Справа № 420/17722/22
Суддя: Бойко А.В.
Дата ухвалення: 2023-09-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 вересня 2023 р.м. ОдесаСправа № 420/17722/22
Головуючий в 1 інстанції Хурса О.О.

Дата і місце ухвалення 22.05.2023р., м. Одеса

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Бойка А.В.,

суддів: Федусика А.Г.,

Шевчук О.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 22 травня 2023 р. у справі №420/17722/22 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення, -

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду першої інстанції з позовом, в якому просила визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 25.11.2022р. №6783 про відмову в наданні дозволу на імміграцію в Україну.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 22 травня 2023 р. позов задоволено.

Суд визнав протиправним та скасував рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 25.11.2022 №6783 про відмову в наданні дозволу на імміграцію в ОСОБА_2 , громадянці Республіки Молдова.

Зобов`язав Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області повторно розглянути заяву ОСОБА_3 , громадянки Республіки Молдова від 30.11.2021 року про надання дозволу на імміграцію в Україну на підставі пункту 3 частини 3 статті 4 Закону України «Про імміграцію», з урахуванням встановленого юридичного факту народження батька ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в с. Долинське, Ананьївського (Долинського) району Одеської області, Україна.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області подало апеляційну скаргу, обґрунтовану посиланням на не правильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

В поданій апеляційній скарзі апелянт зазначив, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про протиправність оскаржуваного рішення, оскільки надані заявником документи не надавали можливість встановити місце народження батька заявника ОСОБА_4 . Крім того, на день прийняття рішення про відмову у наданні позивачу дозволу на імміграції, рішення суду про встановлення факту народження батька позивача в с. Долинське, Ананьївського (Долинського) району Одеської області, Україна не існувало.

Зважаючи на зазначене апелянт просив скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове судове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивач зазначив, що суд першої інстанції вірно встановив усі обставини справи та надав їм належну правову оцінку, у зв`язку з чим просив залишити судове рішення без змін.

Справа призначена до розгляду у порядку письмового провадження у відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, ОСОБА_1 є громадянкою республіки Молдова.

30.11.2021 року позивач звернулася до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну на підставі п.3 ч. 3 ст. 4 Закону України «Про імміграцію» у зв`язку з народженням батька ОСОБА_4 на території України.

Одночасно до заяви позивачем надані наступні документи: відповідь Державного архіву Одеської області про неможливість надання архівної довідки від 09.11.2021р; витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про відсутність актового запису цивільного стану №9 від 24.11.2021р; копію військового квитка ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 ; свідоцтво про шлюб ОСОБА_4 1928р.н., та ОСОБА_5 1927р.н.

За наслідками розгляду поданих матеріалів 25.11.2022 року ГУ ДМС в Одеській області прийнято рішення №6783, яким громадянці Республіки Молдова ОСОБА_1 відмовлено у наданні дозволу на імміграцію в Україну на підставі п. 6 ч. 1 ст. 10 Закону України Про імміграцію.

На думку позивача рішення міграційного органу про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну є протиправним, що стало підставою її звернення до суду з відповідним позовом.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки рішення відповідача не відповідає критеріям обґрунтованості та вмотивованості, а факт народження батька позивача на території України встановлений судовим рішенням, що набрало законної сили позов є обґрунтованим та належить задоволенню.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про імміграцію» від 07.06.2001 року №2491-ІІІ (Закон №2491-ІІІ) імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання.

Іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання.

Квота імміграції - це гранична кількість іноземців та осіб без громадянства, яким передбачено надати дозвіл на імміграцію протягом календарного року.

Дозвіл на імміграцію - рішення спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції та підпорядкованих йому органів, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Згідно ст. 4 Закону №2491-ІІІ дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції.

Дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається, зокрема, особам, які мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням.

Частиною 1 ст. 6 Закону №2491-III визначені повноваження центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції, зокрема: організовує роботу з перевірки правильності оформлення документів щодо надання дозволу на імміграцію, виконання умов для надання такого дозволу, відсутності підстав для відмови у його наданні; організовує роботу з прийняття рішень про надання дозволу на імміграцію, про відмову у наданні дозволу на імміграцію, про скасування дозволу на імміграцію та видання копій цих рішень особам, яких вони стосуються.

Відповідно до ч. 5 ст. 9 Закону №2491-ІІІ для надання дозволу на імміграцію до заяви додаються такі документи: 1) три фотокартки; 2) копія документа, що посвідчує особу; 3) документ про місце проживання особи; 4) відомості про склад сім`ї, копія свідоцтва про шлюб (якщо особа, яка подає заяву, перебуває в шлюбі); 5) документ про те, що особа не є хворою на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

У разі неподання особою всіх визначених цим Законом документів заява про надання дозволу на імміграцію не приймається (ч. 10 ст. 9 Закону №2491-ІІІ).

Статтею 10 Закону №2491-ІІІ визначені підстави для відмови у наданні дозволу на імміграцію, а саме, дозвіл на імміграцію не надається: 1) особам, засудженим до позбавлення волі на строк більше одного року за вчинення діяння, що відповідно до законів України визнається злочином, якщо судимість не погашена і не знята у встановленому законом порядку; 2) особам, які вчинили злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людяності та людства, як їх визначено в міжнародному праві, або розшукуються у зв`язку із вчиненням діяння, що відповідно до законів України визнається тяжким злочином, або їм повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, досудове розслідування якого не закінчено; 3) особам, хворим на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я; 4) особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи; 5) особам, яким на підставі закону заборонено в`їзд на територію України; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Крім того, процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну, поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію, визначено відповідним Порядком провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 № 1983 (Порядок №1983).

Згідно п. 12 Порядку №1983 територіальні підрозділи за місцем проживання, до яких подано заяви про надання дозволу на імміграцію: формують справи, перевіряють підстави, законність перебування в Україні іммігрантів, справжність поданих документів та відповідність їх оформлення вимогам законодавства, у разі потреби погоджують це питання з органами місцевого самоврядування, у межах своєї компетенції з`ясовують питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію; надсилають у місячний термін разом з матеріалами справи інформацію про результати їх розгляду територіальним органам або підрозділам (відповідно до категорії іммігрантів). Справи, прийняття рішення за якими належить до компетенції ДМС чи територіальних органів, надсилаються територіальним органам, в інших випадках - територіальним підрозділам; здійснюють провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію, якщо таке провадження належить до їх компетенції.

Пунктом 14 Порядку №1983 визначено, що територіальні органи і підрозділи після отримання документів від зазначених у пунктах 12 і 13 цього Порядку органів перевіряють у місячний термін правильність їх оформлення, з`ясовують у межах своєї компетенції питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, передбачених статтею 10 Закону України "Про імміграцію", надсилають відповідні запити до МВС, органів Національної поліції, регіональних органів СБУ, Робочого апарату Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужби.

МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба проводять відповідно до компетенції у місячний строк після надходження таких запитів перевірку з метою виявлення осіб, яким дозвіл на імміграцію не надається. Про результати перевірки інформується орган, який надіслав запит.

Пунктом 16 Порядку № 1983 передбачено, що у разі коли прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції територіальних органів і підрозділів, ці органи аналізують у місячний термін отриману від зазначених в абзаці другому пункту 14 цього Порядку органів інформацію та на підставі матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу.

Як вже зазначалось, 30.11.2021 року позивач звернулася до відповідача із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну з підстав, передбачених п.3 ч. 3 ст. 4 Закону №2491-ІІІ (народження батька на території України).

За результатами розгляду поданих матеріалів, Головним управління Державної міграційної служби України в Одеській області прийнято рішення від 25.11.2022р. №6783 про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну громадянці республіки Молдова ОСОБА_1 на підставі п. 6 ч. 1 ст. 10 Закону України Про імміграцію, тобто в інших випадках, передбачених законами України.

За загальними вимогами, які висуваються до актів індивідуальної дії, є їх обґрунтованість та вмотивованість, тобто наведення суб`єктом владних повноважень конкретних підстав, а також переконливих та зрозумілих мотивів його прийняття.

При цьому, в оскаржуваному рішенні відповідачем не конкретизовано який саме інший випадок слугував підставою для його прийняття.

Відповідно до положень ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони, зокрема, на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

З огляду на викладене, суд при вирішенні справи оцінює рішення відповідача від 25.11.2022 року про відмову у наданні позивачеві дозволу на імміграцію саме з тих підстав, що наведені у ньому.

Ознайомившись зі змістом рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 25.11.2022р. №6783, судова колегія погоджується в висновком суду першої інстанції, що останнє не відповідає критеріям обґрунтованості та вмотивованості, оскільки містить лише посилання на п.6 ч.1 ст.10 Закону України "Про імміграцію" та не окреслює при цьому обставин та доказів, мотивів та підстав, які мали вирішальне значення для його прийняття.

У п. 70 рішення Європейського суду з прав людини від 20 жовтня 2011 року у справі «Рисовський проти України» суд зазначив, що принцип «належного урядування», зокрема передбачає, що державні органи повинні діяти в належний і якомога послідовний спосіб. При цьому, на них покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах. Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість уникати виконання своїх обов`язків.

Прозорість адміністративних процедур є ефективним запобіжником державному свавіллю. Вмотивоване рішення демонструє особі, що вона була почута, дає стороні можливість апелювати проти нього. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватися належний публічний та судовий контроль за адміністративними актами суб`єкта владних повноважень.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 25.11.2022р. №6783 про відмову в наданні дозволу на імміграцію в Україну є протиправним та підлягає скасуванню.

Також, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що належним способом захисту прав позивача, який забезпечить їх ефективне поновлення, є зобов`язання Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області повторно розглянути заяву ОСОБА_3 , громадянки Республіки Молдова від 30.11.2021 року про надання дозволу на імміграцію в Україну на підставі пункту 3 частини 3 статті 4 Закону України «Про імміграцію» з урахуванням встановленого юридичного факту народження батька ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в с. Долинське, Ананьївського (Долинського) району Одеської області, Україна.

Таким чином, доводи апеляційної скарги Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області правильність висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для задоволення апеляційної скарги відповідача та скасування рішення суду першої інстанції колегія суддів не вбачає.

Оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та постановлено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, відповідно до ст.316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

З огляду на залишення рішення суду першої інстанції без змін, відповідно до приписів статті 139 КАС України, підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Враховуючи, що дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, тому постанова суду апеляційної інстанції, відповідно до ч. 5 ст. 328 КАС України, в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 308, 311, п.1 ч.1 ст.315, ст.ст. 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 22 травня 2023 р. у справі №420/17722/22 - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Суддя-доповідач А.В. Бойко
Судді О.А. Шевчук А.Г. Федусик