Справа № 420/19153/23
Суддя: Бездрабко О.І.
Дата ухвалення: 2023-09-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 вересня 2023 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Бездрабка О.І.,

при секретарі - Собчук Є.В.,

за участю:

позивача - ОСОБА_1

представника позивача - Соколова Д.С.,

представника відповідача - Половенка В.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення,

встановив:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся з позовною заявою до Державної міграційної служби України (далі - відповідач), в якій просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 16.06.2023 р. № 83-23, яким ОСОБА_1 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стосовно ОСОБА_1 .

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що у 2022 році звернувся до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про надання захисту в Україні. Рішенням Державної міграційної служби від 16.06.2023 р. № 83-23 позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Вважає таке рішення необґрунтованим, незаконним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки існує ризик переслідувань позивача через його опозиційні політичні погляди та за ознаками належності до певної соціальної групи, а саме: особи, які мають проукраїнську та антивоєнну позицію. Зокрема, вказує, що з моменту початку повномасштабної війни рф проти України, позивач засуджував дії влади рф та активно зазначав свою проукраїнську та антивоєнну позицію. Позивач займає не тільки свідому, але й активну позицію, що виражалась в наданні його сім`єю допомоги Збройним Силам України, зокрема безкоштовній передачі автомобіля для логістики військової частини. Через вищезазначені факти та численні погрози від органів влади рф, постійний утиск та переслідування спричинили те, що позивач зі своєю сім`єю був змушений залишити країну громадянської належності у пошуках притулку. Зважаючи на дані обставини, у випадку повернення до країни походження, позивач може стати жертвою переслідувань з боку державних органів рф та несправедливого засудження, а також можливої мобілізації

Ухвалою від 31.07.2023 р. відкрито загальне позовне провадження у справі, призначено підготовче засідання та надано відповідачу п`ятнадцятиденний строк для подачі відзиву на позовну заяву.

11.08.2023 р. від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого просить відмовити в задоволенні позову. Вказує на те, що співробітниками міграційної служби було проведено аналіз наданої позивачем інформації та документів і встановлено, що за матеріалами особової справи основною причиною виїзду з країни громадянської належності вказано постійне проживання на території України зі своєю сім`єю. Повертатися до країни постійного проживання позивач не бажає через відсутність житла на Батьківщині, а також особисті погляди, пов`язані з негативним ставленням до російського уряду. Додатково, позивач повідомив про незадоволення соціально-економічним становищем на території рф, а також ймовірну можливість примусового рекрутування до лав збройних сил рф. Серед інших причин, що слугували обставині звернення позивача за міжнародним захистом він повідомив про відсутність документів для легального перебування в Україні у зв`язку з закінченням терміну дії посвідки на тимчасове проживання в Україні. В матеріалах особової справи шукача захисту відсутні факти або обставини, які надають підстави вважати, що після повернення до країни громадянської належності йому може бути завдано серйозної шкоди. Також, відповідач зазначає, що незважаючи на висловлену потребу у міжнародному захисті, позивач звернувся із заявою про набуття міжнародного захисту лише 31.10.2022 р., тобто більш ніж через 5 років та 4 місяці після потрапляння на територію України, перебування на території України у якості нелегального мігранта з 13.04.2020 р. та прийняття рішення про примусове повернення в країну громадянської належності 22.09.2022 р. На підставі наведеного відповідач вважає, що звернення позивача із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до ДМС не обумовлене потребою у міжнародному захисті, а в свою чергу, пов`язане лише з бажанням легалізації власного перебування на території України та подальшого документування.

17.08.2023 р. позивач надав до суду відповідь на відзив, в якому заперечив проти доводів та аргументів, викладених у відзиві. Вказує, що у позивача є об`єктивні побоювання зазнати переслідувань та незаконної участі у військових діях проти України у разі повернення до країни походження. Також зазначає, що неодноразово звертався до Приморського військкомату м.Одеси з метою укласти контракт з ЗСУ, проте у зв`язку із відсутністю паспорта громадянина України чи посвідки на проживання в Україні, йому було відмовлено. Відповідачем повністю проігноровано та не взято до уваги, що вищезазначені дії очевидно будуть розцінюватися країною походження позивача як державна зрада, та є обґрунтовані побоювання його переслідування у разі повернення до рф, з подальшим ув`язненням за власні погляди та політичні переконання.

Ухвалою від 30.08.2023 р. закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали та просили задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві.

Представник відповідача заперечував проти задоволення позовних вимог з вказаних у відзиві підстав.

Дослідивши наявні у справі докази, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином російської федерації.

3 території рф (Краснодарський край) позивач вибув 13.06.2018 р., автомобілем до м.Одеса (Україна). На територію України потрапив 14.06.2018 р. вперше та легально, на підставі паспортного документу № НОМЕР_1 , виданого 25.11.2015 р., строком дії до 25.11 2025 р.

Відповідно до бази даних ЄІАС УМП ДМС позивач протягом 2018 - 2019 років перебував на території України легально на підставі посвідки на тимчасове проживання батька - громадянина рф ОСОБА_2 , серії НОМЕР_2 , терміном дії з 05.09.2018 р. по 21.11.2018 р., по досягненню повноліття термін дії відповідної посвідки на проживання не продовжував.

07.02.2019 р. позивач виїхав до Республіки Молдова з України, в Україну повернувся 09.05.2019 р.

05.08.2019 р. позивач звернувся до ГУ ДМС України в Одеській області з заявою про надання міжнародного захисту. У якості причин звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту позивач вказав небажання брати участь у війні проти України, а також наявність в нього певних політичних поглядів, які критикують дії російської влади, зокрема, й щодо присутності російських військ на Донбасі, анексії Криму. У якості причин неможливості добровільного повернення до рф вказав проживання своїх найближчих родичів в Україні. Також у заяві зазначено, що ні позивач, ні його родина ніколи не брали участь у політичних, релігійних або громадських організаціях, він ніколи не був причетний до інцидентів із застосуванням фізичного насильства, які пов`язані із його расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами.

14.08.2019 р. ГУ ДМС України в Одеській області проведено співбесіду з позивачем, в ході якої він вказав, що разом з родиною виїхав до України через політичні та фінансові міркування, заявив, що підтримує антитерористичну операцію, вважає, що Донецька та Луганська області є частиною України, засудив анексію Криму. Позивач повідомив, що в лютому 2015 року його батько затримувався правоохоронними органами через проїзд з прапором України в день вбивства ОСОБА_3 , проте жодних переслідувань за громадянство, національність, етнічну належність, віросповідання та політичні погляди позивач не зазнавав. Крім того, позивач зазначив, що протягом трьох місяців проживав у м. Кишинів Республіки Молдова, але не звертався там за міжнародним захистом, оскільки хотів відновити легальне перебування в Україні.

В ході співбесіди 15.08.2019 р. позивач повідомив про свої сподівання пройти військову службу за контрактом в ЗСУ після отримання документів, які підтверджують його легальне проживання в Україні.

Наказом Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області № 155 від 15.08.2019 р. позивачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зазначене рішення позивач оскаржив в судовому порядку.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 05.12.2019 р. по справі № 420/5204/19 відмовлено в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління ДМС України в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу від 15.08.2019 р. № 155 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов`язання вчинити певні дії.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 04.03.2020 р. по справі № 420/5204/19 апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 05.12.2019 р. залишено без змін.

22.09.2022 р. стосовно позивача складено протокол про адміністративне правопорушення серії та номеру ПР МОД 008896 та постановою про накладення адміністративного стягнення від 22.09.2022 р. серії та номеру ПН МОД 008974 притягнуто до адміністративної відповідальності, накладено штраф в розмірі 1 700 гривень.

Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області 22.09.2022 р. прийняте рішення № 641 про примусове повернення в країну походження стосовно громадянина російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та зобов`язано останнього покинути територію України у термін до 21.10.2022 р.

Зазначене рішення позивач оскаржив в судовому порядку.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 19.01.2023 р. по справі № 522/14093/22 задоволено адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області: визнано протиправним та скасовано рішення № 641 від 22.09.2022 р. про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства громадянина російської федерації ОСОБА_1 .

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 14.02.2023 р. по справі № 522/14093/22 апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області задоволено, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 19 січня 2023 року у справі №522/14093/22 скасовано. Ухвалено у справі № 522/14093/22 нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області № 641 від 22.09.2022 р. про примусове повернення громадянина РФ ОСОБА_1 - відмовлено повністю.

31.10.2022 р. позивач повторно звернувся до відповідача із заявою про надання міжнародного захисту.

Згідно анкети позивача від 03.11.2022 р., що додана до заяви про надання міжнародного захисту, а також протоколу співбесіди ГУ ДМС України в Одеській області від 15.11.2022 р, ні позивач, ні його родина ніколи не брали участь у політичних, релігійних або громадських організаціях, він ніколи не був причетний до інцидентів із застосуванням фізичного насильства, які пов`язані із його расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами. Виїзд з країни громадянської належності відбувся з метою постійного проживання на території України у зв`язку з роботою батька. Повертатися до країни постійного проживання позивач не бажає через власні політичні погляди, недостатній економічний рівень розвитку рф, а також через побоювання зазнати примусового рекрутування до збройних сил рф, відсутність власного житла та близьких родичів, які проживають на законних підставах на території України.

Наказом Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області № 226 від 18.11.2022 р. наказано здійснити оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина рф ОСОБА_1

19.12.2022 р. в ході співбесіди в ГУ ДМС України в Одеській області позивач повідомив, що разом з родиною вирішили залишитись проживати в Україні через політичні та фінансові міркування. Наразі в нього відсутні підстави для оформлення посвідки на тимчасове проживання в Україні, а у разі повернення до рф йому загрожують переслідування, кримінальна відповідальність та примусове рекрутування до збройних сил рф через політичні антивійськові та проукраїнські переконання. Також повідомив про передання його батьком автомобілю на користь ЗСУ та власні прагнення влаштуватись до лав ЗСУ.

Згідно листа Управління Служби безпеки України в Одеській області від 20.12.2022 р. № 10826/1/5101-22, управління заперечує щодо надання позивачу статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту в Україні.

Наказом Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області № 13 від 18.01.2023 р. позивачу продовжено строк розгляду заяви про вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту

Відповідно до висновку ДМС України про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 09.05.2023 р. по справі № 2022ОD0091, за результатами розгляду матеріалів особової справи громадянина російської федерації ОСОБА_1 встановлено, що в матеріалах особової справи шукача захисту відсутні факти або обставини, які надають підстави вважати, що після повернення до країни громадянської належності йому може бути завдано серйозної шкоди відповідно до поняття визначення такої "серйозної шкоди". Заявник не притягався до адміністративної чи кримінальної відповідальності на території рф, у внутрішньому та міжнародному розшуку не перебуває. Особі не загрожує смертна кара вирок про смертну кару чи будь-яке покарання відповідно до кримінального кодексу кодексу країни громадянської належності. В регіоні попереднього постійного проживання особи (Краснодарський край рф) відсутні відкриті збройні конфлікти, які можуть породжувати ситуації загальнопоширеного насильства. Матеріали особової справи шукача захисту також не містять відомостей щодо ймовірного застосування до нього тортур або інших видів нелюдського поводження. Після потрапляння на територію нашої країни заявник здійснював виїзди до Республіки Молдова, яка підпадає під визначення "третьої безпечної країни" відповідно до чинного законодавства, у вказаній країні за міжнародним захистом не звертався.

Рішенням Державної міграційної служби України від 16.06.2023 р. № 83-23 "Про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту" відмовлено ОСОБА_1 громадянину рф у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам суд виходить з наступних приписів законодавства.

Положеннями ч.2 ст.19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 08.07.2011 р. № 3671-VI (далі Закон № 3671-VI).

Згідно із п.п.1, 13 ч.1 ст.1 Закону № 3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до абз.5 ст.6 Закону № 3671-VI не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.1 чи 13 ч.1 ст.1 цього Закону, відсутні.

Необхідність доказування наявності умов для надання статусу біженця знаходить своє підтвердження у міжнародно-правових документах. Згідно з п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 р. та Протоколом щодо статусу біженців 1967 р.), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Виходячи із змісту Конвенції про статус біженців 1951 р. та ст.1 Закону № 3671-VI поняття "біженець" включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 р., а саме: расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

При цьому "побоювання стати жертвою переслідувань" складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи "побоювання". "Побоювання" є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальна інформація по країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Крім того, Директива Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту" від 27.04.2004 р. № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Таким чином, особа, яка звертається із заявою про надання, їй статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту має довести, що її побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань є обґрунтованими, або її життю, безпеці чи свободі в країні походження загрожує небезпека і вона не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Як свідчать матеріали справи, підставою для звернення до міграційної служби від 31.10.2022 р. про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стала відсутність легальних підстав перебування в Україні, а також не бажання позивача повертатись до рф через власні політичні погляди, недостатній економічний рівень розвитку рф, побоювання зазнати примусового рекрутування до збройних сил рф, а також відсутність власного житла та близьких родичів, які проживають на законних підставах на території України.

З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що у дійсності основною метою звернення позивача до органу міграційної служби є бажання легалізації перебування на території України, у зв`язку з наявністю в країні його громадської належності політичних та економічних проблем, бажанням покращити життєві умови. Однак, ця умова не відповідає критеріям поняття "біженець", а підпадає під поняття "мігрант".

Позивачем до поданої ним заяви не надано належних доказів наявності умов для набуття ним статусу біженця, як і не надано доказів в підтвердження фактів його переслідування на батьківщині, які б слугували причиною вимушеного від`їзду позивача з рф, а наявна інформація по країні походження свідчить про загальновідому ситуацію в країні і не містить інформації щодо переслідування або утисків особисто позивача в країні його громадянської належності за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Суд критично оцінює аргументи позивача щодо можливого зазнання ним переслідування з боку правоохоронних органів рф, через власну позицію стосовно агресії рф проти України, оскільки в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження фактів отримання позивачем або членами його родини погроз, переслідувань чи зазнання фізичного насилля за ознаками раси, релігії, національності, громадянства чи політичних поглядів з боку органів публічної влади рф.

Суд враховує, що позивач не був і не є на даний час членом жодної політичної організації, а також, не здійснював на території рф активної публічної політичної діяльності, спрямованої на повалення чинної російської влади, не був і не є на даний час відомою публічною особою, що неминуче привернуло б увагу представників компетентних державних органів рф.

За матеріалами справи не встановлено та заявником під час звернення за захистом не зазначено про факти його звернення до правоохоронних органів у країні походження щодо свого переслідування або переслідування його родини з боку влади, утиски або погрози.

Також суд критично оцінює можливість рекрутування до збройних сил рф як підстави для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки матеріали справи не містять відомостей про перебування позивача на військовому обліку в рф, та підтверджувальних документів можливого примусового рекрутування до збройних сил рф.

Таким чином, суд вважає, що обґрунтовуючи підстави неможливості повернення на територію рф, позивач посилається на непідтверджені жодними доказами та непереконливі пояснення щодо викладених у заяві обставин.

Водночас, суд враховує, що відповідно до положення ст.5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", якою визначено порядок звернення особи із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Згідно з п.22 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25.06.2009 р. № 1 "Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів пов`язаних щодо перебування іноземця та особи без громадянства в Україні", варто враховувати, що значна тривалість проміжків часу між: виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Відповідної правової позиції дотримується Верховний Суд України в постанові від 06.08.2020 р. по справі № 420/3327/19, від 16.02.2018 р. по справі № 825/608/17 (№ К/9901/5193/17), постанові від 11.10.2018 р. по справі № 815/1892/17.

Судом встановлено, на позивач вперше на територію України потрапив легально 14.06.2018 р. й надалі протягом 2018 - 2019 років перебував на території України легально на підставі посвідки на тимчасове проживання батька - громадянина рф ОСОБА_2 . Таким чином, позивач звернувся із заявою про набуття міжнародного захисту більш ніж через 5 років після потрапляння на територію України, й тривалий час перебуває у статусі нелегального мігранта.

Суд зауважує, що при прямій і дійсній загрозі життю особи, яка претендує на статус біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, звернення без зволікань до міграційного органу є виправданим такою небезпекою. Тривалість проміжків часу між нелегальним перетином кордону України та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Також судом встановлено, що в період часу з 07.02.2019 р. по 09.05.2019 р. позивач перебував у Республіці Молдова, а вперше із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україну звернувся 05.08.2019 р. Таким чином, до приїзду в Україну та подання в ній заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач перебував на території третьої безпечної країни і мав нагоду звернутися щодо отримання відповідного статусу до органів державної влади цієї країни.

Згідно ч.22 ст.1 Закону № 3671-VI дає визначення терміну "третя безпечна країна" - це країна, в якій особа перебувала до прибуття в Україну, крім випадків транзитного проїзду через територію такої країни, і могла звернутися з клопотанням про визнання біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту.

На підставі наведеного та відповідно до п.4 та 6 ст.6 Закону № 3671-VI не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні та яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні.

З огляду на наведене, суд прийшов до висновку, що позивач не обґрунтував свої побоювання та не надав переконливих відомостей для отримання захисту на території України. Доводи позивача ґрунтуються на суб`єктивних твердженнях, у суду відсутні підстави вважати, що у разі повернення позивача до країни громадянської належності будуть мати місце існування загрози його життю, безпеці чи свободі через побоювання застосування щодо нього смертної кари, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

За таких обставин, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про визнання протиправним та скасування рішення Державної міграційної служби України від 16.06.2023 р. № 83-23, яким ОСОБА_1 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов`язання Державної міграційної служби України прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стосовно ОСОБА_1 .

Згідно ч.1 ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Приписами ч.1 ст.77 КАС України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч.2 ст.77 КАС України).

Положеннями ч.1 ст.90 КАС України визначено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

З огляду на викладене, позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст.9, 14, 73-78, 90, 143, 242-246, 250, 255 КАС України, суд -

вирішив:

Відмовити в задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Державної міграційної служби України (01001, м.Київ, вул.Володимирівська, буд.9, ) про визнання протиправним та скасування рішення.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Повний текст складено та підписано 29.09.2023 р.

Суддя О.І.Бездрабко