Справа № 158/3025/23
Суддя: Сіліч Ю. Л.
Дата ухвалення: 2023-09-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 158/3025/23
Провадження № 2-а/0158/89/23
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
22 вересня 2023 року м. Ківерці
Ківерцівський районний суд Волинської області в складі:
головуючого судді - Сіліч Ю.Л.,
за участю секретаря - Оніщук Н.Є.,
представника позивача Хоржевського Д.Е.,
відповідача ОСОБА_1 ,
представника відповідача адвоката Полетила П.С.,
перекладача Сагатова Д.Р.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Ківерці, в режимі відеоконференції, справу за адміністративним позовом Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області до громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1 про продовження строку затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення, -
В С Т А Н О В И В
Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області звернулось до суду з адміністративним позовом до громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1 про продовження строку затримання з метою забезпечення ідентифікації та забезпечення примусового видворення.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 25.07.2023 року співробітниками Департаменту патрульної поліції м. Києва було виявлено громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 28.07.2023 року, відповідача було затримано з метою забезпечення примусового видворення за межі території України. На підставі даного рішення відповідача поміщено до Волинського пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні ДМС України.
Вказують, що для забезпечення виконання рішення суду про примусове видворення були вжиті усі передбачені заходи для примусового видворення відповідача, однак, останній не співпрацює з державними органами та не виявив бажання покидати територію України.
З врахуванням наведеного, у зв`язку із неможливістю забезпечити примусове видворення за межі території України відповідача, просять продовжити строк затримання громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства строком на 6 місяців, з метою вжиття заходів щодо його ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі території України.
Ухвалою судді Ківерцівського районного суду Волинської області від 20.09.2023 року дану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за окремою категорією термінових справ.
Представник відповідача адвокат Полетило П.С. подав до суду відзив на позовну заяву в обґрунтування якого зазначає, що відповідач по справі - громадянин Республіки Узбекистан ОСОБА_2 з 2018 року проживає в Україні, має міцні соціальні зв`язки, проживає в орендованій квартирі в м. Київ у цивільному шлюбі з громадянкою України, з якою мають спільну дитину дочку ІНФОРМАЦІЯ_2 . Крім того зазначає, що відповідач по справі є волонтером у ТзОВ «Наш Київ». Щодо невиконання рішення управлінням ДМС в Сумській області від 25.06.2021 року про примусове повернення до країни походження або третьої країни громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у термін до 24.07.2021 року вказує, що 14.08.2020 року відносно його довірителя були вчинені хуліганські дії та викрадено закордонний паспорт серії НОМЕР_1 . На даний час він володіє такими документами. Посилаючись на відсутність ризиків, які могли б вказувати на те, що відповідач по справі ухилятиметься від виконання рішення про його примусове видворення, просить в задоволенні позову відмовити.
Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав викладених у ньому та просив позов задовольнити.
Відповідач по справі - ОСОБА_2 та його представник адвокат Полетило П.С. в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, просили в задоволенні позову відмовити в повному об`ємі з підстав викладених у відзиві на позовну заяву.
Крім того, відповідач ОСОБА_2 суду пояснив, що він потрапив на територію України законним шляхом та має місце постійного проживання. У зв`язку із викраденням паспорта, він звернувся за допомогою до УДМС України в Сумській області, де йому запропонували підписати документ. Зміст вищевказаного документа зрозумілий не був, оскільки не було забезпечено перекладача. В подальшому, йому стало відомо, що ним підписано рішення про примусове повернення до країни походження від 25.06.2021 року. Також зазначив, що його особу ідентифіковано, у нього навний закордонний паспорт; на даний момент він має можливість офіційно, безперешкодно покинути територію України та повторно повернутись аби мати 90 днів законного перебування на території України. Висловив своє бажання легалізуватись на території України, з метою спільного проживання з цивільною дружиною та донькою.
Заслухавши пояснення сторін по справі, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі (ч. 2 ст. 77 КАС України).
Судом встановлено, що рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 28.07.2023 року затримано громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з метою забезпечення виконання рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 25.07.2023 року про його примусове видворення на строк достатній для виконання рішення суду але не більше як на 2 (два) місяці, починаючи з часу фактичного затримання 16 год. 30 хв. 25.07.2023 року з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України. (а.с. 5-7).
Особу відповідача ідентифіковано на підставі паспорта громадянина Республіки Узбекистан серії НОМЕР_1 виданим 29.06.2015р., строком дії до 28.06.2025 року (а.с.11).
Судом також встановлено, що відповідач не звертався із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на території України.
Пунктом 7 Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23.04.2012 №353/271/150 (далі Інструкція №353/271/150) визначено, що підставами для подання позову про є: невиконання іноземцем в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення; наявність обґрунтованих підстав вважати, що іноземець ухилятиметься від виконання рішення про примусове повернення, крім випадків затримання іноземця за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та його передачі прикордонним органам суміжної держави; якщо іноземці, прийняті відповідно до міжнародного договору про реадмісію, не мають законних підстав для перебування на території України та якщо між Україною і країною громадянської належності чи країною попереднього постійного проживання таких осіб відсутній договір про реадмісію; якщо іноземець, стосовно якого прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію, не виїхав з України протягом місяця з дня отримання копії такого рішення, за винятком випадків, коли особа оскаржила рішення про скасування дозволу на імміграцію до суду, - до набрання рішенням суду законної сили.
Відповідно до пункту 2 розділу ІІ Інструкції №353/271/150 рішення про примусове повернення оголошується іноземцю протягом 72 годин з дати його ухвалення, за винятком випадків, коли місцезнаходження іноземця не встановлено, в присутності перекладача та/або законного представника (на вимогу особи) під підпис та обліковується посадовою особою органу ДМС, органу охорони державного кордону та органу СБУ, яка уповноважена складати документи для примусового повернення, у журналі обліку прийнятих рішень про примусове повернення та видворення з України іноземців та осіб без громадянства.
Крім того, право іноземця на послуги перекладача регламентовано не тільки внутрішніми нормативно-правовими актами України, а й пунктом 1 статті 5 Декларації про права людини у відношенні осіб, що не є громадянами країни, в якій вони проживають, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 13 грудня 1985 року на виконання Міжнародних пактів про права людини, що ратифіковані Україною. Також Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях неодноразово наголошував на важливості забезпечення права особи на перекладача.
Отже, вказаними норми права встановлено, що рішення про примусове повернення оголошується за участі перекладача та/або законного представника. Тобто присутність перекладача та/або законного представника при оголошенні іноземцю або особі без громадянства є обов`язковою, за винятком випадків, коли іноземець розуміє українську мову, і з цього приводу є відповідні докази.
Рішенням УДМС України в Сумській області № 15 від 25.06.2021 року, вирішено примусово повернути до країни походження або третьої країни громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Однак, у даному рішенні відсутні відомості про перекладача, тому суд вважає, що зміст рішення не був донесений відповідачу, про що останній ствердив в судовому засіданні (а.с.12-13).

Крім того, 25.07.2023 року рішенням Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області постановлено примусово видворити громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з території України (а.с.16-17).

Також з матеріалів вбачається, що відповідач ОСОБА_2 має постійне місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 ; перебуває у цивільному шлюбі, від якого має малолітню дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; з серпня 2022 року здійснює волонтерську діяльність в гуманітарному штабі редакції «Наш Київ», де характеризується виключно позитивно (а.с. 40, 41-42, 44).

Частиною 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України

Відповідно до частини одинадцятої статті 289 КАС України строк затримання іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, становить шість місяців. За наявності умов, за яких неможливо ідентифікувати іноземця або особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію, цей строк може бути продовжений, але не більш як на вісімнадцять місяців.

Частина тринадцята статті 289 КАС України встановлює, що умовами, за яких неможливо ідентифікувати іноземця чи особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи, є:

1) відсутність співпраці з боку іноземця або особи без громадянства під час процедури його ідентифікації;

2) неодержання інформації з країни громадянської належності іноземця або країни походження особи без громадянства чи документів, необхідних для ідентифікації особи; наявність хоча б однієї з яких надає підстави для прийняття адміністративним судом рішення про продовження затримання такої особи в межах максимально можливого строку (18 місяців).

Зазначений перелік умов є вичерпним, що також зазначено у постанові Верховного Суду від 28 січня 2021 року (справа № 743/1046/20).

В судовому засіданні не встановлено підстав, передбачених ч. 13 ст. 289 КАС України, за наявності яких неможливо виконати судове рішення про примусове видворення іноземця, особу якого ідентифіковано.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України встановлює Закон України Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства від 22.09.2011 № 3773-VI (надалі - Закон № 3773).

Так, згідно ч. 4 ст. 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більше як на 18 місяців.

Відповідно до п. 30 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року №1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» при вирішенні справ про примусове видворення суди повинні враховувати положення статей 9, 29 Загальної декларації прав людини 1948 року та статті 9 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року, статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання, а при здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати лише таких обмежень, які встановлені законом виключно для забезпечення належного визнання та поваги прав і свобод інших людей, а також забезпечення справедливих вимог моралі, суспільного порядку і загального добробуту.

Зокрема, відповідно до п. «f» ч.1 ст.5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім як відповідно до процедури, встановленої законом, у випадку законного арешту або затримання особи з метою запобігання її недозволеному в`їзду в країну чи особи, щодо якої провадиться процедура депортації або екстрадиції.

У п. 103 Рішенні Європейського суду з прав людини від 17 квітня 2014 року «Справа «Анатолій Руденко проти України» стало остаточним 17 липня 2014 року (№ 50264/08) вказано, що тримання особи під вартою є таким серйозним заходом, що він є виправданим лише тоді, коли інші, менш суворі заходи, було розглянуто і визнано недостатніми для гарантування інтересів особи або суспільства, що можуть вимагати того тримання відповідної особи під вартою. Це означає, що відповідність позбавлення волі національному законодавству є недостатньою умовою; воно також має бути необхідним за конкретних обставин (див. для застосування цих принципів у контексті підпункту «e» п.1 ст.5 Конвенції рішення у справах «Вітольд Літва проти Польщі», заява N 26629/95, п. 78, ЄСПЛ 2000-III, та «Станєв проти Болгарії» [ВП], заява N 36760/06, п. 143, ЄСПЛ 2012).

Суд наголошує, що п.1 ст.5 Конвенції має на увазі фізичну свободу особи, і мета цього положення полягає в недопущенні свавільного позбавлення такої свободи. Перелік винятків стосовно права на свободу, яке гарантує п.1 ст.5, є вичерпним, і лише вузьке тлумачення цих винятків відповідатиме меті цього положення.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Ливада проти України» (від 26 червня 2014 року) зазначено, що проголошуючи право на свободу, пункт ст.5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод має на увазі фізичну свободу особи, і мета цього положення полягає в недопущенні свавільного позбавлення такої свободи. Перелік винятків із права на свободу, яке гарантує п.1 ст.5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, є вичерпним, і лише вузьке тлумачення цих винятків відповідатиме меті положення п.1 ст.5 про захист прав людини і основоположних свобод. Застосування адміністративного затримання для забезпечення доступності особи для подальшого кримінального провадження становить свавільне позбавлення свободи.

Європейський суд з прав людини у справі «Амюр проти Франції» (рішення від 25 червня 1996 року) та у справі «Дугуз проти Греції» (рішення від 6 березня 2001 року) вказав, що у разі, якщо національне законодавство передбачає можливість позбавлення волі - особливо стосовно іноземного громадянина - шукача притулку - таке законодавство повинно бути максимально чітким і доступним для того, щоб уникнути ризику свавілля.

Отже, право на свободу та особисту недоторканність не є абсолютним і може бути обмежене, але тільки на підставах та в порядку, які чітко визначені в законі.

Згідно з правовою позицією Конституційного Суду України затримання треба розуміти і як тимчасовий запобіжний кримінально-процесуальний, і як адміністративно-процесуальний заходи, застосування яких обмежує право на свободу та особисту недоторканність людини (абзац п`ятий пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 26.06.2003р. №12-рп/2003).

Таким чином, затримання відповідача на новий строк буде суперечити п. 1 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Судом також встановлено, що відповідач по справі виявив своє бажання співпрацювати з органами міграційної служби. За таких умов, судом не встановлено наявність обставин передбачених п. п. 1, 2 ч. 13 ст. 289 КАС України для можливості продовження строку затримання іноземця, відповідно до положень закону.

Також, суд зауважує, що відсутність можливості виконання судового рішення про примусове видворення відповідача за межі території України з незалежних від сторін причин протягом тривалого часу не може бути підставою для продовження строку затримання відповідача.

Враховуючи вищевказане та встановлені обставини справи, суд приходить до висновку, що адміністративний позов Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області до задоволення не підлягає.

Керуючись статтями 9, 72-77, 241, 244, 246, 268-272, 288, 289 КАС України, суд -

У Х В А Л И В

В задоволенні адміністративного позову Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області до громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1 про продовження строку затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня складення повного судового рішення.

На виконання п. 4 ч. 5 ст. 246 КАС України суд зазначає повне найменування сторін та інших учасників справи:

Позивач - Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області (02152, м. Київ, вул. Березняківська, 4А; );

Представник позивача Хоржевський Дмитро Едуардович, діє на підставі довіреності №8010/129-23 від 23.08.2023 року;

Відповідач: громадянин Республіки Узбекистан ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце перебування: АДРЕСА_2 ;

Представник відповідача адвокат Полетило Павло Сергійович, діє на підставі ордеру на надання правничої (правової) допомоги серії АС №1065191 від 27.07.2023р. та свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю серії ВЛ №1306 від 02.04.2021р.;

Повний текст судового рішення складено 03 жовтня 2023 року.

Суддя Ківерцівського районного суду Ю.Л. Сіліч