Справа № 160/15475/23
Суддя: Кучма Костянтин Сергійович
Дата ухвалення: 2023-09-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі: головуючого - судді Кучми К.С., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,
Позивач звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою, в якій просить:
- визнати протиправною бездіяльність ВЧ НОМЕР_1 , що полягає у відмові звільнення його з військової служби на підставі ст.26 Закону Україна "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 р. №2232-ХІІ як військовослужбовця на утриманні і вихованні якого перебуває троє неповнолітніх дітей віком до 18 років, на підставі рапорту від 16.04.2023 року вх.№268;
- зобов`язати ВЧ НОМЕР_1 звільнити його з військової служби Збройних Сил України на підставі положення ст.26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" через сімейні обставини, у зв`язку з тим, що на його утриманні перебувають троє неповнолітніх дітей віком до 18 років.
В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначено, що позивач має на утриманні трьох дітей віком до 18 років, у зв`язку з чим ним подано відповідачу рапорт про звільнення з військової служби за сімейними обставинами. Однак, листом від 24.04.2023 року №1269 відповідач повідомив позивача про відсутність підстав для звільнення його з військової служби на підставі підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу". Позивач не погоджується з такою бездіяльністю відповідача щодо відмови у звільненні його з військової служби, а тому звернувся до суду із цією позовною заявою за захистом своїх порушених прав.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10.07.2023 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі. Призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.
На виконання вимог ухвали суду, 24.08.2023 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що позивач не має законних підстав для звільнення з військової служби за сімейними обставинами з підстав перебування на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років. Так, згідно із інформацією зазначеної у позовній заяві, після розірвання шлюбу діти його дружини залишились проживати з нею, а батько, ОСОБА_2 був зобов`язаний до сплати аліментів на підставі виконавчого листа, виданого Баглійським районним судом м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 19.11.2012 року у справі №404/7650/12. Оскільки позивач не надав будь-яких доказів про смерть, або позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , слідує, що батько ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 виконав і продовжує виконувати свої обов`язки по утриманню своїх неповнолітніх дітей, як то і передбачено ст.180 СК України і у матері вказаних дітей ОСОБА_5 , як стягувана аліментів, відсутні матеріальної претензії до боржника, тобто батька дітей ОСОБА_2 .
Відповідно до підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", підставою для звільнення з військової служби є перебування на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років. Тобто поняття "виховання" та "утримання" є двома різними поняттями виділені та розмежовані законодавцем. На підставі вищевикладеного, враховуючи, що позивачем не було надано доказів, які підтверджують перебування на його утриманні трьох і більше дітей віком до 18 років, законних підстав для звільнення останнього з військової служби під час воєнного стану на підставі пп."г" п.2 ч.4 ст.26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", немає, що є підставою для відмови у задоволенні позову повністю.
Дослідивши матеріали справи, враховуючи позицію позивача, викладену у позовній заяві, позицію відповідача, викладену у відзиві на позовну заяву, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному та об`єктивному розгляді обставин справи, суд встановив наступні обставини справи.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 прийнятий за мобілізаційною потребою та зарахований до штату ВЧ НОМЕР_1 на підставі наказу командира ВЧ НОМЕР_1 №31 від 26.0.2022 року.
16.04.2023 року ВЧ НОМЕР_1 зареєстровано рапорт ОСОБА_1 про звільнення з військової служби у Збройних Силах України на підставі ст.26 "Про військовий обов`язок і військову службу" з підстав утримання трьох неповнолітніх дітей, які проживають разом з ним: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
До вказаного рапорту позивач надав: копію паспорту громадянина України; копію картки платника податків; копію паспорта громадянина України ОСОБА_7 ; копію витягу з реєстру територіальної громади на ім`я ОСОБА_7 ; копію свідоцтва про народження ОСОБА_3 ; копію витягу з реєстру територіальної громади на ім`я ОСОБА_3 ; копію свідоцтва про народження ОСОБА_4 ; копію витягу з реєстру територіальної громади на ім`я ОСОБА_4 ; копію свідоцтва про народження ОСОБА_6 ; копію витягу з реєстру територіальної громади на ім`я ОСОБА_6 ; копію свідоцтва про шлюб з першим чоловіком ОСОБА_2 ; копію рішення Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська від 30.11.2012 року про розірвання шлюбу; копію рішення Заводського районного суду м.Дніпродзержинська від 13.01.2023 року про розірвання шлюбу; копія свідоцтва про шлюб.
У відповіді від 24.04.2023 року №1268 відповідач повідомив позивача про відмову у задоволенні його рапорту від 16.04.023 року стосовно звільнення з військової служби. Вказана відмова мотивована тим, що у позивача на вихованні знаходяться троє дітей, а на утриманні лише ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що не є підставою для звільнення з військової служби.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд враховує наступне.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 року №2232-XII (далі - Закон №2232-ХІІ в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), частиною першою статті 1 якого передбачено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Частиною третьою статті 1 Закону №2232-ХІІ передбачено, що військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.
Від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом (частина п`ята статті 1 Закону №2232-ХІІ).
З 24.02.2022 року відповідно до Закону України від 12.05.2015 р. №389-VIII "Про правовий режим воєнного стану" в Україні введено режим воєнного стану, який діє й на час розгляду справи судом.
Підстави звільнення з військової служби встановлені статтею 26 Закону №2232-ХІІ, підпунктом г) пункту 2 частини четвертої якої встановлено, що військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах під час воєнного стану через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу):
у зв`язку з вихованням дитини з інвалідністю віком до 18 років;
у зв`язку з вихованням дитини, хворої на тяжкі перинатальні ураження нервової системи, тяжкі вроджені вади розвитку, рідкісні орфанні захворювання, онкологічні, онкогематологічні захворювання, дитячий церебральний параліч, тяжкі психічні розлади, цукровий діабет I типу (інсулінозалежний), гострі або хронічні захворювання нирок IV ступеня, дитини, яка отримала тяжку травму, потребує трансплантації органа, потребує паліативної допомоги, що підтверджується документом, виданим лікарсько-консультативною комісією закладу охорони здоров`я в порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, але якій не встановлено інвалідність;
у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я;
у зв`язку з наявністю дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю та/або одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи;
у зв`язку з необхідністю здійснення опіки над особою з інвалідністю, визнаною судом недієздатною;
у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю I групи;
у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю II групи або за особою, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд;
військовослужбовці-жінки - у зв`язку з вагітністю;
військовослужбовці-жінки, які перебувають у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а також якщо дитина потребує домашнього догляду тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку;
один із подружжя, обоє з яких проходять військову службу і мають дитину (дітей) віком до 18 років;
військовослужбовці, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років;
перебування на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років.
Виходячи з вищезазначених норм, підставою для звільнення з військової служби під час воєнного стану є, зокрема, перебування на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років.
Отже, предметом доказування в цій справі є доведеність факту перебування на утриманні позивача трьох і більше дітей віком до 18 років та, як наслідок, наявність підстав для звільнення його з військової служби під час воєнного стану.
Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, позивач є батьком неповнолітньої ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , отже, вона перебуває на його утриманні.
Разом з тим, твердження позивача про те, що на його утриманні також перебувають неповнолітні діти його дружини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , суд відхиляє з огляду на наступне.
Частиною третьою статті 11 Закону України "Про охорону дитинства" від 26.04.2001 №2402-ІІІ (далі - Закон №2402-ІІІ) встановлено, що батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.
За змістом частин першої та другої статті 15 Закону №2402-ІІІ дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів.
Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.
Відповідно до частин першої та другої статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.
Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
За приписами частин першої - третьої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті.
Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.
Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.
Аналізуючи вищенаведені норми чинного законодавства, слід дійти висновку про те, що батько неповнолітніх ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , шлюб якого з їх матір`ю розірвано, зобов`язаний брати участь у їх вихованні та утриманні своїх дітей.
При цьому позивач, який не є батьком цих дітей, не несе обов`язку щодо їх утримання, позаяк такий обов`язок за ним законодавчо відсутній і утримання вказаних дітей він може здійснювати лише з власної волі.
Оскільки позивач не надав суду доказів того, що він є опікуном чи усиновителем неповнолітніх дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та має законодавчо встановлені обов`язки щодо них, в тому числі обов`язок по їх утриманню, тому підстави вважати, що на його утриманні перебуває троє неповнолітніх дітей, відсутні.
Отже, враховуючи неподання ОСОБА_1 до рапорту від 16.04.2023 року документів, які підтверджують факт перебування на його утриманні трьох і більше неповнолітніх дітей, відповідач правомірно відмовив йому у звільненні з військової служби під час дії воєнного стану на підставі підпункту "г" пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону №2232-ХІІ.
Відповідно до частини першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Абзацами першим та другим частини другої статті 77 КАС України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.
Отже, покладений на суб`єктів владних повноважень тягар доказування правомірності їхніх рішень, дій чи бездіяльності не звільняє позивача від обов`язку довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.
Відповідач як суб`єкт владних повноважень довів суду наявність правових підстав для відмови у задоволенні рапорту Кіфорак О.А. про звільнення його з військової служби під час дії воєнного стану.
Суд також застосовує позицію ЄСПЛ, сформовану в пункті 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) №303-A, пункт 29).
Відповідно до ч.2 ст.2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Частиною 1 ст.9 КАС України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
В силу частини першої статті 72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Відповідно до ч.3 ст.90 КАС України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
З урахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та безпідставними, з огляду на що в задоволенні позову слід відмовити повністю.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.
В силу п.12 ч.1 ст.5 Закону України "Про судовий збір" позивач звільнений від сплати судового збору за подання позовної заяви.
Відповідно до ч.1 ст.7 Закону України "Про судовий збір" сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.
Враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору, внесений ним судовий збір у розмірі 1 073,60 грн., підлягає поверненню за його клопотанням.
На підставі викладеного, та керуючись ст.ст.8, 9, 72, 77, 132, 139, 241-246, 250, 262 КАС України, суд,
Відмовити повністю у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_2 ) до Військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України та може бути оскаржене в порядку та у строки, встановлені ст.ст.295, 297 КАС України.

Суддя К.С. Кучма