Справа № 520/15899/23
Суддя: Волошин Д.А.
Дата ухвалення: 2023-10-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 жовтня 2023 р. справа № 520/15899/23

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Волошина Д.А., розглянувши в порядку спрощеного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до НОМЕР_1 прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність НОМЕР_1 прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 додаткової винагороди відповідно до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» у розмірі до 100000,00 грн за період з вересня по листопад 2022 року пропорційно дням перебування на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), включаючи час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого, з урахуванням вже виплачених сум;

- зобов`язати НОМЕР_1 прикордонний загін Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 додаткову грошову винагороду, передбачену постановою Кабінету Міністрів України №168 від 28.02.2022 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» у розмірі до 100000 грн з вересня по листопад 2022 року пропорційно дням перебування на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), включаючи час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого, з урахуванням вже виплачених сум;

- стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_2 ) ОСОБА_1 20 000 грн (двадцять тисяч) гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він перебував на службі у військовій частині та безпосередньо брав участь у бойових діях. 14.04.2022, виконуючи бойове завдання, отримав вибухову травму, внаслідок чого значний час перебував на лікуванні. Після звільнення з військової служби, отримавши витяг про грошові виплати, дізнався про ненарахування та невиплату йому додаткової винагороди відповідно до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» у розмірі 100000,00 грн з вересня по листопад 2022 року пропорційно дням перебування на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я. Таку бездіяльність відповідача позивач вважає протиправною, тому звернувся до суду за захистом своїх прав.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 27.06.2023 відкрито спрощене провадження в порядку, передбаченому статтею 262 Кодексу адміністративного судочинства України, та запропоновано відповідачу надати відзив на позов. Запропоновано позивачу подати до суду відповідь на відзив, а відповідачу - заперечення протягом п`яти календарних днів з моменту отримання відповідних документів.

Копія ухвали про відкриття спрощеного провадження доставлена відповідачу до електронного кабінету через систему "Електронний суд", що підтверджується довідкою про доставку електронного листа.

Від представника відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому він просить відмовити в задоволенні позовних вимог позивача, посилаючись на те, що в період з вересня по листопад 2022 року позивачу виплачувалась додаткова винагорода в розмірі до 30000,00 грн згідно з Постановою КМУ №168. Також, відповідач посилається на наказ Адміністрації Державної прикордонної служби України від 30.07.2022 № 392/0/81-22-А "Про реалізацію вимог постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168", згідно з яким додаткова винагорода у розмірі 100000,00 грн виплачується, якщо військовослужбовець, поранений у зв`язку з захистом Батьківщини, вперше перебуває на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я. Відповідач вважає, що позивач, отримавши поранення внаслідок захисту Батьківщини, вже проходив лікування у квітні 2022 року, тому, зважаючи на положення наказу Адміністрації Державної прикордонної служби України від 30.07.2022 № 392/0/81-22-А "Про реалізацію вимог постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168", відсутні підстави для виплати позивачу додаткової грошової винагороди в розмірі 100000,00 грн за період з вересня по листопад 2022 року.

Ухвалою суду від 13.09.2023 витребувано у позивача наступні документи: копію постанови військово-лікарської комісії або копію іншого медичного документу, складеного за результатами медичного обстеження позивача під час стаціонарного лікування після отримання вибухової травми; медичні направлення позивача на стаціонарне лікування в період з вересня по листопад 2022 року та відповідні медичні документи за результатами стаціонарного лікування у зазначений період.

На виконання ухвали суду про витребування доказів позивачем 20.09.2023 надано до суду копії документів, витребуваних судом.

Згідно ч. 5 ст. 262 КАС України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Оцінивши повідомлені позивачем та відповідачем обставини, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

Судом встановлено, що позивач перебував на службі в Державній прикордонній службі України. З 28.10.2020 по 15.06.2022 позивач перебував у складі військової частини НОМЕР_3 та безпосередньо брав участь у бойових діях. Виконуючи бойове завдання, 14.04.2022 позивач отримав вибухову травму, внаслідок чого перебував на лікуванні з 17.04.2020 по 24.04.2022 у госпіталі МОУ в/ч НОМЕР_4 та з 08.05.2022 по 23.05.2022 перебував на лікуванні в Головному військово-медичному клінічному центрі (центральний клінічний госпіталь) Державної прикордонної служби України.

У період з 25.07.2022 по 03.01.2023 позивач проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_2 .

З 12.09.2022 по 28.09.2022 позивач був звільнений від виконання службових обов`язків через хворобу та перебував на лікуванні у Територіальному медичному об`єднанні МВС України по Волинській області (наказ начальника НОМЕР_1 прикордонного загону «Про особовий склад» від 12.09.2022 № 398-ВВ).

З 29.09.2022 по 01.10.2022 позивач був звільнений від виконання службових обов`язків (наказ начальника НОМЕР_1 прикордонного загону «Про особовий склад» від 29.09.2022 № 435-ВВ).

З 02.10.2022 по 10.10.2022 позивач перебував на лікуванні в Головному військово-медичному клінічному центрі Державної прикордонної служби України м. Київ (наказ начальника НОМЕР_1 прикордонного загону «Про особовий склад» від 30.09.2022 №437-ВВ).

З 11.10.2022 по 09.11.2022 позивач перебував у відпустці для лікування у зв`язку із хворобою (наказ начальника НОМЕР_1 прикордонного загону «Про особовий склад» від 15.10.2022 № 463-ВВ).

Наказом №526-ВВ від 10.11.2022 ОСОБА_1 направлено на медичне обстеження з 10.11.2022.

З 10.12.2022 по 14.12.2022 позивач був звільнений від виконання службових обов`язків у зв`язку з направленням на медичне обстеження до Головного військово-медичного клінічного центру Державної прикордонної служби України м. Київ для проходження військово-лікарської комісії (наказ начальника НОМЕР_1 прикордонного загону «Про особовий склад» від 13.12.2022 № 587-ВВ).

Позивач вважає, що у період з вересня по листопад 2022 року відповідач протиправно не нараховував та не виплачував позивачу додаткову грошову винагороду, передбачену постановою Кабінету Міністрів України №168 від 28.02.2022 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» у розмірі 100 000,00 грн пропорційно дням перебування на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я, включаючи час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого, у зв`язку з чим звернувся з даним позовом до суду для захисту своїх прав.

Дослідивши надані докази, судом встановлено наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) встановлено, що у справах про оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною дев`ять статті 1 Закону України від 25 березня 1992 року № 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі Закон № 2232-XII) військовослужбовці це особи, які проходять військову службу. Звання солдат відноситься до рядового складу посад військовослужбовців (стаття 5 Закону № 2232-XII).

У статті 1-1 Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-XII «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі Закон № 2011-XІІ) визначено, що законодавство про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей базується на Конституції України і складається з цього Закону та інших нормативно-правових актів.

Відповідно до статті 9 Закону № 2011-XІІ держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону. Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

На виконання Указів Президента України від 24 лютого 2022 року № 64 «Про введення воєнного стану в Україні» і від 24 лютого 2022 року № 69 «Про загальну мобілізацію» Кабінет Міністрів України 28 лютого 2022 року прийняв постанову № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану».

01 квітня 2022 року постановою Кабінету Міністрів України № 400 внесено зміни до зазначеної постанови № 168, згідно з якими до наказів про виплату додаткової винагороди, збільшеної до 100 000 гривень, включати осіб, зазначених у цьому пункті, у тому числі тих, які у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, перебувають на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), включаючи час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого, або перебувають у відпустці для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної) комісії.

Згідно з пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України від 01 квітня 2022 року № 400 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 р. №168» ця постанова набирає чинності з дня її опублікування та застосовується з 24 лютого 2022 року.

Таким чином, особи, які перебувають на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини (включаючи час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого) або перебувають у відпустці для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної) комісії включаються до наказів про виплату додаткової винагороди, збільшеної до 100000 гривень.

Із матеріалів справи судом встановлено, що позивач перебував на службі в Державній прикордонній службі України. З 28.10.2020 по 15.06.2022 позивач перебував у складі військової частини НОМЕР_3 та безпосередньо брав участь у бойових діях. Виконуючи бойове завдання, 14.04.2022 позивач отримав вибухову травму, внаслідок чого перебував на лікуванні з 17.04.2022 по 24.04.2022 у госпіталі МОУ в/ч НОМЕР_4 та з 08.05.2022 по 23.05.2022 перебував на лікуванні в Головному військово-медичному клінічному центрі (центральний клінічний госпіталь) Державної прикордонної служби України.

У період з 25.07.2022 по 03.01.2023 позивач проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_2 .

З 12.09.2022 по 28.09.2022 позивач був звільнений від виконання службових обов`язків через хворобу (наказ начальника НОМЕР_1 прикордонного загону «Про особовий склад» від 12.09.2022 № 398-ВВ).

З 13.09.2022 по 28.09.2022 позивач перебував на стаціонарному лікуванні у Територіальному медичному об`єднанні МВС України по Волинській області, що підтверджується випискою №619 із медичної картки стаціонарного хворого. З вказаної виписки вбачається, що позивач перебував на лікуванні у вказаний період у зв`язку з перенесеною вибуховою травмою, отриманою 14.04.2022. Діагноз ОСОБА_1 згідно виписки: двобічна хронічна післятравматична нейросенсорна приглухуватість; викривлення носової переділки з порушенням носового дихання зліва в легкій ступені; двобічний секторний отит; дефекти поля зору. З виписки вбачається, що позивач під час початку лікування поскаржився на періодичні прострілюючі болі в потиличній та тім`яній ділянках (з квітня 2022 року після вибухової травми).

З 29.09.2022 по 01.10.2022 позивач був звільнений від виконання службових обов`язків (наказ начальника НОМЕР_1 прикордонного загону «Про особовий склад» від 29.09.2022 № 435-ВВ).

З 03.10.2022 по 10.10.2022 позивач перебував на стаціонарному лікуванні в Головному військово-медичному клінічному центрі Державної прикордонної служби України м. Київ з 02.10.2022 (на підставі наказу начальника НОМЕР_1 прикордонного загону «Про особовий склад» від 30.09.2022 №437-ВВ), що підтверджується випискою із медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого №2959/432 від 10.10.2022. З даної виписки вбачається, що у період з 03.10.2022 по 10.10.2022 позивач перебував на стаціонарному лікуванні з діагнозом: захворювання щитоподібної залози Т1N0V0 I ст. ІІ кл.гр, змішаний зоб І ст. у виписці вказано, що 10.10.2022 ОСОБА_1 представлений ВЛК.

Відповідно до довідки №863 госпітальної військово-лікарської комісії від 10.10.2022 комісією встановлено причинний зв`язок між захворюванням, з приводу якого ОСОБА_1 05.10.2022 проведено операцію - тиреоїдектомію з приводу папілярної карциноми лівої частки щитоподібної залози, та проходженням військової служби. Встановлено, що таке захворювання ОСОБА_1 пов`язане з проходженням військової служби.

Також, у виписці із медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого №2959/432 від 10.10.2022 вказується, що ОСОБА_1 потребував відпустки за станом здоров`я на тридцять календарних днів.

У зв`язку з цим, з 11.10.2022 по 09.11.2022 позивач перебував у відпустці для лікування у зв`язку із хворобою (наказ начальника НОМЕР_1 прикордонного загону «Про особовий склад» від 15.10.2022 № 463-ВВ).

Також, з 26.10.2022 по 01.11.2022 позивач перебував на лікуванні в Державній установі "Інститут ендокринології та обміну речовин ім. В.П. Комісаренка Національної академії медичних наук України", що вбачається з виписки з історії хвороби №2455. Згідно вказаної виписки у зазначений період позивач перебував на лікуванні з діагнозом: папілярна карцинома щитоподібної залози.

Наказом №526-ВВ від 10.11.2022 ОСОБА_1 направлено на медичне обстеження з 10.11.2022.

З 10.12.2022 по 14.12.2022 позивач був звільнений від виконання службових обов`язків у зв`язку з направленням на медичне обстеження до Головного військово-медичного клінічного центру Державної прикордонної служби України м. Київ для проходження військово-лікарської комісії (наказ начальника НОМЕР_1 прикордонного загону «Про особовий склад» від 13.12.2022 № 587-ВВ).

У матеріалах справи міститься Свідоцтво про хворобу №1068/560 від 09.12.2022, форму якого затверджено Положенням про проходження медичного огляду в Державній прикордонній службі України, згідно якого вбачається, що ОСОБА_1 визнано непридатним до військової служби з виключенням з військового обліку.

Так, проаналізувавши подані сторонами документи судом встановлено, що з 13.09.2022 по 28.09.2022 позивач перебував на стаціонарному лікуванні у територіальному медичному об`єднанні МВС України по Волинській області, саме у зв`язку з перенесеною вибуховою травмою, отриманою 14.04.2022, що вбачається з наявних у матеріалах справи медичних документів.

Так, суд вважає доведеним, що за період з 13.09.2022 по 28.09.2022 ОСОБА_1 перебував на лікуванні саме внаслідок отриманої у зв`язку з захистом Батьківщини травми, тому за період з 13.09.2022 по 28.09.2022 позивачу мала бути виплачена збільшена до 100 000,00 грн додаткова винагорода пропорційно часу такого лікування.

Щодо інших періодів перебування на лікуванні, то суд зазначає, наступне.

Так, після перебування на стаціонарному лікуванні у період з 13.09.2022 по 28.09.2022 позивач з 29.09.2022 по 01.10.2022 був звільнений від виконання службових обов`язків (доказів перебування на лікуванні у вказаний період матеріали справи не містять).

З 03.10.2022 по 10.10.2022 позивач перебував на стаціонарному лікуванні в Головному військово-медичному клінічному центрі Державної прикордонної служби України м. Київ з діагнозом: захворювання щитоподібної залози, змішаний зоб.

З приводу даного періоду лікування суд зазначає, що з матеріалів справи вбачається, що госпітальною військово-лікарською комісією 10.10.2022 було встановлено причинний зв`язок між захворюванням, з приводу якого ОСОБА_1 05.10.2022 проведено операцію - тиреоїдектомію з приводу папілярної карциноми лівої частки щитоподібної залози, та проходженням військової служби. Встановлено, що таке захворювання пов`язане з проходженням військової служби.

Разом з тим, судом встановлено, що відповідно до виписки із медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого №2959/432 від 10.10.2022, складеної за період стаціонарного лікування ОСОБА_1 з 03.10.2022 по 10.10.2022, вузловий зоб був виявлений у позивача ще в 2015 році, у зв`язку з чим ОСОБА_1 знаходився під диспансерним наглядом ендокринолога. 14.04.2022 ОСОБА_1 отримав вибухову травму та під час стаціонарного лікування вказаної травми у останнього було діагностовано вузлове утворення щитовидної залози.

Тобто, як встановлено судом з медичних документів позивача, останній перебував на стаціонарному лікуванні у медичному закладі у період з 03.10.2022 по 10.10.2022 з діагнозом: захворювання щитоподібної залози, змішаний зоб. Дане захворювання було виявлено у позивача ще з 2015 року, з приводу чого позивач знаходився під диспансерним наглядом ендокринолога. Під час лікування у 2022 році внаслідок отриманої вибухової травми у позивача було виявлено захворювання щитоподібної залози.

Так, у період з 03.10.2022 по 10.10.2022 позивач перебував на стаціонарному лікуванні не у зв`язку з пораненням, а внаслідок захворювання, яке було наявним у позивача ще з 2015 року та було виявлено під час попереднього перебування позивача на лікуванні, у зв`язку з іншим захворюванням.

Так, підставою для виплати додаткової грошової винагороди згідно постанови Кабінету Міністрів України №168 є, зокрема, перебування на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), у зв`язку з отриманням поранення (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини.

У даному випадку суд не вбачає підстав, з яких би позивач мав право на отримання додаткової винагороди у розмірі 100000,00 грн за період перебування на лікуванні з 03.10.2022 по 10.10.2022, оскільки перебування позивача на стаціонарному лікуванні у вказаний період не було зумовлено пораненням яке отримано 14.04.22 року.

У подальшому з 11.10.2022 по 09.11.2022 позивач перебував у відпустці для лікування у зв`язку із хворобою, яка була надана позивачу після перебування на стаціонарному лікуванні з діагнозом: захворювання щитоподібної залози, що, як вже було встановлено судом, не пов`язано з отриманням поранення (травми), отже відсутні підстави для виплати позивачу додаткової винагороди у розмірі 100000,00 грн за вказаний період.

З 26.10.2022 по 01.11.2022 позивач перебував на лікуванні з діагнозом: папілярна карцинома щитоподібної залози. Доказів перебування у вказаний період на стаціонарному лікуванні у зв`язку з пораненням, пов`язаним з захистом Батьківщини позивачем не недано.

10.12.2022 по 14.12.2022 позивач був звільнений від виконання службових обов`язків та направлений на медичне обстеження до Головного військово-медичного клінічного центру Державної прикордонної служби України м. Київ для проходження військово-лікарської комісії (доказів перебування на лікуванні у вказаний період позивачем також не надано).

Отже, судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що у період з вересня по листопад 2022 року позивач перебував на стаціонарному лікуванні через поранення (травму), пов`язану з захистом Батьківщини саме з 13.09.2022 по 28.09.2022, тому саме за вказаний період позивач має право на отримання додаткової винагороди відповідно до Постанови КМУ №168 у розмірі 100000,00 грн. У інші періоди позивач перебував на лікуванні не у зв`язку з отриманням поранення (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, тому за вказаний період відсутні підстави для нарахуванням додаткової винагороди у розмірі 100000,00 грн.

Разом з тим, суд зазначає, що не погоджується з твердженнями відповідача про правомірність невиплати позивачу додаткової винагороди відповідно до Постанови № 168 у розмірі 100000,00 з посиланням на наказ № 392/0/81-22-АГ "Про реалізацію вимог постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168", зважаючи на таке.

Нормативно-правовий акт - офіційний письмовий документ, ухвалений уповноваженими на це суб`єктами правотворчості у визначеній формі та за встановленою процедурою, спрямований на встановлення, зміну або скасування норми права.

Статтею 117 Конституції України закріплено, що нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України, міністерств та інших центральних органів виконавчої влади підлягають реєстрації в порядку, встановленому законом.

Державна реєстрація нормативно-правових актів міністерств, інших органів виконавчої влади, які є суб`єктами нормотворення, здійснюється відповідно до Указу Президента України від 03.10.1992 № 493 "Про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств та інших органів виконавчої влади", Положення про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств, інших органів виконавчої влади, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.1992 № 731 (далі - Положення № 731) та інших актів законодавства про державну реєстрацію нормативно-правових актів.

Відповідно до п. 2 Положення № 731 державній реєстрації підлягають нормативно-правові акти, які містять одну або більше норм, що зачіпають права, свободи, законні інтереси і стосуються обов`язків громадян та юридичних осіб, встановлюють новий або змінюють, доповнюють чи скасовують організаційно-правовий механізм їх реалізації, або мають міжвідомчий характер, тобто є обов`язковими для інших органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування, а також юридичних осіб, що не належать до сфери управління суб`єкта нормотворення.

Отже, метою проведення державної реєстрації є недопущення застосування незаконних нормативно-правових актів, що зачіпають права, свободи й законні інтереси громадян або мають міжвідомчий характер.

Якщо нормативно-правовий акт відповідає вимогам законодавства, у тому числі про мови, узгоджується із раніше прийнятими актами і викладений згідно з правописом, орган юстиції готує висновок щодо державної реєстрації нормативно-правового акта за встановленою Мін`юстом України формою, заносить його до державного реєстру та на оригіналі акта робить напис встановленого зразка про дату державної реєстрації і номер акта згідно з державним реєстром.

Таким чином, будь-який громадянин повинен знати, що державна реєстрація нормативно-правового акта суб`єкта нормотворення повинна підтверджуватись відповідним штампом із написом встановленого зразка про державну реєстрацію.

Відсутність на нормативно-правовому акті напису встановленого зразка (відповідного штампу) про дату державної реєстрації і номер акта згідно з державним реєстром засвідчує, що цей акт не набув чинності в установленому законодавством порядку.

Суд відмічає, що наказ Адміністрації Державної прикордонної служби України від 30.07.2022 № 392/0/81-22-АГ "Про реалізацію вимог постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168", на який відповідач покликається у своєму відзиві, відсутній у державному реєстрі. Крім того, такий наказ відсутній і на офіційному сайті Державної прикордонної служби.

Отже, суд вважає безпідставними доводи відповідача про правомірність невиплати позивачу додаткової винагороди, передбаченої Постановою КМУ № 168, у розмірі 100000,00 грн з посиланням на вимоги наказу Адміністрації Державної прикордонної служби України від 30.07.2022 № 392/0/81-22-АГ, оскільки зазначений наказ не має ознак нормативно-правового акту, що спрямований на встановлення чи зміну норми права, позаяк прийнятий з порушенням вимог законодавства в частині обов`язковості його державної реєстрації.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що за час перебування позивача на лікуванні за період з 13.09.2022 по 28.09.2022 позивачу мала бути виплачена збільшена до 100000,00 грн додаткова винагорода пропорційно часу такого лікування, оскільки травми, внаслідок яких позивач перебував на лікуванні у вказаний період, пов`язані з захистом Батьківщини, тому позивач має право на вказану виплату саме за період з 13.09.2022 по 28.09.2022, зважаючи на положення Постанови КМУ №168.

Щодо виплати додаткової винагороди у розмірі 100000,00 за інші періоди (дні), які вказує позивач у позовній заяві, то суд не вбачає підстав, з яких би позивач мав право на виплату такої додаткової винагороди в інші вказані позивачем періоди, оскільки перебування позивача на лікуванні не було зумовлено пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини.

Щодо стягнення на користь позивача відшкодування моральної шкоди у розмірі 20 000,00 грн, суд зазначає наступне.

Положеннями статті 56 Конституції України гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до частини 1 статті 23 Цивільного кодексу України (далі -ЦК України) особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права.

Відповідно до загальних підстав цивільно - правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні.

Згідно з статтею 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Постановою Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31.03.1995 № 4 (пункт 3) визначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрату немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Пунктами 4, 5 зазначеної Постанови встановлено, що у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, яким неправомірними діями чи бездіяльністю заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами цей розмір підтверджується. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Так, частину позовних вимог щодо стягнення з відповідача на його користь моральної шкоди позивач мотивував загальними нормами законодавства.

Суд зауважує, що позивач не довів наявності безпосереднього причинного зв`язку такої шкоди із оскаржуваними діями відповідача. Доказів на підтвердження існування моральних страждань та визначеного позивачем розміру моральної шкоди суду не надано.

Сам лише факт порушення прав не може слугувати виключною підставою для стягнення моральної шкоди.

За сукупністю наведених обставин підстави для задоволення позову в частині стягнення моральної шкоди відсутні.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до частини 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Враховуючи вищевикладене, вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 19, 241-246, 255, 293, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_5 ) до НОМЕР_1 прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) (ЄДРПОУ НОМЕР_6 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність НОМЕР_1 прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 додаткової винагороди відповідно до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» у розмірі до 100000 грн за період перебування на стаціонарному лікуванні в закладі охорони здоров`я з 13.09.2022 по 28.09.2022.

Зобов`язати НОМЕР_1 прикордонний загін Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 додаткову грошову винагороду, передбачену постановою Кабінету Міністрів України №168 від 28.02.2022 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» у розмірі до 100000 грн за період перебування на стаціонарному лікуванні в закладі охорони здоров`я з 13.09.2022 по 28.09.2022, з урахуванням раніше виплачених сум.

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Д.А. Волошин