Справа № 520/7599/19
Суддя: Любчич Л.В.
Дата ухвалення: 2023-09-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 вересня 2023 р.Справа № 520/7599/19
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Любчич Л.В.,

Суддів: Присяжнюк О.В. , Спаскіна О.А. ,

за участю секретаря судового засідання Труфанової К.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління ДПС у Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 01.11.2022, головуючий суддя І інстанції: Шляхова О.М., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, по справі №520/7599/19

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління ДПС у Харківській області

про скасування податкового повідомлення-рішення,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2019 року ОСОБА_1 (далі по тексту позивач, ОСОБА_1 ) звернулась до суду з позовом до Головного управління ДПС у Харківській області (далі по тексту відповідач, ГУ ДПС у Харківській області, апелянт), в якому просила:

- визнати нечинним та скасувати податкове повідомлення-рішення №6 від 5 червня 2019 року про збільшення суми грошового зобов`язання з податку на додану вартість на загальну суму 189 305 грн, в т.ч. за податковим зобов`язанням 151 444 грн, за штрафними (фінансовими) санкціями на 37 861 грн;

- визнати нечинним та скасувати розрахунок пені, обчисленої на виявлені органом ДПС суми занижень податкових зобов`язань, у загальному розмірі 41 029,06 грн.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 11 листопада 2019 року, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 4 лютого 2020 року, у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 17 червня 2021 року закрито касаційне провадження за пунктом 1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі КАС України) в частині незастосування судами висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 24 квітня 2018 року (справа №826/12168/17), від 14 травня 2019 року (справа №826/6065/18), при відхиленні підстав позову щодо неправомірності проведення документальної позапланової невиїзної перевірки.

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 11 листопада 2019 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 4 лютого 2020 року у справі №520/7599/19 скасовано в частині відмови в задоволенні позовних вимог про визнання нечинним та скасування розрахунку пені, обчисленої на виявлені ГУ ДПС у Харківській області суми занижень податкових зобов`язань, у загальному розмірі 41 029,06 грн.

Справу №520/7599/19 направлено в цій частині на новий розгляд до Харківського окружного адміністративного суду.

В іншій частині рішення Харківського окружного адміністративного суду від 11 листопада 2019 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 4 лютого 2020 року у справі № 520/7599/19 залишено без змін.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 01 листопада 2022 року ОСОБА_1 задоволено.

Визнано протиправним та скасовано розрахунок пені до податкового повідомлення-рішення ГУ Державної фіскальної служби у Харківській області №6 від 05.06.2019 у загальному розмірі 41 029,06 грн.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ДПС у Харківській області на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 767 гривень 78 копійок.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 01 листопада 2022 року та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач вказав, що суд першої інстанції не врахував позицію Верховного Суду від 27.09.2022 по справі № 380/7694/20 щодо застосовування приписів п.п. 129.1.1 п. 129.1 ст. 129 ПК України того, що ГУ ДПС в Харківській області правомірно обчислило позивачеві пеню за несвоєчасну сплату податкових зобов`язань за січень та лютий 2018 року, відповідно до приписів ПК України.

Позивач правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, що не перешкоджає розгляду справи в силу приписів ч. 4 ст. 304 КАС України.

Згідно з ч. 1, 3 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються документів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та знайшло своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи, ОСОБА_1 на час виникнення спірних правовідносин була зареєстрована як фізична особа підприємець, здійснюючи діяльність у сфері друкування поліграфічної продукції. З січня 2017 року по грудень 2017 року перебувала на спрощеній системі оподаткування ІІІ групи.

Згідно з податковою декларацією платника єдиного податку № від 6 лютого 2018 року загальна сума доходу позивача за 2017 рік визначена в розмірі 7 003 671,28 грн. Тобто, відбулось перевищення гранично встановленого обсягу доходу, отриманого позивачем протягом календарного року.

ОСОБА_1 здійснила перехід зі спрощеної системи оподаткування на загальну, надавши до податкового органу заяву № 4511 від 27 лютого 2018 року про відмову у застосуванні спрощеної системи оподаткування з 1 січня 2018 року.

Заява на реєстрацію платником податку на додану вартість була подана позивачем 19 березня 2018 року.

Згідно з податковою декларацією про майновий стан та доходи за І кв. 2018 року № від 3 травня 2018 року позивач задекларувала суму отриманого доходу у розмірі 757221,99 грн. Починаючи з ІІ кв. 2018 року по 31 серпня 2018 року ОСОБА_1 господарську діяльність не здійснювала.

3 вересня 2018 року позивач отримала запит ГУ ДПС від 17 серпня 2018 року №8503/ФОП/20-40-13-15-14 про надання інформації (пояснення) та їх документального підтвердження.

На вказаний запит податкового органу позивач листом 10 вересня 2018 року надала відповідь, до якої долучено копії документів.

У зв`язку з не наданням позивачем у запитуваному обсязі пояснень та їх документального підтвердження на запит контролюючого органу, ГУ ДПС відповідно до підпункту 20.1.4 пункту 20.1 статті 20, пункту 41.1 статті 41, пункту 49.2 статті 49, пунктів 61.1, 61.2 статті 61, підпункту 75.1.2 пункту 75.1 статті 75, підпункту 78.1.1 пункту 78.1 статті 78, пункту 79.1 статті 79 ПК України видано наказ від 11 березня 2019 року №1688 про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки самозайнятої особи ОСОБА_1 .

Цей наказ та повідомлення від 12 березня 2019 року №280 про проведення з 22 квітня 2019 року перевірки податковим органом було направлено позивачу засобами поштового зв`язку та згідно з повідомленням про вручення поштового відправлення отримано ОСОБА_1 15 березня 2019 року.

Посадові особи ГУ ДПС провели документальну позапланову невиїзну перевірку самозайнятої особи ОСОБА_1 щодо своєчасності реєстрації платником податку на додану вартість, повноти нарахування та сплати податку на додану вартість до Державного бюджету України у період з січня 2017 року по серпень 2018 року, за результатами якої складено акт від 8 травня 2019 року №1569/20-40-13-06-08/ НОМЕР_1 .

Перевіркою встановлено порушення пункту 181.1 статті 181, пункту 183.4 статті 183, пункту 185.1 статті 185, пункту 187.1 статті 187, пункту 188.1 статті 188 ПК України, внаслідок чого занижено податок на додану вартість за 2018 рік на загальну суму 151 444 грн.

На підставі висновків вказаного акта перевірки ГУ ДПС в Харківській області прийнято податкове повідомлення-рішення №6 від 5 червня 2019 року, яким збільшено суму грошового зобов`язання з податку на додану вартість на 189 305 грн., в т.ч. за податковими зобов`язаннями на 151 444 грн, за штрафними (фінансовими) санкціями на 37 861 грн.

Також відповідачем складено розрахунок пені, обчисленої на виявлені органом ДПС суми занижень податкових зобов`язань, у загальному розмірі 41 029,06 грн.

Позивач не погодившись зі спірним податковим повідомленням-рішенням та розрахунком пені звернулась до суду з цим позовом.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 11 листопада 2019 року, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 4 лютого 2020 року, у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 17 червня 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 11 листопада 2019 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 4 лютого 2020 року у справі №520/7599/19 скасовано в частині відмови в задоволенні позовних вимог про визнання нечинним та скасування розрахунку пені, обчисленої на виявлені Головним управлінням ДПС у Харківській області суми занижень податкових зобов`язань, у загальному розмірі 41029,06 грн. Справу №520/7599/19 направлено в цій частині на новий розгляд до Харківського окружного адміністративного суду.

Отже при новому розгляді підлягають розгляду позовні вимоги лише в частині визнання нечинним та скасування розрахунку пені, обчисленої на виявлені податковим органом суми занижень податкових зобов`язань, у загальному розмірі 41 029,06 грн.

Задовольняючи позовні вимоги у спосіб визнання протиправним та скасування розрахунку пені суд першої інстанції виходив з того, що відповідач безпідставно нарахував суму пені у розмірі 41 029,06 грн. з 30.03.2018 по 15.07.2019.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів зазначає таке.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спірні правовідносини виникли у зв`язку з висновком податкового органу про те, що занижено податок на додану вартість на загальну суму 151 444,00 грн (у тому числі: січень 2018 року 63 458,00 грн, лютий 2018 року 87 986 гривень).

Нараховуючи пеню податковий орган виходив з того, що позивач мав сплатити пеню, в силу приписів п.п. 129.1.1 п. 129.1 ст. 129 ПК України, з дня наступного за граничним днем сплати податку на додану вартість за звітний податковий період, за який виявлено заниження, а саме за січень 2018 року з 02.03.2018 та за лютий 2018 року з 30.03.2018 по 15.07.2019 (06.07.2019 - дата вручення податкового повідомлення рішення від 05.06.2019 № 6, граничний термін сплати по вказаному податковому повідомленню - рішенню).

Так, позивачеві, за несвоєчасну сплату суми податку на додану вартість за січень 2018 року у розмірі 63 458,00 грн у період з 02.03.2018 по 15.07.2019, нарахована пеня у розмірі 17 768,94 грн.

Також, позивачеві, за несвоєчасну сплату суми податку на додану вартість за лютий 2018 року у розмірі 87 986,00 грн у період з 30.03.2018 по 15.07.2019, нарахована пеня у розмірі 23 260,12 грн.

Отже, загальна сума пені з податку на додану вартість, що обліковувалася в інтегрованій картці платника податків у зв`язку з заниженням СО ОСОБА_1 протягом січня лютого 2018 року податкового зобов`язання з податку на додану вартість у загальному розмірі 151 444,00 грн, склала 41 029,06 гривень (17 768,94 грн + 23 260,12 грн.).

Натомість позивач, посилаючись на приписи п.п. 129.1.1 п. 129.1 ст. 129 ПК України, стверджує, що податковий орган не має права нараховувати пеню за періоди, що передували нарахуванню податковим органом за результатами проведеної податкової перевірки сум податкових зобов`язань.

Отже, спірним у цій справі фактично є застосування підпункту 129.1.1 пункту 129.1 статті 129 ПК України у редакції, чинній у період з 02.03.2018 по 15.07.2019.

У той же час, колегія суддів констатує, що між сторонами не існує спору щодо редакції статті 129 ПК України, а так само щодо здійсненого розрахунку пені. Позивач не погоджується саме із фактом нарахування пені.

Колегія суддів зазначає, що відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, порядок їх адміністрування, права та обов`язки платників податків, контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків та зборів, відповідальність за порушення податкового законодавства, функції та правові основи діяльності контролюючих органів та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику врегульовані Податковим Кодексом України (далі ПК України).

Для вирішення поставленого перед судом питання необхідним є дослідження правового регулювання, закріпленого у статті 129 ПК України у редакціях, чинних як до 01 січня 2017 року, так і після, оскільки саме внесення змін, які набрали чинності 01 січня 2017 року.

Відповідно до підпункту 129.1.1 пункту 129.1 статті 129 ПК України (в редакції, чинній до 01 січня 2017 року) після закінчення встановлених цим Кодексом строків погашення узгодженого грошового зобов`язання на суму податкового боргу нараховується пеня.

Нарахування пені розпочинається:

а) при самостійному нарахуванні суми грошового зобов`язання платником податків - після спливу 90 днів, наступних за останнім днем граничного строку сплати грошового зобов`язання, визначеного цим Кодексом;

б) при нарахуванні суми грошового зобов`язання контролюючими органами - від першого робочого дня, наступного за останнім днем граничного строку сплати грошового зобов`язання, визначеного у податковому повідомленні-рішенні згідно із цим Кодексом.

Відповідно до підпункту 129.1.2 пункту 129.1 статті 129 ПК України, в цій же редакції, пеня нараховується у день настання строку погашення податкового зобов`язання, нарахованого контролюючим органом або платником податків у разі виявлення його заниження на суму такого заниження та за весь період заниження (в тому числі за період адміністративного та/або судового оскарження).

Судова практика з питання застосування норми статті 129 ПК України у зазначеній редакції при нарахуванні контролюючим органом суми податку у разі виявлення його заниження є сформованою і усталеною, а саме: підпункт 129.1.2 статті 129 ПК України встановлює застосування фінансової санкції до платників податків у вигляді нарахування пені від дня настання строку погашення податкового зобов`язання та за весь період заниження податкового зобов`язання на суму такого заниження, оскільки платник весь період, коли він не декларував та не сплачував податки, користувався коштами, які він повинен був сплатити до бюджету.

Така правова позиція неодноразово висловлювалася Верховним Судом, зокрема, у постановах від 14 травня 2020 року у справі №822/3190/17, від 11 червня 2020 року у справі №П/811/19/17.

У подальшому, у зв`язку із прийняттям Закону України від 21 грудня 2016 року №1797-VIII «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо покращення інвестиційного клімату в Україні», який набрав чинності з 01 січня 2017 року, стаття 129 ПК України зазнала змін, а пункт 129.1 цієї статті був викладений в іншій редакції.

Відповідно до підпункту 129.1.1 пункту 129.1 статті 129 ПК України (в редакції, чинній з 01 січня 2017 року по 31 грудня 2020 року) нарахування пені розпочинається при нарахуванні суми грошового зобов`язання, визначеного контролюючим органом за результатами податкової перевірки, - починаючи з першого робочого дня, наступного за останнім днем граничного строку сплати платником податків податкового зобов`язання, визначеного цим Кодексом (у тому числі за період адміністративного та/або судового оскарження).

Згідно з пунктом 129.2 статті 129 ПК України у разі скасування нарахованого контролюючим органом грошового зобов`язання (його частини) у порядку адміністративного та/або судового оскарження пеня за період заниження такого грошового зобов`язання (його частини) скасовується.

Відповідно до підпункту 129.3.1 пункту 129.3 статті 129 ПК України нарахування пені закінчується у день зарахування коштів на відповідний рахунок органу, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів та/або в інших випадках погашення податкового боргу та/або грошових зобов`язань.

Для розуміння правового регулювання, визначеного у підпункті 129.1.1 пункту 129.1 статті 129 ПК України, ключове значення відіграють норми ПК України, які визначають термінологію «грошове зобов`язання» та «податкове зобов`язання».

Грошове зобов`язання платника податків сума коштів, яку платник податків повинен сплатити до відповідного бюджету як податкове зобов`язання та/або штрафну (фінансову) санкцію, що справляється з платника податків у зв`язку з порушенням ним вимог податкового законодавства та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також санкції за порушення законодавства у сфері зовнішньоекономічної діяльності. (підпункт 14.1.39 пункту 14.1 статті 14 ПК України)

Податкове зобов`язання сума коштів, яку платник податків, у тому числі податковий агент, повинен сплатити до відповідного бюджету як податок або збір на підставі, в порядку та строки, визначені податковим законодавством (у тому числі сума коштів, визначена платником податків у податковому векселі та не сплачена в установлений законом строк). (підпункт 14.1.156 пункту 14.1 статті 14 ПК України)

Аналіз цих норм дає підстави для висновку, що податкове зобов`язання є грошовим виразом існуючого для платника податків (в тому числі податкового агента) податкового обов`язку зі сплати певного податку, виникнення, а також порядок та строки сплати якого, обумовлені нормами податкового законодавства.

Водночас до складу суми грошового зобов`язання включається як сума податкового зобов`язання, так і сума штрафної (фінансової) санкції, якщо податковим законодавством передбачено її застосування. При цьому виникнення у платника податків обов`язку по сплаті грошового зобов`язання зумовлене встановленням податковим органом порушення ним (платником податків) вимог податкового законодавства, що призвело до заниження податкових зобов`язань. Наслідком встановлення такого порушення є донарахування на підставі рішення податкового органу сум відповідного податкового зобов`язання та/або застосування штрафної (фінансової) санкції.

Отже, розглядаючи ситуацію заниження платником податків суми належних до сплати податків, слід зазначити, що якщо податкове зобов`язання виникає на підставі податкового законодавства, яким встановлено розмір, порядок і строк його сплати, то на підставі прийнятого податковим органом відповідного рішення про нарахування у зв`язку із встановленням факту несплати податку у платника виникає грошове зобов`язання, яке підлягає сплаті у встановлений пунктом 57.3 статті 57 ПК України строк після його узгодження.

Відповідно до пункту 57.1 статті 57 ПК України платник податків зобов`язаний самостійно сплатити суму податкового зобов`язання, зазначену у поданій ним податковій декларації, протягом 10 календарних днів, що настають за останнім днем відповідного граничного строку, передбаченого цим Кодексом для подання податкової декларації, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з пунктом 57.3 статті 57 ПК України у разі визначення грошового зобов`язання контролюючим органом за підставами, зазначеними у підпунктах 54.3.1 - 54.3.6 пункту 54.3 статті 54 цього Кодексу, платник податків зобов`язаний сплатити нараховану суму грошового зобов`язання протягом 10 календарних днів, що настають за днем отримання податкового повідомлення-рішення, крім випадків, коли протягом такого строку такий платник податків розпочинає процедуру оскарження рішення контролюючого органу.

У разі оскарження рішення контролюючого органу про нараховану суму грошового зобов`язання платник податків зобов`язаний самостійно погасити узгоджену суму, а також пеню та штрафні санкції за їх наявності протягом 10 календарних днів, наступних за днем такого узгодження.

Пунктом 57.4 статті 57 ПК України встановлено, що пеня та штрафні санкції, нараховані на суму грошового зобов`язання (її частку), скасовану за результатами адміністративного чи судового оскарження, також підлягають скасуванню, а якщо такі пеня та санкції були сплачені, вони підлягають зарахуванню в рахунок погашення податкового боргу, грошових зобов`язань або поверненню в порядку, встановленому статтею 43 цього Кодексу.

Остання норма кореспондує положенням пункту 129.2 статті 129 ПК України, відповідно до якої у разі скасування нарахованого контролюючим органом грошового зобов`язання (його частини) у порядку адміністративного або судового оскарження пеня за період заниження такого грошового зобов`язання (його частини) скасовується.

Отже, за загальним правилом обов`язок з обчислення суми податкового зобов`язання і зазначення такої у відповідній податковій декларації покладено на платників податків (крім випадків, передбачених ПК України). Строк для сплати податкового зобов`язання становить 10 календарних днів, що настають за останнім днем відповідного граничного строку, передбаченого цим Кодексом для подання податкової декларації (крім випадків, встановлених цим Кодексом).

Якщо під час проведення перевірки контролюючий орган встановить порушення платником податків вимог податкового законодавства, що призвело до заниження у податковому (звітному) періоді суми податкового зобов`язання з відповідного податку та/або збору, обов`язок з визначення суми такого заниження покладено на контролюючий орган.

За змістом статті 58 ПК України визначення контролюючим органом такої суми відбувається за кожним видом податку та/або збору шляхом надіслання (вручення) податкового повідомлення-рішення, у якому також у випадках, визначених ПК України, визначається сума штрафних (фінансових) санкцій (штрафів). Така сума коштів, до якої входить сума податкового зобов`язання та сума штрафних (фінансових) санкцій, є грошовим зобов`язанням платника податків.

Враховуючи вищенаведене, граматичний (лексичний) і логічний аналізи підпункту 129.1.1 пункту 129.1 статті 129 ПК України у редакції, чинній у період спірних правовідносин - з 01 січня 2017 року, дають підстави для висновку, що законодавець пов`язує момент початку нарахування пені із закінченням граничного строку сплати саме податкового зобов`язання, визначеного ПК України. А строк сплати податкового зобов`язання, на відміну від грошового зобов`язання, становить 10 календарних днів, що настають за останнім днем відповідного граничного строку, передбаченого цим Кодексом для подання податкової декларації, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже, період нарахування пені охоплює увесь час заниження податкового зобов`язання, в тому числі і період адміністративного та/або судового оскарження.

Інше тлумачення вказаної норми позбавляє логічного змісту наведеного у ній в дужках словосполучення «у тому числі за період адміністративного та/або судового оскарження», яке, фактично, і вказує на те, що цей темпоральний проміжок є частиною іншого (більшого) періоду, ніж після узгодження грошових зобов`язань, визначених податковим повідомленням-рішенням. За змістом норм ПК України узгодження грошових зобов`язань відбувається із закінченням процедури адміністративного та/або судового оскарження.

На обґрунтованість такого висновку вказує і системний аналіз пункту 129.2 статті 129 ПК України, оскільки предметом регулювання всієї цієї норми є скасування пені, нарахованої за період заниження грошового зобов`язання (його частини), у випадку, коли за наслідками адміністративного або судового оскарження скасовано нараховане грошове зобов`язання (його частина). Є підстави вважати, що якби законодавство не передбачало, що пеня має нараховуватися за весь період заниження податкового зобов`язання, виявленого контролюючим органом та донарахованого податковим повідомленням-рішенням (що і обумовило кваліфікацію такої суми як «грошове зобов`язання»), то і сенсу її скасовувати повністю або в частині у разі скасування самого податкового повідомлення-рішення повністю або в частині не було б.

При цьому слід зазначити, що пеня, на підставі пункту 129.1 статті 129 ПК України, нараховується в обов`язковому порядку в силу вимог ПК України і за встановленою ним формулою, і не обумовлюється прийняттям контролюючим органом жодних додаткових рішень. Однак, момент виникнення обов`язку платника податків з її сплати нерозривно пов`язаний з моментом виникнення обов`язку зі сплати визначеного контролюючим органом грошового зобов`язання (зокрема його узгодження), розмір якого і є базою для розрахунку пені. Тому для врегулювання підстав для скасування автоматично нарахованої пені за період заниження у разі повного або часткового скасування податкового повідомлення-рішення і була законодавцем введена норма пункту 129.2 статті 129 ПК України.

Отже, застосування підпункту 129.1.1 пункту 129.1 статті 129 ПК України як такого, що пов`язує момент початку нарахування пені із закінченням десятиденного строку для сплати грошових зобов`язань з моменту їх узгодження та/або отримання податкового повідомлення-рішення суперечить дійсному змісту статті 129 ПК України.

Таким чином, колегія суддів вважає, що інше формулювання редакції статті 129 ПК України з 01 січня 2017 року не змінило правового регулювання моменту початку нарахування пені, а лише усунуло суперечності у її деяких положеннях.

Початок нарахування пені, встановлений у підпункті 129.1.1 пункту 129.1 статті 129 ПК України у редакції, чинній з 01 січня 2017 року, пов`язаний зі спливом граничного строку сплати платником податків податкового зобов`язання, яке мало бути виконане, якби платник податків не порушив норми податкового законодавства і не занизив його у відповідний період. Тобто нарахування пені розпочинається з першого робочого дня, наступного за останнім днем граничного строку сплати платником податків цього зобов`язання за відповідний податковий (звітний) період, щодо якого виявлено заниження, та за весь період заниження (у тому числі за період адміністративного та/або судового оскарження).

Враховуючи, що відповідно до наявного в матеріалах справи розрахунку пені, така нарахована саме на суму заниженого податкового зобов`язання з податку на додану вартість за період січень лютий 2018 року у загальному розмірі 151 444,00 грн, склала 41 029,06 гривень (17 768,94 грн + 23 260,12 гривень), правомірність збільшення якого підтверджена у судовому порядку при первісному розгляді цієї справи, і за весь час його заниження (у тому числі за період судового оскарження), колегія суддів вважає, що дії відповідача, в межах, які оскаржуються позивачем, відповідають правовому регулюванню, встановленому підпунктом 129.1.1 пункту 129.1 та пунктом 129.2 статті 129 ПК України на час виникнення спірних правовідносин.

З урахуванням вимог пункту 129.2 статті 129 ПК України у разі залишення без змін частини нарахованого контролюючим органом грошового зобов`язання (його частини) у порядку судового оскарження, пеня, нарахована за несплату такого, відображається в ІКП платника податку та підлягає сплаті за весь період заниження такого зобов`язання, в тому числі і за період адміністративного та/або судового оскарження.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів зазначає, що в силу приписів ч. 5 ст. 242 КАС України, враховує висновки щодо застосування приписів підпункту 129.1.1 пункту 129.1 статті 129 ПК України (в редакції, чинній з 01 січня 2017 року по 31 грудня 2020 року), викладені у постанові Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду від 27 вересня 2022 року по справі №380/7694/20, у якій остання також відступила від висновків Верховного Суду, викладених, зокрема, але не виключно, у постановах від 19 червня 2018 року у справі №820/3878/17, від 27 листопада 2018 року у справі №822/2591/17, від 20 листопада 2019 року у справі №280/411/19, від 14 травня 2020 року у справі №822/3190/17, відповідно до яких статтею 129 ПК України, в редакції, чинній з 01 січня 2017 року, не встановлено нарахування пені у разі виявлення контролюючим органом заниження податкових зобов`язань на суму такого заниження та за весь період заниження, та вважає за необхідне сформулювати такий правовий висновок.

З огляду на вказане, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання нечинним та скасування розрахунку пені, обчисленої на виявлені податковим органом суми занижень податкових зобов`язань, у загальному розмірі 41 029,06 грн.

Посилання суду першої інстанції на практику Верховного Суду по справі №820/3878/17, №520/3060/19 колегія суддів до уваги не приймає, оскільки від викладених у них висновків щодо застосування приписів підпункту 129.1.1 пункту 129.1 статті 129 ПК України (в редакції, чинній з 01 січня 2017 року по 31 грудня 2020 року) відступила судова палата з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду у постанові від 27 вересня 2022 року по справі №380/7694/20, та наголосила, що "для забезпечення узгодженості судової практики з висновками, викладеними у цій постанові, Верховний Суд зазначає, що наведені висновки щодо застосування норм права повинні враховуватися судами під час вирішення тотожних спорів незалежно від того, чи у даній постанові перераховані всі постанови Верховного Суду, в яких викладено правову позицію, від якої відступила судова палата у цій справі.".

Ухвалюючи це судове рішення колегія суддів керується ст. 322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення Серявін та інші проти України) та Висновком №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини по справі Серявін та інші проти України(п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи зазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у цій справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття цього судового рішення.

Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

З урахуванням викладеного та на підставі ч. 1 ст. 317 КАСУ колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ГУ ДПС підлягає задоволенню, а рішення суду І інстанції скасуванню з прийняттям постанови про відмову у задоволенні позовних вимог.

Судові витрати підлягають розподілу в порядку ст. 139 КАС України.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 326 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Харківській області - задовольнити.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 01 листопада 2022 року по справі № 520/7599/19 - скасувати.

Ухвалити постанову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в частині скасування розрахунку пені до податкового повідомлення-рішення №6 від 05.06.2019, обчисленої на виявлені Головним управлінням ДПС в Харківській області суми занижень податкових зобов`язань у загальному розмірі 41 029 (сорок одна тисяча двадцять дев`ять) грн. 06 коп.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Л.В. Любчич
Судді О.В. Присяжнюк О.А. Спаскін
Повний текст постанови складено 29.09.2023.