Справа № 600/3286/23-а
Суддя: Лелюк Олександр Петрович
Дата ухвалення: 2023-10-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2023 р. м. Чернівці Справа № 600/3286/23-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Лелюка О.П., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання протиправним й скасування рішення та зобов`язання вчинити дії,

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання протиправним й скасування рішення та зобов`язання вчинити дії.

Позивач просить суд (згідно позовної заяви у новій редакції):

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області №14 від 23.01.2023р. про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» із зниженням пенсійного віку;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області призначити та виплачувати ОСОБА_1 з 30.10.2022 року пенсію за віком на пільгових умовах зі зменшенням пенсійного віку на підставі статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Позов обґрунтовано тим, що відповідачем протиправно відмовлено позивачу у призначенні пенсії із зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» як особі, яка постійно проживала або постійно проживає чи постійно працювала або постійно працює у зоні посиленого радіологічного контролю. Враховуючи наявність у позивача посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи (категорія 4) видного 08 лютого 1993 року, наведене підтверджує той факт, що вона з моменту аварії на ЧАЕС та станом на 01 січня 1993 року постійно проживала у зоні посиленого радіоекологічного контролю не менше 4 років, що дає право на призначення їй пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку. На думку позивача, нею було надано всі необхідні документи для призначення їй пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку.

Ухвалою суду від 31 травня 2023 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні); встановлено строк для подання відзиву на позовну заяву; витребувано матеріали розгляду заяви позивач про призначення пенсії.

Головне управління Пенсійного фонду в Рівненській області, заперечуючи проти позовних вимог, подало до суду відзив на позовну заяву, в якому вказано про те, що документами, поданими ОСОБА_1 підтверджено, що особа станом на 01.01.1993 року проживала або працювала у зоні посиленого радіологічного контролю 3 роки 5 місяців 20 днів. Водночас період з 16.10.1988 по 12.07.1989 не зарахований до періоду проживання у зоні посиленого радіоактивного по довідці №636 від 22 грудня 2022 року, оскільки позивач в зазначений період навчалася на денній формі навчання в іншому місті, яке не відноситься до зони посиленого радіоекологічного контролю. Даних, що позивач була переведена на заочну форму навчання, немає. Також вказано, що у позивача відсутнє право на застосування початкової величини зниження пенсійного віку 2 роки, адже не підтверджено період постійного проживання або постійної роботи у зоні посиленого радіоекологічного контролю з моменту аварії з 26.04.1986 по 31.07.1986 року. Враховуючи наведене, немає підстав для призначення позивачу пенсії за віком із зниженням пенсійного віку як потерпілому від Чорнобильської катастрофи четвертої категорії, оскільки не підтверджено період проживання (роботи) у зоні посиленого радіоекологічного контролю не менше 4 років станом на 01.01.1993 року.

Дослідивши наявні матеріали, всебічно та повно з`ясувавши всі обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 , в селі Ставчани Кіцманського району Чернівецької області, що підтверджується копією свідоцтва про народження серія НОМЕР_1 виданого Ставчанською сільрадою Кіцманського району Чернівецької області 17 листопада 1967 року.

08 лютого 1993 року ОСОБА_1 видано посвідчення громадянина (громадянки), який постійно проживає на території зони посиленого радіоекологічного контролю у 1986 році (категорія 4) серія НОМЕР_2 .

16 січня 2023 року позивач звернулася до органу Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії за віком.

Згідно доданої до відзиву розписки-повідомлення, до вказаної заяви було додано: паспорт, довідку про присвоєння ідентифікаційного номері, диплом серія НОМЕР_3 , довідки про заробітну плату, довідку №636 від 22.12.2022 року про місце проживання, документи, що підтверджують стаж, рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 29 серпня 2022 року у справі №718/1665/22, посвідчення постраждалого ЧАЕС, свідоцтво про народження, свідоцтва про народження дітей, свідоцтво про шлюб, трудова книжка серія НОМЕР_4 , пам`ятка пенсіонера.

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області №14 від 23 січня 2023 року, ОСОБА_1 відмовлено у призначенні пенсії за віком відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Не погоджуючись із вказаним рішенням, позивач звернулася до суду з цим позовом.

Вирішуючи спір, суд зазначає наступне.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною першою та другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частини першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Згідно змісту поданого ОСОБА_1 до адміністративного суду позову, його предметом є рішення пенсійного органу про відмову у призначенні позивачу пенсії за віком відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

З вказаного рішення вбачається, що пенсійним органом відмовлено ОСОБА_1 в призначенні пенсії за віком відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» із зниженням пенсійного віку, оскільки на даний час відсутнє право. При цьому зазначено і те, що початкова велична зниження пенсійного віку не застосовується, оскільки з моменту аварії по 31 липня 1986 року заявниця не проживала та постійно не працювала у вищезазначеній зоні. Додаткове зниження величини пенсійного віку на 1 рік.

Так, принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом визначено Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09 липня 2003 року №1058-IV (далі-Закон №1058-IV).

Згідно частини першої статті 26 Закону №1058-IV особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

Відповідно до частини першої статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28 лютого 1991 року № 796-XII (далі Закон №796-XI) особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу:

Частиною другою статті 55 Закону №796-XI передбачено, що потерпілі від Чорнобильської катастрофи особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні посиленого радіологічного контролю мають право на зниження пенсійного віку, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 4 років.

Початкова величина зниження пенсійного віку для вказаної категорії потерпілих від Чорнобильської катастрофи (2 роки) встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період. Додатково пенсійний вік може знижуватися ще на 1 рік із розрахунку за 3 роки проживання, роботи, але в сукупності не більше ніж на 5 років.

Згідно абзацу 10 частини другої статті 55 Закону №796-XI пенсійний вік за бажанням особи може бути знижено тільки за однією підставою, передбаченою цією статтею, якщо не обумовлено інше. При цьому відповідне зниження пенсійного віку, передбачене цією статтею, застосовується також до завершення періоду збільшення віку виходу на пенсію до 1 січня 2022 року.

Постановою Правління Пенсійного фонду України №22-1 від 25 листопада 2005 року затверджено Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", що зареєстровано в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 року за №1566/11846 (далі Порядок №22-1).

Відповідно до пункту 1.1 Порядку №22-1, зокрема, заява про призначення пенсії подається заявником до територіального органу Пенсійного фонду України.

Пунктом 2.1 розділу ІІ Порядку №22-1 визначено перелік документів, які додаються до заяви про призначення пенсії за віком.

У підпункті 7 пункту 2.1 розділу ІІ Порядку №22-1 визначено, що до заяви про призначення пенсії за віком серед іншого, додаються документи, які підтверджують право на призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку потерпілим від Чорнобильської катастрофи: 1) документи про період (періоди) проживання (роботи) на територіях радіоактивного забруднення, видані органами місцевого самоврядування (підприємствами, установами, організаціями), або довідка про евакуацію із зони відчуження у 1986 році, видана Волинською, Житомирською, Київською, Рівненською або Чернігівською облдержадміністраціями; 2) посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи (для осіб, які належать до категорії 4 постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи - за наявності) (при призначенні пенсії згідно зі статтею 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»).

Розділ IV Порядку регулює порядок приймання, оформлення та розгляд документів.

Як слідує з абзацу 1 пункту 4.1 Порядку №22-1 заяви, що подаються особами відповідно до цього Порядку, реєструються в електронному журналі звернень органу, що призначає пенсію.

Абзацами 2-3 пункту 4.2 Порядку №22-1 унормовано, що рішення за результатами розгляду заяви та поданих документів органом, що призначає пенсію, приймається не пізніше 10 днів після надходження заяви, підписується керівником органу, що призначає пенсію (іншою посадовою особою, визначеною відповідно до наказу керівника органу, що призначає пенсію, щодо розподілу обов`язків), та зберігається в електронній пенсійній справі особи.

Згідно пункту 4.7 Порядку №22-1 право особи на одержання пенсії установлюється на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів органом, що призначає пенсію.

Орган, що призначає пенсію, не пізніше 10 днів після винесення рішення видає або направляє адміністрації підприємства, установи, організації або особі повідомлення про призначення, відмову в призначенні, перерахунку, переведенні з одного виду пенсії на інший із зазначенням причин відмови та порядку його оскарження.

Отже, наведе свідчить про те, що у разі звернення особи із заявою про призначення пенсії за пенсійний орган зобов`язаний діяти згідно вказаного Порядку №22-1, зокрема, розглянути подані документи та прийняти обґрунтоване рішення щодо призначення або відмову у призначенні пенсії.

Поряд з цим суд зауважує і те, що рішення пенсійного органу про відмову у призначені особі пенсії є актом індивідуальної дії.

Загальними вимогами, які висуваються до актів індивідуальної дії, як акта правозастосування, є його обґрунтованість та вмотивованість, тобто наведення відповідним суб`єктом владних повноважень конкретних підстав його прийняття (фактичних і юридичних), а також переконливих і зрозумілих мотивів його прийняття.

Крім цього, в силу положень статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України та статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суд звертає увагу на те, що Європейський суд з прав людини у рішенні по справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), №37801/97, п. 36, від 01 липня 2003 року, вказує, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Враховуючи наведене та з огляду на положення частини другої статті 19 Конституції України та визначені у частині другій статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критерії оцінки рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, варто зазначити, що оскаржуване у цій справі рішення повинно ґрунтуватися на законі та бути обґрунтованим, тобто таким, що прийнято з урахуванням усіх обставин, які мають значення для прийняття такого виду рішень.

Втім, як вбачається з оскаржуваного рішення №14 від 23 січня 2023 року, в ньому не наведено обґрунтованих підстав для відмови ОСОБА_1 в призначенні пенсії за віком відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» із зниженням пенсійного віку.

Саме по собі твердження у вказаному рішенні: «оскільки на даний час відсутнє право» є необґрунтованими та неоднозначними.

При цьому в оскаржуваному рішенні не вказано, які саме документи, подані ОСОБА_1 разом із заявою від 16 січня 2023 року про призначення пенсії, були відхилені пенсійним органом як такі, що не давали підстав для висновку про наявність у неї умов, за яких Закон України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» встановлює для осіб право на призначення пенсії за віком із зниженням пенсійного віку.

Водночас суд звертає увагу на те, що доводи відзиву не узгоджуються із мотивами відмови у призначенні позивачу пенсії за віком, викладеними в рішенні №14 від 23 січня 2023 року.

Твердження у відзиві про не зарахування пенсійним органом періоду з 16.10.1988 по 12.07.1989 до періоду проживання ОСОБА_1 у зоні посиленого радіоактивного контролю на підставі рішення суду від 29 серпня 2022 року у справі №718/1665/22 та довідки №636 від 22 грудня 2022 року, не знайшли свого відображення у рішенні про відмову у призначенні пенсії №14 від 23 січня 2023 року.

З оскаржуваного позивачем рішення не вбачається, що саме вказаний період є спірним у відносинах між ОСОБА_1 та Головним управлінням Пенсійного фонду в Рівненській області; що саме не зарахування цього періоду проживання ОСОБА_1 у зоні посиленого радіоактивного контролю є ключовою (єдиною) підставою для відмови у призначенні їй пенсії за віком із зниженням пенсійного віку.

При цьому у відзиві зазначено: «документами підтверджено, що особа станом на 01.01.1993 року проживала або працювала у зоні посиленого радіологічного контролю 3 роки 5 місяців 20 днів».

Втім, такі твердження у рішенні №14 від 23 січня 2023 року відсутні, а у відзиві не зазначено, на підставі яких саме документів, поданих позивачем до заяви про призначення пенсії, пенсійний орган дійшов таких висновків.

Зазначене фактично унеможливило позивача, відносно якого прийнято оскаржуваний індивідуальний акт, дізнатися про дійсні та повні причини відмови у призначенні їй пенсії за віком та, у разі незгоди з такими, навести відповідне обґрунтування їх протиправності.

Зокрема, зі змісту позову вбачається, що наявність у ОСОБА_1 права на призначення пенсії за віком із зниженням пенсійного віку згідно Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» обґрунтоване тим, що вона має посвідчення громадянина (громадянки), який постійно проживає на території зони посиленого радіоекологічного контролю у 1986 році (категорія 4) серії НОМЕР_2 .

Однак в оскаржуваному рішенні №14 від 23 січня 2023 року відсутні твердження щодо неврахування (чи врахування) указаного посвідчення при вирішенні питання призначення позивачу пенсії за віком із зниженням пенсійного віку згідно Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Ні в оскаржуваній відмові, ні у відзиві на позов не вказано щодо помилковості тверджень позивача про наявність у неї права на пенсію за віком із зниженням пенсійного віку з огляду на наявність у неї вказаного посвідчення.

Невиконання суб`єктом владних повноважень законодавчо встановлених вимог щодо змісту, форми, обґрунтованості та вмотивованості акта індивідуальної дії призводить до його протиправності.

Враховуючи викладене, перевіряючи оскаржуване позивачем рішення суб`єкта владних повноважень на відповідність його критеріям, наведеним у частині другій статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, суд приходить до висновку, що при його прийнятті відповідач діяв не на підставі закону, який регулює спірні відносини; необґрунтовано, тобто без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття такого виду рішень; нерозсудливо; без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване оскаржуване рішення.

Згідно частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Статтею 72 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно статей 74 -76 Кодексу адміністративного судочинства України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до частини першої та другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Згідно частин першої третьої статі 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність вказаних вище доказів окремо, а також достатність і взаємний зв`язок цих доказів у їх сукупності, суд вважає, що відповідач не довів законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення про відмову у призначенні пенсії.

Викладене дає підстави для визнання судом протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області №14 від 23 січня 2023 року про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком.

Отже, позов в указаній частині підлягає задоволенню.

Поряд з цим, з огляду на необґрунтованість оскаржуваного рішення суб`єкта владних повноважень, вимога позивача про зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України у Рівненській області призначити та виплачувати їй пенсію за віком на пільгових умовах є передчасною, а тому задоволенню не підлягає.

Крім цього, суд зазначає, що статтею 245 Кодексу адміністративного судочинства України визначено повноваження суду при вирішенні справи. Так, відповідно до пункту 2 частини другої цієї статті у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

Відповідно до частини третьої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Отже, виходячи із зазначених положень статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України, враховуючи те, що позивачем оскаржуються індивідуальний акт, суд може відповідача у цій справі зобов`язати вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Чинний Кодекс адміністративного судочинства України передбачає можливість суду зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд (частина четверта статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України). Однак такий спосіб захисту порушеного права можливий у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті (визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії).

У цій же справі, відповідно до змісту позовної заяви та наявних матеріалів, бездіяльності з боку відповідача не було, а тому зобов`язувати його приймати конкретне рішення з огляду на необґрунтованість оскаржуваного є неправильним та суперечить положенням процесуального закону.

В контексті даних відносин суд зазначає, що питання призначення особі пенсії за віком відносяться до виключної компетенції органів Пенсійного фонду України, і суд, вирішуючи цей спір, не може перебирати на себе функції інших органів державної влади, та втручатися в делеговані повноваження, при тому, що пенсійним органом не було надано належної оцінки усім поданим позивачем документам.

З огляду на суть та характер спірних відносин, зважаючи на необґрунтованість і передчасність прийнятого відповідачем рішення про відмову у призначенні пенсії, належним способом захисту порушених прав позивача буде, окрім визнання протиправним та скасування вказаного рішення, і зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача про призначення пенсії за віком від 16 січня 2023 року.

Стосовно ефективності такого способу захисту варто зазначити, що суд має право визнати бездіяльність суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язати вчинити певні дії. Суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд і зазначати будь-яку підставу для відмови.

Втім, наведених обставин не встановлено, а оцінка судом правомірності оскаржуваного рішення № 14 від 23 січня 2023 року надавалася виходячи з його змісту.

Отже, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Згідно з частиною третьою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем за подання до суду цього позову сплачено судовий збір у сумі 1073,60 грн.

Зважаючи на часткове задоволення позовних вимог, судовий збір підлягає стягненню пропорційно до розміру задоволених вимог в сумі 536,80 грн на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

Керуючись статтями 9, 72, 73, 74-76, 77, 90, 139, 241 - 246, 250, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання протиправним й скасування рішення та зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області №14 від 23 січня 2023 року, яким відмовлено ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком від 16 січня 2023 року.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 536,80 грн за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Датою ухвалення судового рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення. Повне судове рішення складено 02.10.2023.

Повне найменування учасників процесу: позивач ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_5 ), відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (вул. Борисенка Олександра, 7, м. Рівне, ).

Суддя О.П. Лелюк