Справа № 352/1966/23
Суддя: ОЛІЙНИК М. Ю.
Дата ухвалення: 2023-09-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 352/1966/23
Провадження № 2-а/352/22/23
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2023 року м. Івано-Франківськ

Тисменицький районний суд Івано-Франківської області у складі:

головуючого судді Олійника М. Ю.

за участю:

секретаря судового засідання Кукули О. С.

представника позивача Розганюк Т.Є.

представника відповідача Швидуна В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Івано-Франківського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення,

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить скасувати постанову № 7/649 від 11 серпня 2023 року про визнання його винним у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 210-1 КУпАП та накладення штрафу у розмірі 5100 грн. та закрити провадженні у справі.

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що вказана постанова є протиправною, винесена з порушенням норм КУпАП, а тому підлягає скасуванню. Так, за змістом оскаржуваної постанови ОСОБА_1 , 1990 р.н., будучи належним чином оповіщеним 17 березня 2022 року та 20 грудня 2022 року (розпорядження РТЦК та СП №7/349 та 7/3410), за викликом не прибув, тобто порушив вимоги пунктів 1, 3 статті 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» і вчинив це в умовах особливого періоду, чим скоїв адміністративне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 210-1 КУпАП. Позивач вважає оскаржувану постанову неправомірною та такою, що підлягає скасуванню, а провадження у справі закриттю, оскільки, справу про адміністративне правопорушення було розглянуто без його участі, чим грубо порушеного його право на захист, копію постанови отримав поштою лише 17 серпня 2023 року. Постанова містить посилання на пункти 1, 3 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», що містять різні обов`язки, відповідно в постанові не конкретизовано в порушенні яких саме норм його визнано винним. Окрім того, жодного разу виклики до РТЦК та СП він не отримував, відповідно не знав про необхідність з`являтися, тому жодних порушень правил військового обліку не допускав.

Ухвалою суду від 21 серпня 2023 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи.

30 серпня 2023 року представником відповідача був поданий відзив на позов, із змісту якого вбачається, що 06 квітня 2023 року ОСОБА_1 , будучи належним чином оповіщеним 17 березня 2022 року та 20 грудня 2022 року за викликом не прибув до РТЦК та СП. В подальшому 10 серпня 2023 року був доставлений працівниками поліції до РТЦК та СП, де було складено протокол про адміністративне правопорушення за ч. 2 ст. 210-1 КупАП, від отримання копії якого ОСОБА_1 відмовився. Так само ОСОБА_1 відмовився від отримання постанови за справою про адміністративне правопорушення, тому копію постанови було відправлено йому поштою. Оскаржувана постанов винесена з дотриманням норм КУпАП, тому скасування не підлягає.

06 вересня 2023 року від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій він наполягає, що жодних викликів про необхідність з`явитися до РТЦК та СП він не отримував. Додатково надав відповідь на адвокатський запит з Лисецької селищної ради, в якій вказано, що повітка ОСОБА_2 була залишена у воротах.

В судовому засіданні представник позивача Розганюк Т.Є. позов підтримала та просила задовольнити.

Представник відповідача Швидун В.В. в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позову з підстав наведених у відзиві на позовну заяву.

Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності наявні у справі докази, вважає, що позов підлягає задоволенню, враховуючи таке.

11 серпня 2023 року начальник Івано-Франківського РТЦК та СП ОСОБА_3 виніс постанову № 7/649 про накладення адміністративного стягнення на ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 210-1 КУпАП у виді штрафу в розмірі 5100 грн. В постанові вказано, що ОСОБА_1 , 1990 р.н., будучи належним чином оповіщеним 17 березня 2022 року та 20 грудня 2022 року (розпорядження РТЦКУ та СП №7/349 та 7/3410), за викликом не прибув, тобто порушив вимоги пунктів 1,3 статті 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» і вчинив це в умовах особливого періоду, чим скоїв адміністративне правопорушення передбачене ч. 2 ст. 210-1 КУпАП.

Приписами ч.2 ст.210-1 КУпАП, передбачена відповідальність за порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію в особливий період, яка тягне за собою накладення штрафу на громадян від двохсот до трьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Так, диспозиція правопорушення, передбаченого ст. 210-1 КУпАП, є бланкетною та передбачає відповідальність за порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію.

Зі змісту оскаржуваної постанови вбачається, що ОСОБА_1 інкримінується порушення вимог пунктів 1,3 статті 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», громадяни зобов`язані з`являтися за викликом до територіального центру комплектування та соціальної підтримки (військовозобов`язані, резервісти Служби безпеки України - за викликом Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України, військовозобов`язані, резервісти Служби зовнішньої розвідки України - за викликом Служби зовнішньої розвідки України) для взяття на військовий облік військовозобов`язаних чи резервістів, визначення їх призначення на особливий період.

Частина 3 статті 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» передбачає, що під час мобілізації громадяни зобов`язані з`явитися до військових частин або на збірні пункти територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строки, зазначені в отриманих ними документах (мобілізаційних розпорядженнях, повістках керівників територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки), або у строки, визначені командирами військових частин (військовозобов`язані, резервісти Служби безпеки України - за викликом керівників органів, в яких вони перебувають на військовому обліку, військовозобов`язані, резервісти Служби зовнішньої розвідки України - за викликом керівників відповідних підрозділів Служби зовнішньої розвідки України, військовозобов`язані Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - за викликом керівників відповідних органів управління центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері цивільного захисту).

З правового аналізу зазначених норм випливає, що відповідальність за ст. 210-1 КУпАП, у зв`язку з порушенням вимог п.п. 1,3 п.1 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» настає за умови отримання особою виклику до територіального центру комплектування та соціальної підтримки, або належне інформування про виклик із зазначенням дати, часу та місця необхідної явки.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На обґрунтування належного повідомлення ОСОБА_1 про необхідність його явки до Івано-Франківського РТЦК та СП на 17 березня 2022 року та 20 грудня 2022 року, відповідачем були надані такі документи:

-копію розпорядження адресованого голові Лисецької територіальної громади від 14 березня 2022 року №7/349 щодо здійснення оповіщення військовозобов`язаних та забезпечення їх прибуття в період з 16 березня 2022 року по 19 березня 2022 року;

-копію розпорядження адресованого голові Лисецької територіальної громади від 20 грудня 2022 року №7/3410 щодо здійснення оповіщення військовозобов`язаних та забезпечення їх прибуття у вказані в додатках терміни;

-копію інформації селищного голови від 21 березня 2022 року №115, в п. 110 якого міститься інформація про оповіщення ОСОБА_1 ;

-копію інформації селищного голови від 26 грудня 2022 року №143, в якому, зокрема зазначено, що ОСОБА_1 був оповіщений, у «фіртку» (а.с. 26-33).

Натомість, представником позивача було надано відповідь селищного голови № 348 від 05 вересня 2023 року, який у відповідь на адвокатський запит, повідомив, що спеціалістами Лисецької селищної ради на виконання розпорядження Івано-Франківського РТЦК та СП від 14 березня 2022 року здійснювалось повідомлення військовозобов`язаних, зокрема, ОСОБА_1 повістку було покладено у ворота, через те, що ніхто не відчинив (а.с. 49-51).

Аналізуючи надані сторонами докази, суд приходить до висновку, що відповідачем належним чином не доведено, що ОСОБА_1 отримав виклики або був належним чином поінформований про необхідність явки на 17 березня 2022 року та 20 грудня 2022 року до РТЦК та СП, з таких підстав: по-перше, надані розпорядження не містять вказівки на точну дату та час, коли мав з`явитися саме ОСОБА_1 ; по-друге, з наданих доказів встановлено, що належним чином, під підпис ОСОБА_1 не повідомлявся, а повістки в обох випадках були залишені у воротах, що в будь-якому випадку не може вважатися належним повідомленням.

Отже, підстав для накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення за неявку за викликом до територіального центру комплектування та соціальної підтримки, не було.

У силу принципу презумпції невинуватості, що підлягає застосуванню у справах про адміністративні правопорушення, відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 08.07.2020 року у справі № 463/1352/16-а, всі сумніви щодо події порушення та винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведені подія та вина особи мають бути прирівняні до доведеної невинуватості цієї особи.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.247 КУпАП, провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за відсутності події і складу адміністративного правопорушення. Викладене дає підстави для висновку про відсутність події адміністративного правопорушення, що виразилось у порушені вимог п.п. 1,3 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

На підставі викладеного, суд приходить до висновку про наявність підстав для скасування постанови про накладення адміністративного стягнення № 7/649 від 11 серпня 2023 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.210-1 КУпАП та закриття провадження у справі щодо нього.

Щодо питання розподілу судових витрат, суд відмічає таке:

Відповідно до вимог ст.132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Загальний порядок розподілу судових витрат урегульовано статтею 139 КАС України.

Частина 1 статті 139 КАС України встановлює, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Компенсація витрат на професійну правничу допомогу здійснюється у порядку, передбаченому статтею 134 КАС України, яка не обмежує розмір таких витрат.

Стаття 134 КАС України визначає, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, втому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Положення частин 1 та 2 статті 134 КАС України, кореспондуються із європейськими стандартами, зокрема, пунктом 14 Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам Щодо шляхів полегшення доступу до правосуддя № R (81) 7 передбачено, що за винятком особливих обставин, сторона, що виграла справу, повинна в принципі отримувати від сторони, що програла відшкодування зборів і витрат, включаючи гонорари адвокатів, які вона обґрунтовано понесла у зв`язку з розглядом.

Статтею 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009, передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Отже, з викладеного слідує, що до правової допомоги належать також консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру; представництво у судах тощо.

Аналіз вищенаведених положень процесуального законодавства дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язані з розглядом справи, підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що зазначено у рішенні від 23.01.2014 року у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У зазначеному рішенні ЄСПЛ також підкреслено, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Крім того, у пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Lavents v. Latvia» зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.

На підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 року по справі № 826/1216/16.

При визначенні суми відшкодування судових витрат суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені договором про надання правничої допомоги, актами приймання-передачі наданих послуг, платіжними документами про оплату таких послуг, розрахунками таких витрат тощо.

Водночас, при визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, суди мають досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категорії складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.

Зазначена позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 19.09.2019 року по справі № 810/2760/17.

Так, на підтвердження витрат, понесених позивачем на професійну правничу допомогу адвоката, було надано договір про надання правничої допомоги від 18 серпня 2023 року, акт приймання-передачі наданих робіт від 06 вересня 2023 року, відповідно якого адвокатом були надані послуги на загальну суму 5000 грн., за складення адвокатських запитів, позовної заяви і відповіді на відзив; довідку про отримання адвокатом гонорару в сумі 5000 грн. (а.с. 52-55).

Вирішуючи питання про відшкодування витрат, пов`язаних із фактичним отриманням позивачем правової допомоги від адвоката, суд виходить з того, що позивачем дійсно отримано від адвоката юридичні послуги.

Проте, на думку суду, витрачений адвокатом час на складення запитів, позову і відповіді на відзив, не є спів мірними із складністю справи та фактично витраченим часом на виконання адвокатом цих робіт, оскільки дана справа є незначної складності, враховуючи обсяг та якість виконаних адвокатом робіт, витрачений час, значення цієї справи для особи, яка є іншою стороною у справі та подані відповідачем заперечення, на засадах співмірності та справедливості на користь позивача підлягає стягненню 1500 грн. понесених судових витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката.

Беручи до уваги викладене, керуючись ст.ст. 242, 244-246, 286 КАС України,

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до Івано-Франківського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення - задовольнити.

Скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення №7/649 від 11 серпня 2023 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.2 ст. 210-1 КУпАП та закрити провадження у цій справі.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з Івано-Франківського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки на користь ОСОБА_1 судові витрати зі справи судового збору в сумі 536 (п`ятсот тридцять шість) грн. 80 коп., а також на правничу допомогу адвоката в розмірі 1500 (одна тисяча п`ятсот) грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Восьмого апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

Відповідач: Івано-Франківський районний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, адреса: АДРЕСА_1 , код ЄРДПОУ 09594484.

Дата складення повного судового рішення 02 жовтня 2023 року.

Суддя Максим ОЛІЙНИК