Справа № 120/9195/23
Суддя: Крапівницька Н. Л.
Дата ухвалення: 2023-10-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Вінниця

02 жовтня 2023 р. Справа № 120/9195/23

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Крапівницької Н.Л.,

розглянувши у письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Вінницького об`єднаного міського територіального центру комплектування та соціальної підтримки

про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В :

До Вінницького окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі- ОСОБА_1 , позивач) з адміністративним позовом до Вінницького об`єднаного міського територіального центру комплектування та соціальної підтримки (далі- ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідач), в якому просив:

-визнати протиправними та скасувати рішення відповідача, яке оформлено листом за № 4755 від 15.06.2023 року, про відмову у видачі дозволу позивачу на виїзд за кордон з місця проживання;

- зобов`язати відповідача видати позивачу військово-облікові документи;

- зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву позивача про надання дозволу на виїзд з місця проживання від керівника ІНФОРМАЦІЯ_2 ;

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач має статус моряка та відноситься до категорії осіб, передбачених пп.3 абз. 2 п. 2-12 Правил перетинання державного кордону громадянами України та, відповідно, йому дозволено перетинати державний кордон України для роботи на морських суднах у складі екіпажів таких суден. Позивач зазначає, що 08.06.2023 року звернувся до відповідача із заявою та переліком документів для отримання дозволу на перетин державного кордону для прибуття на судно роботодавця. Однак відповідач листом №4755 від 15.06.2023 року відмови позивачу у наданні дозволу для виїзду за кордон. Не погоджуючись із вказаною відмовою, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Ухвалою від 03.07.2023 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Вирішено розгляд справи здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення (виклику) сторін в судове засідання. Також даною ухвалою встановлено відповідачу строк на подачу відзиву на позовну заяву.

У встановлений судом строк від відповідача надійшов відзив на позов, в якому останній заперечив щодо задоволення позову. Зазначив, що законодавець не звільняє від призову на військову службу під час мобілізації на особливий період військовозобов`язаних моряків. Адже, сама по собі належність до певної професії та можливість працювати за кордоном, на думку відповідача, не може розглядатися як поважна причина для звільнення особи від виконання військового обов`язку. В свою чергу, наголошує, що Правила № 57 регулюють правовідносини щодо перетину державного кордону, в тому числі, під час дії воєнного стану, проте жодним чином не виливають на правовідносини щодо призову на військову службу під час мобілізації та на проведення мобілізації. Відповідач вважає, що наявність у позивача підстав, які надають право перетину державного кордону згідно з пп. 3 абз. 2 п. 2-12 Правил № 57, не надають останньому права для звільнення від призову на військову службу під час мобілізації, оскільки жодним чином не вносять змін до статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію". Тому, враховуючи вищевикладене, на переконання відповідача, надання позивачу дозволу на виїзд за межі проживання (на перетин державного кордону) неправомірно звільнить останнього від призову на військову службу під час мобілізації з метою виконання конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, буде здійснено всупереч положень статті 39 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію".

Суд, дослідивши матеріали справи встановив наступне.

ОСОБА_1 має статус моряка, що підтверджується копією посвідчення моряка серії НОМЕР_1 від 26.05.2016, яке продовжено до 07.04.2026, згідно відмітки у цьому посвідченні.

08.06.2023 позивач звернувся до Вінницького ОМТЦК та СП із заявою про видачу дозволу для перетину державного кордону України під час дії правового режиму воєнного стану відповідно до Правил № 57. До вказаної заяви позивач додав копію посвідчення особи моряка; підтвердження від Адміністрації судноплавства про отримання копій освітніх і кваліфікаційних документів; гарантійний лист від судновласника; довідку ВПО; консультативний висновок ортопеда-травматолога від 01.12.2022; консультативний висновок ортопеда-травматолога від 19.12.2022; МРТ правого колінного суглобу; консультативний висновок від 09.03.2023; консультативний висновок від 23.03.2023; консультативний висновок від 11.04.2023.

За наслідками розгляду заяви позивача відповідач листом від 15.06.2023 № 14755 надав відмову у видачі такого дозволу, мотивуючи тим, що позивач не має права на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації згідно зі ст. 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію".

Позивач, вважаючи відмову відповідача протиправною, звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи оцінку спірним відносинам, суд виходив з такого.

Статтею 33 Конституції України закріплено право кожного, хто на законних підставах перебуває на території України, вільно залишати її територію, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Таке право відповідно до ст. 64 Конституції України може обмежуватися в умовах воєнного або надзвичайного стану із зазначенням строку дії цих обмежень.

Згідно з пп. 1, та абз. 3 пп. 7 п. 252 Указу Президента України від №1153/2008 у разі оголошення мобілізації і настання особливого періоду: проводиться призов на військову службу військовозобов`язаних і резервістів, за винятком осіб, зазначених у статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", а також прийом громадян на військову службу за контрактом.

З моменту оголошення мобілізації виїзд військовозобов`язаних та громадян призовного віку з місця постійного проживання без дозволу керівника районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки забороняється.

Указом Президента України від 24.02.2022 № 69/2022 "Про загальну мобілізацію" постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію.

Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб.

Згідно з п. 2 та п. 3 Указу Президента України № 64/2022 військовому командуванню разом із Міністерством внутрішніх справ України, іншими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування надано право запроваджувати та здійснювати передбачені Законом України "Про правовий режим воєнного стану" заходи і повноваження, необхідні для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави. Строк дії воєнного часу продовжувався та триває до теперішнього часу.

У зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30, 34, 38, 39, 41, 44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України "Про правовий режим воєнного стану".

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" від 12.05.2015 №389-VIII воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Згідно з ч. 9. ст. 1 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 №2232-XII щодо військового обов`язку громадяни України поділяються на такі категорії: допризовники - особи, які підлягають приписці до призовних дільниць; призовники - особи, приписані до призовних дільниць; військовослужбовці - особи, які проходять військову службу; військовозобов`язані - особи, які перебувають у запасі для комплектування Збройних Сил України та інших військових формувань на особливий період, а також для виконання робіт із забезпечення оборони держави; резервісти - особи, які проходять службу у військовому резерві Збройних Сил України, інших військових формувань і призначені для їх комплектування у мирний час та в особливий період.

Згідно зі ст. 1 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" №3543-ХІІ (далі також Закон України №3543-ХІІ) визначено, що мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативна-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

Статтею 22 Закону України №3543-ХІІ визначені обов`язки громадян щодо мобілізаційної підготовки та мобілізації, зокрема громадяни зобов`язані з`являтися за викликом до територіального центру комплектування та соціальної підтримки для взяття на військовий облік військовозобов`язаних чи резервістів, визначення їх призначення на особливий період.

Відповідно до ч. 6 ст. 22 Закону України №3543-ХІІ громадянам, які перебувають на військовому обліку, з моменту оголошення мобілізації забороняється зміна місця проживання без дозволу посадової особи, визначеної у частині третій цієї статті.

Станом на час виникнення спірних у даній справі в Україні діяв воєнний стан та оголошено загальну мобілізацію, а тому конституційне право громадян України на вільне залишення території України обмежується законодавством.

Правилами №57 визначено порядок перетинання громадянами України державного кордону.

Згідно з ч. 2 Правил № 57 перетинання громадянами України (далі - громадяни) державного кордону здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон та пунктах контролю (далі - пункти пропуску), якщо інше не передбачено законом, за одним з таких документів, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну:

1) паспорт громадянина України для виїзду за кордон;

2) дипломатичний паспорт;

3) службовий паспорт;

4) проїзний документ дитини (чинний протягом строку, на який він виданий);

5) посвідчення особи моряка;

6) посвідчення члена екіпажу.

У передбачених міжнародними договорами або законодавством України випадках перетинання громадянином державного кордону здійснюється також за іншими документами. У такому разі прикордонний контроль здійснюється у порядку, який застосовується під час надання громадянином паспортних документів.

У випадках, визначених законодавством, для перетинання державного кордону громадяни крім паспортних документів повинні мати також підтверджуючі документи.

Постановою Кабінету Міністрів України від 02.09.2022 №992 внесено зміни до Правил перетинання державного кордону громадянами України та доповнено дані Правила пунктом 212 такого змісту:

"212. У разі введення на території України воєнного стану громадяни України чоловічої статі віком від 18 до 60 років мають право перетинати державний кордон України, якщо вони прямують для роботи на морських суднах, суднах внутрішнього плавання у складі екіпажів таких суден або для проходження практичної підготовки на суднах.

Для перетину державного кордону України такі особи повинні надати такі документи, зокрема: інші особи, які прямують для роботи на морських суднах, суднах внутрішнього плавання у складі екіпажів таких суден та які здобули відповідну освіту та кваліфікацію до 24 лютого 2022 р. і випускники закладів освіти, які завершили навчання у період воєнного стану: посвідчення особи моряка; підтвердження від Адміністрації судноплавства про отримання копій освітніх кваліфікаційних документів; військово-облікові документи з відповідними відмітками районного (об`єднаного районного), міського (районного у містах, об`єднаного міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки (п. 3).

Особи, зазначені у підпункті 3 цього пункту, під час перетину державного кордону України повинні мати трудовий договір (контракт) для роботи на морському судні, судні внутрішнього плавання або лист від судновласника, оператора судна про намір укласти з громадянином України трудовий договір (контракт) для роботи на морському судні, судні внутрішнього плавання.

Адміністрація судноплавства у дводенний строк з моменту отримання завірених копій документів від осіб, зазначених в абзаці першому цього пункту (крім курсантів закладів освіти), видає таким особам підтвердження про отримання копій освітніх і кваліфікаційних документів у довільній формі за підписом Голови Адміністрації судноплавства або його заступника, яке містить гербову печатку або на яке накладено кваліфікований електронний підпис.

Особи, зазначені у підпункті 3 цього пункту, після отримання від Адміністрації судноплавства підтвердження про отримання копій освітніх і кваліфікаційних документів, а також особи, зазначені у підпункті 1 цього пункту, які досягли віку від 18 до 60 років та отримали довідку від закладу освіти щодо направлення курсанта для проходження практичної підготовки на судні під українським або іноземним прапором, зобов`язані особисто в семиденний строк повідомити відповідним органам, де вони перебувають на військовому обліку, та отримати дозвіл на виїзд з місця проживання від керівника відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки (військовозобов`язані та резервісти СБУ, Служби зовнішньої розвідки України - дозвіл відповідного керівника) для пред`явлення уповноваженим службовим особам Держприкордонслужби під час перетину кордону.".

З аналізу наведених положень, суд робить висновок, що в період дії воєнного стану та з моменту оголошення мобілізації конституційне право громадян України на вільне залишення території України обмежується законодавством, зокрема, виїзд військовозобов`язаних та громадян призовного віку з місця постійного проживання без дозволу керівника районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки забороняється. Водночас Постановою Кабінету Міністрів України від 02.09.2022 №992 внесено зміни до Правил № 57, якими визначено, що у разі введення на території України воєнного стану громадяни України чоловічої статі віком від 18 до 60 років мають право перетинати державний кордон України за умови якщо вони прямують для роботи на морських суднах, суднах внутрішнього плавання у складі екіпажів таких суден або для проходження практичної підготовки на суднах. В разі надання вказаними особами необхідних документів, керівник відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки видає дозвіл на виїзд з місця проживання для пред`явлення уповноваженим службовим особам Держприкордонслужби під час перетину кордону.

Відповідно до п. 1 Положення про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.02.2022 №154 (далі - Положення №154) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки є органами військового управління, що забезпечують виконання законодавства з питань військового обов`язку і військової служби, мобілізаційної підготовки та мобілізації.

Приписами п. 9 Положення №154 визначено, що територіальні центри комплектування та соціальної підтримки відповідно до покладених на них завдань:

оформлюють та видають військово-облікові документи призовникам, військовозобов`язаним та резервістам;

розглядають звернення військовослужбовців, працівників та членів їх сімей, а також громадян з питань, що належать до компетенції територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, а також ведуть прийом громадян, які звертаються із зазначених питань. видають необхідні довідки та інші документи.

Отже, обов`язки щодо мобілізації на військову службу за призовом, надання відстрочки, отримання дозволу на виїзд з місця проживання покладені на територіальні центри комплектування та соціальної підтримки та, зокрема, й на відповідача.

Надаючи оцінку підставам відмови у видачі позивачу відповідного дозволу, суд зауважує, що ч. 4 ст. 37 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" передбачено, що у воєнний час забороняється виїзд призовників, військовозобов`язаних та резервістів з місця проживання без дозволу керівника відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки (військовозобов`язаних та резервістів Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України - без дозволу відповідного керівника).

Постановою Кабінету Міністрів України від 02.09.2022 № 992 надано військовозобов`язаним морякам можливість тимчасового виїзду за кордон під час дії правового режиму воєнного стану та визначено умови перетину державного кордону зазначеним особами в розрізі наявності в них документів, що підтверджують підстави для такого виїзду відповідно до вказаної постанови.

Суд критично оцінює твердження відповідача як підставу відмови у наданні позивачу відповідного дозволу те, що позивач відповідно до ст. 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію" не має права на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації, адже чинним законодавством не передбачено як обов`язкову умову для надання дозволу на виїзд моряка за кордон наявність в нього документів про відстрочку чи звільнення від призову на військову службу під час мобілізації.

Судом встановлено, що позивачем при зверненні до відповідача надано всі необхідні документи на підтвердження обґрунтованості підстав для перетину ним державного кордону як особи, яка прямує для роботи на морських суднах.

З огляду на викладене, суд доходить висновку про протиправність відмови відповідача від 15.06.2023 № 4755 у видачі позивачеві дозволу на перетин державного кордону як особі, передбаченій пп. 3 абз. 2 п. 2-12 Правил № 57, зі змінами, внесеними до неї постановою Кабінету Міністрів України від 02.09.2022 № 992, та, відповідно, задоволення позовних вимог в цій частині.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідача надати позивачу відповідний дозвіл, то суд зазначає таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Кодексом адміністративного судочинства України також визначено, що у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти рішення про зобов`язання відповідача вчинити певні дії (ч. 2 ст. 245 КАС України). В цьому випадку суд повинен зазначити, яку саме дію повинен вчинити відповідач.

Рекомендації R (80) 2 Комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень від 11.03.1980 зазначає, що під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

На законодавчому рівні поняття "дискреційні повноваження" суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення.

Дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі.

Водночас повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень.

Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Зазначеного правового висновку дійшов і Верховний Суд у постанові від 23.05.2018 у справі №825/602/17, яка відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України підлягає врахуванню при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Суди не вправі втручатися в діяльність державних органів та органів місцевого самоврядування при здійсненні ними функцій та повноважень, визначених законодавством, не вправі переймати на себе функції суб`єктів владних повноважень, оскільки чинним законодавством України суди не наділені правом створювати норми права, а наділені лише компетенцією перевіряти уже створені норми права на їх відповідність в ієрархії нормативно-правовим актам.

Суб`єкти владних повноважень застосовують надані їм в межах закону повноваження на власний розсуд, без необхідності узгодження у будь-якій формі своїх дій з іншими суб`єктами (дискреційні повноваження). Втручання в дискреційні повноваження суб`єкта владних повноважень виходить за межі завдань адміністративного судочинства.

Таким чином, суд не вправі підміняти собою державні органи, компетенція яких чітко регламентована чинним законодавством. Зазначення судом конкретних дій відповідача під час розгляду скарги, є виходом за межі повноважень суду, наданих чинним законодавством при постановленні судових рішень.

Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 08.05.2018 у справі №815/3799/17, від 21.08.2018 у справі №810/3393/17.

Суд зауважує, що відповідач при визначенні наявності умов для надання дозволу на виїзд з місця проживання повинен встановити обґрунтованість підстав для такого виїзду. Надання дозволу на виїзд за кордон вирішується у кожному випадку з урахуванням усіх необхідних умов.

Таким чином, на переконання суду, відповідач повинен здійснити повторний розгляд заяви позивача із наданням об`єктивної оцінки обґрунтованості підстав для його виїзду за кордон.

За наведених обставин, для належного захисту порушених прав та інтересів позивача суд доходить висновку про зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача від 08.06.2023 про видачу йому дозволу на перетин державного кордону як особі, передбаченій пп. 3 абз. 2 п. 212 Правил перетинання державного кордону громадянами України, що затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 №57 зі змінами, внесеними до неї постановою Кабінету Міністрів України №992 від 992 від 09.02.2023 (вх. №2164 від 13.02.2023), з урахуванням висновків суду, викладених в даному рішенні.

Згідно з ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень та докази, надані позивачем, суд доходить висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у справі, суд зазначає, що згідно ч. 3 ст. 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Позивачем при зверненні до суду з даним позовом сплачено судовий збір в сумі 858,88 грн.

Таким чином з урахування часткового задоволення позовних вимог, суд доходить висновку про необхідність стягнення на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судового збору, сплаченого позивачем у розмірі 429,44 грн, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Доказів понесення інших витрат до матеріалів справи не надано.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправною відмову Вінницького об`єднаного міського територіального центру комплектування та соціальної підтримки від 15.06.2023 № 4755 у видачі ОСОБА_1 дозволу на перетин державного кордону як особі, передбаченій пп. 3 абз. 2 п. 212 Правил перетинання державного кордону громадянами України, що затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 № 57 зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 02.09.2022 № 992.

Зобов`язати Вінницький об`єднаний міський територіальний центр комплектування та соціальної підтримки повторно розглянути заяву ОСОБА_2 від 08.06.2023 про видачу йому дозволу на перетин державного кордону як особі, передбаченій пп. 3 абз. 2 п. 212 Правил перетинання державного кордону громадянами України, що затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 № 57 зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 02.09.2022 № 992, з урахуванням висновків суду, викладених у цьому рішенні.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_2 за рахунок бюджетних асигнувань Гайсинського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки судовий збір у сумі 429,44 грн (чотириста двадцять дев`ять гривень сорок чотири копійки).

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Інформація про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ; адреса проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 )

Відповідач: Вінницький об`єднаний міський територіальний центр комплектування та соціальної підтримки (вул. Замостянська, 26, м. Вінниця, )

Суддя підпис Крапівницька Н. Л.

Згідно з оригіналом Суддя:

Секретар: