Справа № 500/4789/23
Суддя: Баб'юк Петро Михайлович
Дата ухвалення: 2023-09-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 500/4789/23

29 вересня 2023 рокум.Тернопіль
Тернопільський окружний адміністративний суд, у складі головуючого судді Баб`юка П.М., розглянувши у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Військова частина НОМЕР_2 Міністерства оборони України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Тернопільського окружного адміністративного суду із позовом до Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони (далі - відповідач), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Військова частина НОМЕР_2 Міністерства оборони України (далі - третя особа), в якому просить:

визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України щодо звільнення ОСОБА_1 з військової служби в запас за підпунктом "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації під час воєнного стану, за сімейними обставинами, у зв`язку з необхідністю здійснювати постійний сторонній догляд за хворою матір`ю дружини;

зобов`язати військову частину НОМЕР_1 Міністерства оборони України прийняти рішення про звільнення ОСОБА_1 з військової служби в запас за підпунктом "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації під час воєнного стану, за сімейними обставинами у зв`язку з необхідністю здійснювати постійний сторонній догляд за хворою матір`ю дружини.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 є військовослужбовцем Збройних Сил України, будучи призваним з 27.02.2022 на військову службу з запасу відповідно до Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".

15.05.2023 позивач подав рапорт командуванню військової частини НОМЕР_2 (через безпосереднього командира), у якій проходить військову службу, про звільнення з лав Збройних Сил України в запас, у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за матір`ю своєї дружини.

До вказаного рапорту позивачем додано нотаріально засвідчені копії документів, серед іншого: паспорти його та матері дружини, РНОКПП; висновок ЛКК від 30.03.2023; висновок про наявність когнітивних порушень за формою МОЗ (дійсний до 30.03.2024); довідку Золотопотоцької селищної ради Чортківського району Тернопільської області від 04.04.2023 №38; довідку про склад сім`ї від 04.04.2023 №2113; свідоцтво про шлюб серія НОМЕР_3 від 17.02.1964; свідоцтво про народження серія НОМЕР_4 від 10.03.1958; паспорт та ідентифікаційний номер ОСОБА_2 ; свідоцтво про народження серія НОМЕР_5 від 13.11.1975; свідоцтво про шлюб (повторно) серія НОМЕР_6 від 29.01.2020; довідку Золотопотоцької селищної ради від 03.04.2023 №206; довідку №2 Комунальної установи "ЦНАП Золотопотіцької селищної ради від 31.03.2023 про зайнятість ОСОБА_2 .

Однак, на адвокатський запит з приводу розгляду зазначеного рапорту надійшла відповідь командування військової частини НОМЕР_2 Міністерства оборони України від 20.06.2023 №1495/1393нт, з якої слідує, що солдата ОСОБА_1 не може бути звільнено з огляду на зауваження начальника юридичної служби, яким рекомендовано командиру військової частини НОМЕР_1 , у повноваженні якого звільнення зі служби, залишити рапорт без реалізації, що і слугувало підставою для звернення до суду.

Ухвалою судді від 07.08.2023 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Постановлено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

17.08.2023 від третьої особи до суду надійшли пояснення, в яких представник вказує, що помічником командира батальйону з правової роботи було роз`яснено солдату ОСОБА_1 , доданий ним до рапорту про звільнення висновок ЛКК не є належним підтверджуючим документом для звільнення з лав Збройних Силах України згідно з абзацом 3 підпункту "г" пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону №2232-Х11. Запропоновано надати належний підтверджуючий документ - висновок МСЕК. Проте, солдат ОСОБА_1 надати вказаний документ відмовився, і наполягав, що висновок ЛКК є достатнім підтверджуючим документом.

Право на прийняття рішення щодо звільнення солдата ОСОБА_1 з військової служби або відмови у такому звільненні належить до повноважень командира військової частини НОМЕР_1 .

З огляду на вказане, військовою частиною НОМЕР_2 було подано клопотання за вих. № 1495/1380 від 18.06.2023 року про звільнення з військової служби солдата ОСОБА_1 , на ім`я командира військової частини НОМЕР_1 , до повноважень якого входить звільнення з військової служби військовослужбовців даної категорії відповідно до абзацу другого підпункту 2 пункту 225 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008 (зі змінами).

До вказаного клопотання був долучений рапорт солдата ОСОБА_1 із доданими до нього документами, що підтверджують наявність сімейних обставин або інших поважних причин, які є підставою для звільнення, на 20 аркушах.

За результатами розгляду вказаного клопотання, від командира в/ч НОМЕР_1 на адресу в/ч НОМЕР_2 надійшов лист за вих. № 1494/4/2677 від 08.07.2023 року (вх. № 637 від 19.07.2023 року) про залишення документів щодо звільнення солдата ОСОБА_1 без реалізації. До листа був доданий рапорт помічника командира з правової роботи - начальника юридичної служби військової частини НОМЕР_1 від 23.06.2023 року, в якому містилось детальне обґрунтування причин та підстав залишення документів щодо звільнення солдата ОСОБА_1 без реалізації.

Військовою частиною НОМЕР_2 лист командира в/ч НОМЕР_1 за вих. № 1494/4/2677 від 08.07.2023 року (вх.№ 637 від 19.07.2023 року) та доданий до нього рапорт помічника командира з правової роботи - начальника юридичної служби військової частини НОМЕР_1 від 23.06.2023 року був доведений до солдата ОСОБА_1 листом за вих. № 1495/1695нт від 19.07.2023 року, про що свідчить підпис солдата ОСОБА_1 про отримання ним 20.07.2023 року копії вказаного листа із доданими матеріалами (арк. справи 39-41).

29.08.2023 від представника відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник просить відмовити в задоволенні позову та вказує, що Військова частина НОМЕР_1 , відмовляючи позивачу у задоволені рапорту через сімейні обставини виходила із того, що пред`явлений висновок про наявність когнітивних порушень у громадян похилого віку, у наслідок яких вони потребують надання соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі не є належним документом для прийняття рішення щодо звільнення, як і висновок ЛКК.

Лікарсько-консультативна комісія вирішує питання щодо ступеня обмеження життєдіяльності дітей-інвалідів, проте не вирішує питання щодо дорослих, за винятком питання травмування на виробництві, при яких лікарсько-консультативна комісія уповноважена виносити рішення про встановлення причинно-наслідкового зв`язку захворювання з умовами праці, відповідно до вимог, затверджених постановою КМУ №337 від 17.04.2019. За вказаних обставин, довідка (висновок) ЛКК, надана позивачем, не може бути визнана, як документ, що відповідає нормативно-правовим актам та не може бути підставою для його звільнення, адже стосується дорослого (арк. справи 51-66).

Дослідивши матеріали справи та з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду і вирішення справи по суті, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 проходить військову службу у Військовій частині НОМЕР_2 з 27.02.2022.

15.05.2023 позивач подав рапорт командиру механізованої частини Військової частини НОМЕР_7 з проханням клопотати перед вищим командуванням про звільнення з військової служби відповідно до підпункту "г", п.3, ч.4, ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу" за сімейними обставинами (у зв`язку інвалідністю батька) (арк. справи 11).

Даний рапорт було передано командиру військової частини НОМЕР_1 , до повноважень якого входить звільнення з військової служби військовослужбовців даної категорії відповідно до абзацу другого підпункту 2 пункту 225 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008 (арк. справи 74).

Листом від 08.07.2023 Військова частина НОМЕР_1 повідомила командира Військової частини НОМЕР_2 , що документи щодо звільнення, серед іншого, і ОСОБА_1 , залишені без реалізації (арк. справи 73).

Так, як слідує зі змісту рапорта командира Військової частини НОМЕР_1 , у даному випадку, для підтвердження необхідності стороннього догляду за матір`ю своєї дружини, солдат ОСОБА_1 мав надати висновок медико-соціальної експертної комісії.

Наданий солдатом ОСОБА_1 разом з рапортом про звільнення висновок лікарсько-консультативної комісії не є належним підтверджуючим документом для звільнення зі служби за мобілізацією в Збройних Силах України за п.п."г" п.2 ч.4 ст.26 Закону№2232-ХІІ (арк. справи 71-72).

20.07.2023 позивача було повідомлено про результати розгляду рапорту на звільнення з військової служби та повернуто документи які були подані разом із ним, що підтверджується його особистим підписом (арк. справи 69).

Вважаючи таку бездіяльність відповідача протиправною, позивач звернувся до суду із відповідним позовом.

Визначаючись щодо позовних вимог, суд виходить з того, що відповідно до частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України № 2747-IV від 06.07.2005 (далі - КАС України) у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Розділом ІІ Конституції України передбачені основоположні права, свободи та обов`язки людини і громадянина, серед яких відповідно до статті 65 встановлено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Пунктом 20 частини першої статті 106 Конституції України передбачено, що Президент України приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.

У зв`язку з військовою агресією російською федерації проти України, Указом Президента України від 24.02.2022 №64/202 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України від 24.02.2022 №2102-IX, в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб.

Указами Президента України від 14.03.2022 №133/2022, від 18.04.2022 № 259/2022, від 17.05.2022 №341/2022, від 12.08.2022 № 573/2022 строк дії воєнного стану в Україні неодноразово продовжувався, востаннє з 05 години 30 хвилин 23.08.2022 строком на 90 діб.

Указом Президента України №69/2022 від 24.02.2022 "Про загальну мобілізацію" постановлено про оголошення та проведення загальної мобілізації на території Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано-Франківської, Київської, Кіровоградської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, міста Києва.

Правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності (далі - підприємства, установи і організації), повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів визначає Закон України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" від 21.10.1993 № 3543-XII (далі - Закон №3543-ХІІ).

У статті 1 Закону №3543-ХІІ визначено, що мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

Відповідно до частини восьмої статті 4 Закону №3543-ХІІ, з моменту оголошення мобілізації (крім цільової) чи введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях настає особливий період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій.

На час особливого періоду дія будь-яких прийнятих до настання цього періоду нормативно-правових актів, що передбачають скорочення чисельності, обмеження комплектування або фінансування Збройних Сил України, інших військових формувань чи правоохоронних органів спеціального призначення, зупиняється.

За нормами частини другої статті 2 Закону №2232-ХІІ проходження військової служби здійснюється: громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом; іноземцями та особами без громадянства - у добровільному порядку (за контрактом) на посадах, що підлягають заміщенню військовослужбовцями рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил України.

Підстави звільнення з військової служби передбачені статтею 26 Закону №2232-XII.

Так, відповідно до підпункту "г" пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону №2232-XII військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби під час воєнного стану через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу): у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.

З матеріалів справи слідує, що згідно висновку КНП "Золотопотіцького центру первинної допомоги" Золотопотіцької селищної ради від 30.03.2023 ОСОБА_3 (матір дружини позивача) рекомендовано соціальні послуги: отримання соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі від фізичної особи (арк. справи 16).

Відповідно до висновку ЛКК від 30.03.2023 ОСОБА_3 (матір дружини позивача) за станом здоров`я нездатна до самообслуговування і потребує постійного стороннього догляду, терміном на 12 місяців (арк. справи 15).

Згідно з довідкою Золотопотіцької селищної ради Чортківського району Тернопільської області від 04.04.2023 №48, ОСОБА_3 (матір дружини позивача) відповідно до висновку ЛКК №080-2/0 від 30.03.2023 дійсно не може самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребує стороннього догляду (арк. справи 17).

Дані висновки та довідка були долучені позивачем до рапорта про звільнення зі служби за мобілізацією в Збройних Силах України за підпунктом "г" пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону №2232-XII у зв`язку зі необхідності здійснення постійного догляду за матір`ю дружини позивача, однак відповідач не погодив відповідний рапорт з підстав того, що належним документом, який підтверджує необхідність стороннього догляду за особою, яка досягла 18-ти річного віку, є висновок медико-соціальної експертної комісії, а не висновок лікарсько-консультативної комісії.

Отже, предметом спірних правовідносин є допустимість висновку КНП "Золотопотіцького центру первинної допомоги" Золотопотіцької селищної ради від 30.03.2023 та висновку ЛКК від 30.03.2023 згідно яких матір дружини позивача ОСОБА_3 потребує постійного стороннього догляду та, відповідно, його звільнення зі служби за сімейними обставинами.

Постановою КМУ "Про затвердження переліку сімейних обставин та інших поважних причин, що можуть бути підставою для звільнення громадян з військової служби та із служби осіб рядового і начальницького складу" від 12.06.2013 №413 передбачено, що військовослужбовці, крім військовослужбовців строкової військової служби, та особи рядового і начальницького складу на їх прохання можуть бути звільнені з військової служби та із служби осіб рядового і начальницького складу через такі сімейні обставини та інші поважні причини: необхідність постійного стороннього догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії для осіб віком понад 18 років чи лікарсько-консультативної комісії для осіб до 18 років.

Положення про медико-соціальну експертизу, затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 3 грудня 2009 року №1317, яке визначає процедуру проведення медико-соціальної експертизи хворим, що досягли повноліття, потерпілим від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, особам з інвалідністю (далі - особи, що звертаються для встановлення інвалідності) з метою виявлення ступеня обмеження життєдіяльності, причини, часу настання, групи інвалідності, а також компенсаторно-адаптаційних можливостей особи, реалізація яких сприяє медичній, психолого-педагогічній, професійній, трудовій, фізкультурно-спортивній, фізичній, соціальній та психологічній реабілітації.

Підпунктом 1 пункту 11 Положення визначено, що міські, міжрайонні, районні комісії визначають ступінь обмеження життєдіяльності осіб, що звертаються для встановлення інвалідності, потребу в сторонньому нагляді, догляді або допомозі, реабілітації, реабілітаційний потенціал, групу інвалідності, причину і час її настання, професію, з якою пов`язане ушкодження здоров`я, а також ступінь втрати професійної працездатності (у відсотках) працівників, які одержали ушкодження здоров`я, пов`язане з виконанням ними трудових обов`язків.

В свою чергу, відповідно до пункту 4 розділу IV Порядку організації експертизи тимчасової втрати працездатності, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 09.04.2008 №189, який зареєстрований в Міністерстві юстиції України 02.06.2021 за №731/36353, лікарсько-консультативна комісія видає висновки або рекомендації щодо догляду за дитиною до досягнення нею шестирічного віку, а в разі, коли дитина хвора на цукровий діабет I типу (інсулінозалежний) - до досягнення дитиною 16-річного віку.

З проведеного ретельного аналізу наведених нормативно-правових актів в контексті розподілення повноважень між ЛКК та МСЕК, суд приходить до висновку, що необхідність постійного стороннього догляду за хворою дружиною (чоловіком), а також батьками своїми чи дружини (чоловіка) підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії. В той же час, необхідність постійного стороннього догляду за хворою дитиною підтверджується висновком лікарсько-консультативної комісії.

Аналогічні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 30.09.2019 у справі справа №814/76/16, адміністративне провадження №К/9901/6722/18. Відповідно до вимог частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

За таких обставин, норми Закону №2232-XII та Постанови КМУ №413 не містять конфлікту щодо їх змісту, оскільки положення Постанови конкретизують суб`єкт, який видає медичний висновок у залежності від віку особи, яка потребує стороннього догляду.

В даному випадку, для підтвердження необхідності стороннього догляду за матір`ю дружини - ОСОБА_3 , позивачу слід було надати саме висновок медико-соціальної експертної комісії.

З огляду на зазначене, подані позивачем разом з рапортом про звільнення висновок КНП "Золотопотіцького центру первинної допомоги" Золотопотіцької селищної ради від 30.03.2023 та висновок ЛКК від 30.03.2023 не є належними підтверджуючими документами для звільнення зі служби за мобілізацією в Збройних Силах України за підпунктом "г" пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону №2232-XII.

Таким чином, на час розгляду даної справи в суді, зважаючи на наявні у матеріалах справи докази, суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання за позивачем права на звільнення зі служби в Збройних Силах України через сімейні обставини, а саме, через необхідність постійного стороннього догляду за матір`ю дружини позивача.

Решта доводів позивача висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують.

Згідно ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); добросовісно; розсудливо.

Відповідно до ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Згідно ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ч. 1 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд, з урахуванням вимог встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, виходячи з системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню.

Керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Військова частина НОМЕР_2 Міністерства оборони України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до частини першої статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Згідно із статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повне судове рішення складено 29 вересня 2023 року.

Реквізити учасників справи:

позивач:

- ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_8 );

відповідач:

- Військова частина НОМЕР_1 (місцезнаходження: АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_9 );

третя особа:

- Військова частина НОМЕР_2 (місцезнаходження: АДРЕСА_3 , код ЄДРПОУ НОМЕР_10 ) .

Головуючий суддя Баб`юк П.М.