Справа № 520/24347/23
Суддя: Сліденко А.В.
Дата ухвалення: 2023-10-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

про повернення позовної заяви

02 жовтня 2023 р. справа № 520/24347/23
Cуддя Харківського окружного адміністративного суду Сліденко А.В., розглянувши питання прийняття до розгляду позову Товариства з обмеженою відповідальністю "АВЕНЮ СІМ" (далі за текстом - позивач, заявник) до Черкаської митниці про 1) визнання протиправним та скасування рішення про коригування митної вартості №UA902020/2022/000015/2 від 13.12.2022; 2) визнання протиправним та скасування рішення про коригування митної вартості №UA902020/2022/000016/2 від 13.12.2022; 3) визнання протиправним та скасування рішення про коригування митної вартості №UA902020/2022/000017/2 від 14.12.2022; 4) визнання протиправним та скасування рішення про коригування митної вартості №UA902020/2022/000018/2 від 26.12.2022,

встановив:

Ухвалою від 05.09.2023 р. позов було залишено без руху у зв`язку із наявністю недоліків в оформленні у вигляді ознак звернення до суду із пропуском строку згідно з ч. 2 ст. 122 КАС України.

Предметом спору у справі є рішення Черкаської митниці ДМС України про коригування митної вартості №UA902020/2022/000015/2 від 13.12.2022; №UA902020/2022/000016/2 від 13.12.2022; №UA902020/2022/000017/2 від 14.12.2022; №UA902020/2022/000018/2 від 26.12.2022.

У спірних правовідносинах заявником під час процедур митного оформлення використовувались засоби телекомунікаційного зв"язку із суб"єктом владних повноважень, а тому про факт прийняття суб"єктом владних повноважень перелічених вище рішень та відповідно про факт порушення власного права заявник повинен був довідатись не пізніше календарної дати прийняття правових актів індивідуальної дії суб"єкта владних повноважень.

Враховуючи положення ч. 2 ст. 122 КАС України, строк звернення до суду щодо оскарження вказаних рішень сплинув - 13.06.2023р., 14.06.2023р. та 26.06.2023р.

До суду з даним позов позивач звернувся - 04.09.2023, сформувавши позов за допомогою функціоналу системи "Електронний суд", тобто з порушенням шестимісячного строку звернення до суду, що позивачем визнано у позовній заяві.

У якості причин пропущення строку зазначав, що внаслідок запровадження воєнного стану персонал перебуває поза межами міста Харкова, у зв`язку з чим збір документів і доказів, підготовка позову займає істотно більше часу.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 05.09.2023р. ці мотиви заявника були визнані неповажними причинами пропуску строку на звернення до суду.

У поданій 18.09.2023 новій заяві представник позивача фактично наполягає, що викладені у первісній заяві доводи є достатніми для визнання поважною причини пропуску строку звернення до суду.

Вирішуючи питання поважності причин несвоєчасного подання позову, суд виходить із таких підстав та мотивів.

За змістом п.9 ч.3 ст.2, ч.2 ст.44, ч.1 ст.45 КАС України учасники справи повинні діяти сумлінно, тобто проявляти добросовісне ставлення до власних прав і здійснювати реалізацію цих прав таким чином, щоб забезпечити неухильне та своєчасне (без суттєвих затримок та зайвих зволікань) виконання обов`язків, встановлених законом або судом, зокрема, і стосовно дотримання строку звернення до адміністративного суду.

Такий висновок цілком корелюється із правовою позицією постанови Верховного Суду від 21.05.2020 у справі №826/22361/15 та постанови Верховного Суду від 28.02.2023р. у справі №807/627/16.

За правилами ч.1 ст.122 і ч.2 ст.122 КАС України позов може бути подано у межах строку звернення до суду, встановленого законом, а перебіг згаданого строку розпочинається з дня коли особа дізналась або повинна була дізнатися про порушення власних прав (інтересів).

З положень наведених норм процесуального закону витікає, що законодавець виходить не тільки з факту безпосередньої обізнаності особи про факти порушення власних прав (інтересів), а й об`єктивної можливості особи знати про існування таких фактів, а тому застосовану законодавцем конструкцію «повинна була дізнатись» слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення власних прав (інтересів).

Такий висновок цілком корелюється із правовою позицією постанови Верховного Суду від 31.03.2021р. по справі №520/3047/2020 та постанови Верховного Суду від 28.02.2023р. у справі №807/627/16.

При цьому, згідно з правовою позицією постанови Великої Палати Верховного Суду від 27.07.2023р. у справі №990/154/22: 1) порівняльний аналіз словоформ «дізналася» та «повинна була дізнатися» дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх прав. Незнання про порушення через неналежну реалізацію своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду; 2) Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності в публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними. Тривалість строку звернення до суду не змінюється залежно від того, коли було реалізоване право на позов.

Згідно з ч.1 ст.118 КАС України процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом.

Відповідно до ч.1 ст.121 та ч.1 ст.123 КАС України умовою для поновлення пропущеного процесуального строку є поважність причини, котра зумовила такий стан практичної реалізації процесуального права чи обов`язку.

Тому до кола поважних причин пропуску процесуального строку можуть бути віднесені реально існуючі обставини фактичної дійсності, які не залежать від внутрішньої волі заінтересованої особи, мали місце протягом перебігу пропущеного строку і створюють істотні та обєктивно непереборні чи нездоланні перешкоди або труднощі у виконанні конкретної процесуальної дії у межах встановленого законом проміжку часу, у тому числі і дії з подання позову.

Такий висновок цілком корелюється із правовою позицією постанови Верховного Суду від 21.04.2021р. у справі №640/25046/19 та постанови Верховного Суду від 06.04.2023р. у справі №320/7204/21.

Докази існування цих обставин відповідно до ч.1 ст.77, ч.2 ст.79, ч.1 ст.123, ч.2 ст.123, ч.4 ст.161, ч.6 ст.161 КАС України повинні бути подані до суду разом із позовом, бо на етапі відкриття провадження у справі у суду відсутні повноваження витребовувати будь-які докази.

Такий висновок цілком корелюється із правовою позицією постанови Верховного Суду від 31.03.2021р. по справі №520/3047/2020 та постанови Верховного Суду від 19.12.2022р. у справі №420/13281/20, де указано, зокрема, що суд вивчає лише ті докази, що надійшли разом з позовною заявою.

Отже, на стадії вирішення питання про прийняття позову до розгляду суд досліджує та оцінює саме надані позивачем докази виключно у контексті подання позову із дотриманням вимог ч.2 ст.122, ч.1 ст.123, ч.6 ст.161, ч.1 ст.169, ч.2 ст.171 КАС України.

У силу правового висновку п.20 постанови Верховного Суду від 07.12.2022р. у справі №420/4995/21 під час вирішення питання про дотримання особою, яка звернулася до суду з адміністративним позовом, встановленого строку звернення з`ясуванню підлягають наступні обставини, а саме: - за захистом якого порушеного права особа звернулася до суду; - коли особа дізналася про порушення своїх прав (чи дотримано строк з дати обізнаності); - коли вона повинна була дізнатися про їх порушення; - чи мала вона можливість дізнатися про порушення своїх прав; - наявність поважних причин, які об`єктивно заважали дізнатись про порушення своїх прав чи звернутися з позовом до суду.

Тлумачення змісту абз.1 ч.2 ст.122 КАС України викладено також і в постанові Верховного Суду від 20.04.2022р. у справі №807/627/16, відповідно до якої неможливість точного встановлення дня обізнаності особи з порушенням власних прав зумовлює обчислення строку з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод чи інтересів). При цьому "повинна" слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо вона знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

При цьому суд зважає, що за правовою позицією, сформульованою у постанові Верховного Суду від 14.09.2023р. у справі №520/12477/22: 1) поновлення встановленого процесуальним законом строку для звернення до адміністративного суду здійснюється у розумних межах та лише у виняткових, особливих випадках, виключно за наявності обставин об`єктивного і непереборного характеру (підтверджених доказами), які істотно ускладнили або унеможливили своєчасну реалізацію права звернення до адміністративного суду за захистом порушених прав, свобод або законних інтересів.; 2) Порівняльний аналіз словоформ «дізналася» та «повинна була дізнатися» дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх прав. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.; 3) Для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час, коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів. Позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів. При зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом шести місяців від дати порушення його прав, свобод чи інтересів чи в інший визначений законом строк звернення до суду. В той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання такою особою строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.; 4) Суд наголошує, що поважними причинами пропуску строку звернення до суду можуть бути визнані лише ті обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи та пов`язані з дійними істотними перешкодами та труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами. Суд вважає, що чітко визначені та однакові для всіх учасників справи строки звернення до суду, здійснення інших процесуальних дій є гарантією забезпечення рівності сторін та інших учасників справи, а для цього має бути також виконано умову щодо недопустимості безпідставного поновлення судами пропущеного строку.

Стосовно усіх обставин дії правового режиму воєнного стану суд зазначає, що у рішенні Конституційного Суду України (Другий сенат) від 12.10.2022р. №7-р(ІІ)/2022 та у рішенні Конституційного Суду України (Другий сенат) від 06.04.2022р. №1-р(ІІ)/2022 констатовано початок агресії Російської Федерації проти України - 20.02.2014р. та набуття цією агресією повномасштабного характеру - 24.02.2022р.

Суд повторно змушений зауважити, що тлумачення застосованих законодавцем підходів до впливу наслідків згаданої вище збройної агресії (Закон України від 15.03.2022р. №2123-ІХ) на строки звернення до суду не дозволяє кваліфікувати цю обставину безвідносно до фактичних обставин конкретної життєвої ситуації у якості поважної причини пропуску строку на звернення до суду.

Постанова Верховного Суду від 10.01.2023р. у справі №640/3489/21 містить правові висновки про те, що: 1) введення воєнного стану може бути визнано судом поважною причиною пропуску відповідного процесуального строку або його продовження за умови, якщо пропуск строку знаходиться в прямому причинному зв`язку з такою обставиною. Сам по собі факт запровадження воєнного стану в Україні не є безумовною підставою для поновлення процесуального строку, а тому це питання має вирішуватися в кожному конкретному випадку з урахуванням доводів, наведених у заяві та обставин, які існували та об`єктивно перешкоджали вчиненню процесуальних дій.; 2) при оцінці поважності причин пропуску процесуального строку з причини введення воєнного стану в Україні додатково слід брати до уваги, зокрема: територіальне місцезнаходження суду, порядок його функціонування; місце проживання (місцезнаходження) заявника; ведення на відповідній території бойових дій або розташування у безпосередній близькості до такої території, посилення ракетних обстрілів у відповідний проміжок часу, що об`єктивно створювало реальну небезпеку для життя учасників процесу; тривалість самого процесуального строку та час, який минув із дати завершення процесуального строку; наявність чи відсутність обставин, які об`єктивно перешкоджали конкретній особі реалізувати своє право (повноваження) у межах визначеного процесуального строку; поведінку особи, яка звертається з відповідним клопотанням, зокрема, чи вживала особа розумних заходів для того, щоб реалізувати своє право (повноваження) у межах процесуального строку та якнайшвидше після його закінчення (у разі наявності поважних причин його пропуску), та інші доречні обставини.

До того ж у постанові Верховного Суду від 29.09.2022р. по справі №500/1912/22 сформульована правова позиція, за якою сам факт запровадження воєнного стану в Україні без обґрунтування неможливості звернення до суду саме позивача у встановлені строки, у звязку із запровадженням такого, не може безумовно вважатись поважною причиною для безумовного поновлення цих строків.

Проте, ані у позові, ані у поданому на виправлення недоліків позову процесуальному документі заявником не викладено жодних юридично спроможних аргументів та не подано жодних доказів існування об`єктивних перепон/перешкод (істотних труднощів чи значних ускладнень) для вчинення процесуальної дії з подачі позову до суду в частині згаданих вище вимог у межах строку згідно з ч.2 ст.122 КАС України.

Так, предметом оскарження у справі №520/24347/23 є рішення Черкаської митниці ДМС України про коригування митної вартості №UA902020/2022/000015/2 від 13.12.2022р.; №UA902020/2022/000016/2 від 13.12.2022р.; №UA902020/2022/000017/2 від 14.12.2022р.; №UA902020/2022/000018/2 від 26.12.2022р.

Заявник дізнався про факт порушення власного права саме у дати винесення перелічених рішень суб"єкта владних повноважень і цих обставин не спростовую та не оскаржує.

Єдиним доводом заявника, наведеним на виправдання пропуску строку на звернення до суду є відсутність зовнішньоекономічних договорів, у межах яких були здійснені господарські операції з імпорту товару до України.

Між тим, заявником до матеріалів позову не приєднано взагалі жодних доказів про: знаходження оригіналу зовнішньоекономічного договору у м. Харків; зміну місцезнаходження заявника з міста Харків на місто Черкаси; подачу митних декларацій (за якими були прийняті оскаржені рішення з приводу коригування митної вартості) без зовнішньоекономічного договору; знаходження в розпорядженні заявника зовнішньоекономічного договору такого стану якості, який є явно та очевидно нечитабельним; штатний розклад заявника; відсутність працівників заявника у м. Харкові; хто із працівників заявника, у який період часу та у який спосіб прибув до міста Харкова; коли саме заявником було отримано оригінал чи копія зовнішньоекономічного договору.

Більше того у тексті позову заявником власне визнані обставини подання зовнішньоекономічних договорів (відсутністю яких в розпорядженні заявника обґрунтовано клопотання про поважність причин пропуску строку на звернення до суду) до митного органу під час подачі відповідних митних декларацій (NST0519AV-UA від 07.05.2019р., UVC0719AV-UA від 02.07.2019р., YUA0622 від 06.06.2022р.).

І при цьому, матеріали справи не містять ані доказів чи доводів про надання заявником органу митного контролю зовнішньоекономічних договорів NST0519AV-UA від 07.05.2019р., UVC0719AV-UA від 02.07.2019р., YUA0622 від 06.06.2022р. (відсутністю яких заявник виправдовує пропуск строку на звернення до суду) неналежної якості, ані доказів та доводів про неможливість повторного використання копій цих же самих документів для вчасного подання позову.

Натомість, оскільки приписи ст. 257 Митного кодексу України унеможливлюють проведення процедури митного оформлення товару за імпортом без подання до суб"єкта владних повноважень електронних документів (у тому числі і зовнішньоекономічних договорів (NST0519AV-UA від 07.05.2019р., UVC0719AV-UA від 02.07.2019р., YUA0622 від 06.06.2022р.), то сам факт винесення суб"єктом владних повноважень оскаржених рішень без жодних зауважень до технічних властивостей поданих до митного оформлення документів засвідчує юридичну неспроможність доводу заявника про відсутність фізичної змоги звернення до суду через відсутність зовнішньоекономічних договорів належної якості.

Тому суд змушений кваліфікувати цей довід заявника (пропуск строку звернення до суду через відсутність копій зовнішньоекономічних договорів NST0519AV-UA від 07.05.2019р., UVC0719AV-UA від 02.07.2019р., YUA0622 від 06.06.2022р. належної якості та вибуття працівника заявника до міста Харкова у відрядження з метою пошуку оригіналів зовнішньоекономічних договорів (NST0519AV-UA від 07.05.2019р., UVC0719AV-UA від 02.07.2019р., YUA0622 від 06.06.2022р.) у якості недоведеного належними та достатніми доказами та непереконливого аргументу.

Стосовно доводу заявника про звернення із вимогою про визнання протиправними та скасування рішень Черкаської митниці ДМС України про коригування митної вартості №UA902020/2022/000015/2 від 13.12.2022р.; №UA902020/2022/000016/2 від 13.12.2022р.; №UA902020/2022/000017/2 від 14.12.2022р.; №UA902020/2022/000018/2 від 26.12.2022р. у межах справи №520/17763/23 суд зазначає, що у цій справі заявником також було допущено несвоєчасне звернення до суду.

При цьому на виконання вимог ухвали Харківського окружного адміністративного суду від 13.07.2023р. у справі №520/17763/23 заявник не подав належно підписаного процесуального документа про поновлення строку на звернення до суду, а тому ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 24.08.2023р. у справі №520/17763/23 позов у цій частині вимог було повернуто.

Отже, неусунення недоліків в оформленні позову у справі №520/17763/23 спричинено недбалістю самого заявника, що не може бути виправданням пропуску строку на звернення до суду.

В ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 20.10.2022р. у справі №9901/462/21 сформульовані правові позиції, у силу яких учасники справи повинні вчасно, сумлінно, в належний спосіб використовувати всі наявні в них засоби та можливості, передбачені законодавством, з метою запобігання невиправданим зволіканням під час виконання своїх процесуальних обов`язків.

Підсумовуючи викладені вище міркування, суд доходить до переконання про те, що відсутність об"єктивних даних про знаходження оригіналів зовнішньоекономічних договорів у місті Харкові, відсутність об"єктивних даних про вибуття працівників заявника у відрядження із міста Черкаси до міста Харкова з метою пошуку оригіналів зовнішньоекономічних договорів у поєднанні із визнаним самим заявником фактом наданням копій цих же самих договорів суб"єкту владних повноважень у межах процедур митного оформлення товару (за наслідками яких і були винесені оскаржені рішення) у силу правових висновків постанови Верховного Суду від 29.09.2022р. по справі №500/1912/22 (де указано, що при застосуванні процесуальних норм судам слід уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до нівелювання процесуальних вимог закону) унеможливлює поновлення пропущеного строку звернення до суду, позаяк усупереч ч.6 ст.161 КАС України на підтвердження відображених у відповідному процесуальному документі доводів заявником взагалі не подано жодного доказу.

Окрім того, на противагу використаним заявником доводам поважності причин пропуску строку звернення до суду, суд зважає, що здатність платника податків реально провести господарські операції з імпорту товару на митну територію України у грудні 2022р. та обумовлена змістом норм Митного кодексу України обов`язковість існування саме у фізичному розпорядженні платника податків (або декларанта платника податків) усіх документів, необхідних для оформлення митної декларації (у тому числі і зовнішньоекономічного договору) явно, очевидно та беззаперечно доводить необґрунтованість аргументів заявника, котрий фізично зміг оформити митну декларацію та провести господарську операцію з імпорту, але начебто не зміг при цьому забезпечити подання позову, у тому числі згідно з ч.1 ст.25 КАС України до Черкаського окружного адміністративного суду за місцем знаходження відповідача - Черкаської митниці ДМС України, тобто поза межами ведення бойових дій унаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.

Таким чином, суд доходить до переконання про те, що заявник не подав до суду доказів існування поважних причин непереборної дії, котрі б не залежали від власної вільної волі заявника на невідкладне звернення до суду.

Відсутність поданих заявником на вимогу суду доказів поважності причин пропуску строку звернення до суду згідно з ч.2 ст.123, ч.6 ст.161, п.1 ч.4 ст.169 КАС України зумовлюють прийняття процесуального рішення про повернення позову.

Керуючись ст.ст.8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст.4-12, 118, 121-123, 160, 169, 161, 171, 173, 241-243, 248, 256, 295 КАС України, суд

ухвалив:

1. Заяву про поновлення пропущеного строку звернення до суду від 18.09.2023р. - залишити без задоволення.

2. Вимоги ухвали суду від 05.09.2023р. по справі №520/24347/23 - визнати невиконаними.

3. Позов - повернути.

4. Роз`яснити, що повернення позову не позбавляє права повторного звернення. 5. Копію ухвали надіслати заявникові.

6. Роз`яснити, що рішення підлягає оскарженню шляхом подання апеляційної скарги у строк згідно з ч. 1 ст. 295 КАС України, тобто протягом 15 днів з дати складення повного судового рішення, а набирає законної сили відповідно до ст. 256 КАС України, тобто негайно після підписання.

Суддя А.В. Сліденко