

Відповідно до абзацу п`ятого частини першої статті 6 Закону, пункту 6.5. розділу VI Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом МВС України від 07.09.2011 №649, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.10.2011 за №1146/19884, з урахуванням постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 03.04.202 у справі №420/10414/22, Державна міграційна служба України прийняла рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина російської федерації ОСОБА_1 .

В свою чергу, про прийняте рішення від 28.06.2023 №92-23 Головне управління ДМС в Одеській області на адресу ОСОБА_1 сформувало повідомлення від 10.07.2023 №136 (т.1 а.с.36-37).

Вважаючи рішення Державної міграційної служби України про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 28.06.2023 №92-23, позивач звернувся до суду з позовною заявою.

Вирішуючи дану адміністративну справу, суд виходить з такого.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.

Згідно ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначає Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», додатковий захист - це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі.

В свою чергу п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» встановлює, що особа, яка потребує додаткового захисту це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року, Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Виходячи зі змісту Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу 1967 року поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких, особі може бути наданий статус біженця.

Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Під час вирішення питання щодо надання статусу біженця повинні враховуватися всі чотири підстави. Немає значення, чи склалися обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за однією з наведених ознак чи за декількома.

Крім того, при розгляді зазначених справ судам слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця.

Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з`ясування суб`єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів.

Суб`єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути нестерпним. Побоювання ґрунтується не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи тощо).

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Перевіряючи законність рішень Державної міграційної служби України про відмову у наданні позивачу статусу біженця або визнання особою, яка потребує додаткового захисту, суду необхідно було з`ясувати, чи має позивач суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідувань, та чи є ці побоювання цілком обґрунтованими.

Відповідно до частин 1-7 статті 7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» визначено, що оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до органу міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі за місцем тимчасового перебування заявника.

До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання (частина перша статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»).

Відповідно до частин першої та другої статті 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців. Працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником.

Частиною одинадцятою статті 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», передбачено, що після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з частинами п`ятою, сьомою та тринадцятою статті 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішення центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, надсилається протягом трьох робочих днів з дня його прийняття разом з особовою справою заявника уповноваженим посадовим особам цього центрального органу виконавчої влади, які розглядали заяву.

У разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, прийняв рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа цього центрального органу виконавчої влади протягом семи робочих днів з дня його отримання надсилає або видає особі, стосовно якої прийнято зазначене рішення, письмове повідомлення з викладенням причин відмови і роз`ясненням порядку оскарження такого рішення. Довідка про звернення за захистом в Україні продовжується, якщо особа оскаржує таке рішення.

У відповідності до п.п. 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Відповідно до пункту 195 цього Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Приписами п. 5 ст. 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27 квітня 2004 року №8043/04 передбачено, що заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Практичні рекомендації «Судовий захист біженців і осіб, що прибули в Україну в пошуках притулку», видані у 2000 році за допомогою Представництва УВКБ ООН по справам біженців в Україні і Центра досліджень проблем міграції, зазначають: при зверненні до органу міграційної служби за наданням статусу біженця в Україні, як доказ необхідно пред`явити документи або їх копії, що підтверджують обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Підтвердженням фактів стати жертвою переслідувань можуть бути документи офіційних органів влади, суду, прокуратури, державної безпеки про залучення до відповідальності в країні цивільної належності або держави постійного місця проживання.

Аналогічні положення містять і Позиції Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй (далі - УВКБ ООН) у справах біженців «Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців» (1998 року), в яких зазначено, що факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказування покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доказу покладається на позивача, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, щоб на підставі цих фактів могло бути прийнято належне рішення.

Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень, точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Водночас в силу ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа:

- яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві;

- яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів;

- яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй;

- стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні;

- яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Як вбачається з матеріалів особової справи позивача, відносно ОСОБА_1 на території рф було відкрито кримінальне провадження через обвинувачення позивача у здійсненні шахрайських дій, кваліфікованих за ч.4 ст.159 (шахрайство) та ч.3 ст.30, ч.4 ст. 159 (замах на шахрайство) КК рф.

Матеріалами справи підтверджено, що до Офісу Генерального прокурора України надійшли матеріали запиту генеральної прокуратури рф від 01.09.2021 №81/3-899-2021 (т.3 а.с.1-60) про видачу ОСОБА_1 з метою притягнення його до кримінальної відповідальності за вчинення злочину, передбаченого ч.4 ст.159 КК рф (Шахрайство, скоєне організованою групою чи особливо великому розмірі чи що призвело до позбавлення права громадянина на житлове приміщення), ч.3 ст.30, ч.4 ст.159 КК рф.

При цьому суд звертає увагу, що кримінальне переслідування позивача на території рф пов`язане саме із шахрайськими діями, що не має відношення до конвенційних ознак визначення статусу біженця, зокрема не має політичного або релігійного характеру, а відноситься до загально-кримінальних та є відповідно до Кримінального кодексу України тяжким або особливо тяжким.

Окрім наведеного, відповідно до пункту 56, 59 Керівництва УВКБ ООН, переслідування слід відрізняти від покарань за порушення закону відповідно до загального права. Особи, котрі втікають від переслідування або покарання за такі злочини, як правило, не є біженцями.

За п. 1 ст. 1 р. І Конвенції про статус біженців, біженець означає особу, яка вважалася біженцем згідно з угодами від 12 травня 1926 року і 30 червня 1928 року або згідно з конвенціями від 28 жовтня 1933 року і 10 лютого 1938 року, Протоколом від 14 вересня 1939 року або згідно зі Статутом Міжнародної організації у справах біженців («А»).

Положення цієї Конвенції не поширюються на тих осіб, щодо яких є серйозні підстави вважати, що вони:

a) вчинили злочин проти миру, військовий злочин або злочин проти людяності, як це визначено в міжнародних актах, укладених з метою вжиття заходів щодо подібних злочинів;

b) вчинили тяжкий злочин неполітичного характеру за межами країни, яка надала їм притулок, і до того, як вони були допущені до цієї країни як біженці;

c) винні у вчиненні дій, які суперечать цілям і принципам Організації Об`єднаних Націй («F»).

Слід нагадати, що біженець - це жертва або потенційна жертва несправедливості, а не особа, яка переховується від правосуддя.

Також, відповідно до вимог ст.ст. 3, 14 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, ст. 3 Конвенції ООН проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження та покарання 1984 року, ст. 28 Конституції України, ч.2 ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України», не встановлено фактів щодо можливості застосування до позивача смертної кари, виконання вироку про смертну кару, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання в разі повернення на батьківщину, тобто позивач не підпадає під перелік підстав, викладених у п.13 ч.1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Суд зауважує, що позивач за отриманням статусу біженця звернувся тільки після його арешту, що дає підстави для висновку про спробу уникнення ним відповідальності за вчинення протиправних дій, за які на нього чекає відповідальність, визначена КК рф, а не для отримання відповідного захисту.

Матеріали справи свідчать про відсутність дискримінації стосовно заявника за національною ознакою. Позивач ніколи не був членом жодної політичної партії, релігійної, військової або громадської організації. Заявник ніколи не брав участі у діяльності політичних партій, релігійних чи інших організацій.

Суд вважає, що з наданих матеріалів разом із наявною інформацією по країні громадянського походження заявника можливо стверджувати про відсутність умов, через які особа може потребувати додаткового захисту або отримання статусу біженця. Також, під час судового розгляду не було встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до заявника нелюдського поводження або катування у разі повернення на Батьківщину.

Документів та інших доказів, які б свідчили про наявність підстав для розгляду заяви про надання статусу біженця, позивачем надано не було, а ті обставини, які були ним зазначені, свідчать про загальне положення в країні, в тому числі кримінальне та економічне, однак, не містять конкретних відомостей про його утиски.

За наведених обставин, суд приходить до висновків, що відповідно до обставин справи не має підстав вважати, що позивач бажає залишитися в Україні саме з метою уникнення стати жертвою переслідувань у країні своєї громадянської належності або у зв`язку із загрозою застосування щодо нього смертної кари чи виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, та не дає підстав кваліфікувати її біженкою або особою, яка потребує додаткового захисту.

Щодо твердження шукача захисту про тортури та знущання над ув`язненими у тюрмах рф та на значні проблеми у рф з дотриманням прав людини, як підставу для надання захисту, суд зазначає, що необхідність вивчити всі обставини справи, вимагають, щоб ця оцінка зосереджувалася на передбачуваних наслідках висилки заявника в країну призначення, які, в свою чергу, повинні бути розглянуті у світлі загальної ситуації в ній, а також особистих обставин заявника (Вілвараджа та інші проти Великобританії, рішення від 30 жовтня 1991 року, Серія А, № 215, § 108).

У зв`язку з цим, та у випадках, коли необхідно діяти таким чином, суд буде враховувати, чи існує в країні призначення ситуація загального насильства.

Відповідно до пунктів 45, 66 Настанови з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців, особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

При цьому, для того, щоб вважатись біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань саме за конвенційними ознаками, що у спірних правовідносинах місця не має.

Щодо порушення прав людини у країні громадянської належності шукача захисту під час мобілізації, суд погоджується, що обґрунтовані побоювання зазнати переслідування або ризику постраждати від серйозної шкоди можуть ґрунтуватися на подіях, які сталися після виїзду заявника з країни походження («біженець на місці»).

Проте, під час співбесіди 26.04.2023 шукач захисту не вказав підставою для надання йому статусу біженця побоювань тортур чи нелюдського поводження у випадку потрапляння до лав збройних сил рф.

Відповідно до п. 170 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця, в деяких випадках необхідність нести військову службу може бути єдиною причиною для подання клопотання про надання статусу біженця, наприклад, якщо особа може довести, що несення військової служби вимагає його участі у військових діях, що суперечать його політичним, релігійним або моральним переконанням чи обґрунтованим міркуванням совісті. Якщо тип військової акції, в якій особа не бажає приймати участь засуджується міжнародним співтовариством, як такий що суперечить елементарним правилам людської поведінки, кара, яка передбачена за дезертирство чи ухилення від призову, може з урахуванням усіх інших вимог визначення бути розцінена як переслідування.

В той же час, згідно п. 167 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації об`єднаних націй у справах біженців (відповідно до Конвенції 1951 року і Протоколу 1967 року, що стосується статусу біженця) дезертирство, завжди і у всіх країнах, обов`язкова чи не обов`язкова служба - розглядається як кримінальний злочин. Покарання відрізняється в залежності від країни, і зазвичай їх застосування не розглядається як форма переслідування.

Отже, побоювання переслідувань або покарання за дезертирство або ухиляння від призову самі по собі - не являються за визначенням обґрунтованими побоюваннями бути жертвою переслідувань.

Суд зауважує, що дані обставини, вказані позивачем, не можуть слугувати належними підставами в розумінні Конвенції про статус біженців 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Суд погоджується, що наявність громадянства України у жінки та доньки позивача, під час військової агресії рф проти України, є додатковою підставою для обґрунтованих побоювань позивача стати жертвою переслідувань в ситуації, яка склалась на даний час.

В той же час про такі побоювання власне шукач захисту не зазначає взагалі. Більш того, позивач не позбавлений можливості набути громадянства України відповідно до Закону України «Про імміграцію», за наявності для цього відповідних підстав.

Також, суд вважає за необхідне спростувати доводи позивача про порушення процедури розгляду його заяви щодо не забезпечення його перекладачем та звернути увагу, що матеріали справи містять протокол співбесіди від 26.04.2023 з ОСОБА_1 (т.3 а.с.166-170), під час якої шукач захисту повідомляє, що українську мову він розуміє, перекладач не потрібен. Під час співбесіди від 19.10.2021 з ОСОБА_1 (т.2 а.с.233-239), останній вказав, що перекладач йому не потрібен. Відповідно до протоколу співбесіди від 16.11.2021 з ОСОБА_1 (т.3 а.с.81-84), шукач захисту відповів, що перекладач йому не потрібен.

З урахуванням викладеного суд вважає, що позивачем не було доведено, що перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі з підстав переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

При цьому, зазначена у позовній заяві інформація (щодо можливих причин визнання позивачем біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту) носить загальний характер і не має реального підґрунтя про небезпеку для позивача стати жертвою переслідувань чи утисків на батьківщині.

Підсумовуючи наведене, приймаючи до уваги обставини перебування позивача у рф та підстави його звернення за захистом, а також враховуючи, що підчас розгляду справи ним не було надано жодного належного доказу щодо його переслідування і наявності загрози його життю та свободі в цій країні, зокрема, і станом на час звернення до відповідача про отримання відповідного статусу та станом на момент вирішення справи, отже, факти повідомлені позивачем не є підставою для визнання його біженцем у відповідності до умов, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а відтак суд приходить до висновку щодо відмови в задоволенні позову.

Статтею 90 КАС України передбачено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Надаючи оцінку кожному окремому специфічному доводу всіх учасників справи, що мають значення для правильного вирішення адміністративної справи, суд застосовує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).

Наведена позиція ЄСПЛ також застосовується у практиці Верховним Судом, що, як приклад, відображено у постанові від 28 серпня 2018 року (справа № 802/2236/17-а).

Суд вважає, що у даній справі ним було надано вичерпну відповідь на всі питання, які входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних правовідносин як у матеріально-правовому, так і в процесуальному аспектах.

Такий підхід узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини. Так, у рішенні ЄСПЛ від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» визначено, що ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважають важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами. Разом із цим, обов`язок суду обґрунтовувати свої рішення не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (п. 29 рішення ЄСПЛ від 9 грудня 2009 року у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»).

Відповідно до приписів положень статті 139 КАС України, підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст.ст. 2, 3, 5, 6, 8, 9, 14, 22, 139, 241, 242-246, 250, 255, 262, 295, КАС України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Учасники справи:

Позивач ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 );

Відповідач - Державна міграційна служба України (01001, м. Київ, вул. Володимирська, 9, );

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області (65014, м. Одеса, вул. Преображенська, 44, ).

Суддя Олена СКУПІНСЬКА

.