Справа № 520/2087/2020
Суддя: Перцова Т.С.
Дата ухвалення: 2023-09-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2023 р. Справа № 520/2087/2020
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Перцової Т.С.,

Суддів: Жигилія С.П. , Русанової В.Б. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 15.05.2023, головуючий суддя І інстанції: Котеньов О.Г., м. Харків, повний текст складено 15.05.23 по справі № 520/2087/2020

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ

09.05.2023 ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , заявник) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з заявою в порядку ст. 383 КАС України про визнання протиправними дій ГУ ПФУ в Харківській області, вчинених 29.10.2020 при обчисленні середнього заробітку ОСОБА_1 , а також визнання протиправним рішення № 40 від 29.10.2020 в частині затвердження розміру заробітку для обчислення пенсії у сумі 483,85 грн, середньомісячного заробітку з урахуванням коефіцієнтів у розмірі 9278,49 грн та розміру пенсії у сумі 5474,31 грн.

В прохальній частині заяви просив:

- постановити окрему ухвалу щодо порушення відповідачем 29.10.2020 вимог законності при виконанні рішення Харківського окружного адміністративного суду від 23.09.2020 у справі № 520/2087/2020 щодо обчислення середнього заробітку ОСОБА_1 по заробітній платі в самі невигідні місяці;

- зобов`язати ГУ ПФУ в Харківській області перерахувати середній заробіток позивача по заробітній платі за період з грудня 1994 року по листопад 1999 року - з дня призначення пенсії з 26.04.2019 (без обмеження в часі);

- зобов`язати обчислений відповідачем розмір середнього заробітку ОСОБА_1 у сумі 9278,49 грн збільшити на К = 1,155548, або зобов`язати у розрахунку заробітку, окрім зазначених у рішенні від 29.10.2020 коефіцієнтів, застосувати додатковий коефіцієнт підвищення заробітку, який визначити шляхом ділення середньої заробітної плати працівників, зайнятих у галузі народного господарства за березень 2019 року на середню заробітну плату працівників, зайнятих в галузях економіки за 2018 рік та перерахувати пенсію з 26.04.2019 по 28.02.2020.

В обґрунтування вказаної заяви послався на протиправність дій пенсійного органу щодо невиконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 23.09.2020 у справі №520/2087/2020 в частині виплати заборгованості за період з 26.04.2019 по 01.11.2020. Крім того, зауважив, що ГУ ПФУ в Харківській області ухвалено протиправне рішення про перерахунок пенсії № 40 від 29.10.2020 під час здійснення якого порушено вимоги п. 7 Порядку призначення і виплати пенсій за вислугу років працівникам льотно-випробного складу цивільної авіації, затвердженого постановою КМУ № 418 від 21.07.1992 (далі Порядок № 418), а саме при обчисленні 29.10.2020 середнього заробітку позивача з урахуванням коефіцієнтів у розмірі 9278,43 грн відповідач скоригував (осучаснив) його лише до рівня середньої заробітної плати працівників народного господарства в цілому за 2018 рік (у розмірі 8859 грн) і протиправно не скоригував його до рівня середньої заробітної плати працівників народного господарства за березень 2019 року у розмірі 10237 грн.

Таким чином, обчислений відповідачем середньомісячний заробіток з урахуванням коефіцієнтів у розмірі 9278,49 грн має бути збільшений на коефіцієнт, який визначається, як частка від ділення середньої заробітної плати працівників народного господарства за березень 2019 року на середню заробітну плату працівників народного господарства в цілому за календарний 2018 рік у розмірі 8859 грн.

Внаслідок вказаних дій позивачу завдано матеріальних збитків через недоотримання належних йому сум пенсії за період з 26.04.219 по 28.02.2020 у розмірі 8656,92 грн.

Також зауважив, що відповідач при обчисленні 29.10.2020 середнього заробітку позивача протиправно включив у розрахунок його заробітну плату за період березень 1994 року листопад 1994 року, в той час, як значно вигіднішим для обчислення пенсії є заробіток позивача за період березень 1999 року по листопад 1999 року.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 15.05.2023 у справі № 520/2087/2020 у задоволенні заяви позивача - відмовлено.

Роз`яснено позивачу його право звернутися до суду з позовними вимогами щодо питань, порушених у заяві вх. №01/37845/23 від 09.05.2023.

Позивач, не погодившись з вказаною ухвалою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив суд апеляційної інстанції постановити окрему ухвалу про наявність підстав для розгляду питання щодо притягнення до відповідальності осіб, які провели розрахунок заробітку ОСОБА_1 29.10.2020 за самим невигідними показниками середнього заробітку, а також:

1) Визнати протиправними:

- несвоєчасне виконання відповідачем рішення Харківського окружного адміністративного суду від 23.02.2020 (протягом нерозумного строку);

- дії ГУ ПФУ в Харківській області щодо обчислення середнього заробітку по самому невигідному заробітку за період роботи з березня 1994 року по лютий 1994 року;

- дії ГУ ПФУ в Харківській області щодо обчислення середньомісячного заробітку з урахуванням коефіцієнтів у розмірі 9278,48 грн (у рішенні від 29.10.2020);

- рішення № 40 від 29.10.2020 в частині затвердження розміру заробітку для обчислення пенсії у сумі 483,85 грн, середньомісячного заробітку з урахуванням коефіцієнтів у розмірі 9278,49 грн та розміру пенсії з обмеженням у сумі 5474,31 грн;

- бездіяльність ГУ ПФУ в Харківській області допущену після спливу 10 днів з дня отримання поштою рекомендованого листа, відправленого 04.05.2023;

2) Зобов`язати ГУ ПФУ в Харківській області:

- відповідно до п. 7 Порядку № 418 здійснити перерахунок середнього заробітку для обчислення пенсії станом на 26.04.2019 по заробітній платі за період з грудня 1994 року по листопад 1999 року з урахуванням показника середньої заробітної плати працівників, зайнятих у галузях економіки за березень 2019 року (згідно з п.п. «б» в редакції ПКМУ №550 від 22.05.1996)

- розміру пенсії з 26.04.2019 по 29.02.20020 ( згідно з абз. 1-2 в редакції ПКМУ від 22.05.1996 №550);

- щорічних показників середньомісячного заробітку для обчислення пенсії ОСОБА_1 (згідно з п.п. «в» в редакції ПКМУ від 09.08.2005 № 713) та відповідно щорічні розміри пенсії (згідно з абз. 1-2 в редакції ПКМУ від 22.05.1996 №550) по періодам з 01.03.2020 по 28.02.2021, з 01.03.2021 по 28.02.2022, з 01.03.2022 по 28.02.2023, з 01.03.2023 без обмеження в часі відповідно до правової позиції Верховного Суду України в постанові від 01.10.2013 у справі № 21-338а13;

- обчислити з 26.04.2019 різницю між щомісячними перерахованими сумами пенсії ОСОБА_1 та сумами пенсій за відповідні місяці, що були обчислені 29.10.2020 та в подальшому 01.03.2021, 01.03.2022, 01.03.2023, загальну суму різниць виплатити окремим платежем, як окрему доплату до раніше обчислених сум пенсії;

- в десятиденний строк з дня отримання копії окремої ухвали надати відповідь про її виконання.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги наполягав на недотриманні відповідачем розумного десятиденного строку, встановленого п. 4.3 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1, ст. 82 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та ч. 5 ст. 45 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», для виконання судового рішення в частині зобов`язання провести позивачу розрахунок стажу (вислуги років) та заробітку для обчислення пенсії, а також оформити відповідне рішення.

Повідомив, що позивачу проведено виплату нарахованих сум пенсії з дня набрання судовим рішенням законної сили 07.09.2020, однак за попередній період з 26.04.2019 по 06.09.2020 суми неотриманих ним пенсійних виплат внесено до електронного реєстру ПФУ, де позивач перебуває в черзі на виплату вже 2,5 років. Враховуючи, що рішення суду в частині зобов`язання здійснити її виплату виконано не було, за заявою ОСОБА_2 03.03.2021 було відкрито ВП 64700643.

Зауважив, що алгоритм визначення розміру пенсії (як зазначив суд першої інстанції в оскаржуваній ухвалі від 15.05.2023) чітко і однозначно визначений в пп. «б» п. 7 Порядку № 418, в редакції ПКМУ №550 від 22.05.1996, однак протиправно не був врахований пенсійним органом. На думку апелянта, спосіб, який застосовує відповідач, не відповідає вимогам п.п. «б» Порядку № 418, бо в ньому відсутнє коригування до середньої заробітної плати працівників, зайнятих у галузях економіки, за місяць, що передує місяцю звернення за призначенням (перерахунком) пенсії. Враховуючи, що за призначенням пенсії позивач звернувся 26.04.2019, його середній заробіток для обчислення її розміру має бути скоригований (осучаснений) відповідно до п.п. «б» п. 7 Порядку № 418, тобто до середньої заробітної плати працівників, зайнятих у галузях економіки, за місяць, що передує місяцю звернення за призначенням пенсії тобто за березень 2019 року у розмірі 10237 грн.

Стверджує, що оскільки право на пенсію за вислугу років виникло у позивача відповідно до ст. 7 Закону України «Про пенсійне забезпечення» в день його звільнення 20.12.1999, відповідно до практики ЄСПЛ від 08.11.2005 у справі «Кечко проти України» до спірних правовідносин застосуванню підлягає законодавство, що діяло на момент виникнення права на пенсію.

Звернув увагу, що відповідач, навіть після отримання копії заяви в порядку ст. 383 КАС України, продовжує порушувати права ОСОБА_1 щодо невірного обчислення пенсії.

Вважає, що судом першої інстанції не надано жодної оцінки доводам позивача, викладеним у заяві, а також не досліджено документи, подані на підтвердження протиправних дій пенсійного органу. Крім того, запропонований судом спосіб захисту порушеного права, на думку апелянта, породжує безкінечні судові провадження та суперечить принципу верховенства права.

Наголосив, що всі дії пенсійного органу, що оскаржуються позивачем в заяві, поданій в порядку ст. 383 КАС України, були вчиненні саме на виконання судового рішення, а відтак мають бути розглянуті судом в межах даної справи, за наслідками чого суд мав ухвалити окрему ухвалу в порядку ст. 249 КАС України.

Крім того, суд першої інстанції не тільки відмовив у задоволенні заяви позивача про визнання протиправними дій пенсійного органу, а ще й у встановленні судового контролю за виконанням судового рішення шляхом зобов`язання ГУ ПФУ в Харківській області подати звіт про його виконання, та незважаючи на наявність об`єктивних обставин, що вказують на невиконання судового рішення, послався на те, що це є правом, а не обов`язком суду.

Відповідач у надісланому до суду відзиві на апеляційну скаргу, заперечував проти задоволення вимог апелянта, процитував оскаржувану ухвалу суду першої інстанції та просив залишити її без змін, як законну і обґрунтовану.

Відповідно до ч. 1 ст. 312 Кодексу адміністративного судочинства України (далі за текстом КАС України) апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Згідно з ч. 4 ст. 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах апеляційної скарги ухвалу суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 23.03.2020 позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (майдан Свободи, буд. 5, Держпром, 3 під., 2 пов., м. Харків, 61022, ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - задоволено.

Визнано протиправними дії Головного Управління Пенсійного фонду України в Харківській області при відмові ОСОБА_1 в призначенні з 26.04.2019 пенсії за вислугу років як особі льотних екіпажів повітряних суден.

Зобов`язано Головне Управління Пенсійного фонду України в Харківській області (майдан Свободи, буд. 5, Держпром, 3 під., 2 пов., м. Харків, 61022, ) призначити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ) з 26.04.2019 пенсію за вислугу років як особі льотних екіпажів повітряних суден, обчислити пенсію з 26.04.2019 відповідно до ч.3 ст. 53 Закону України «Про пенсійне забезпечення» і до пункту 7 Порядку призначення і виплати пенсій за вислугу років працівникам льотно-випробного складу цивільної авіації, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.1992 № 418, та здійснити її виплату.

Судове рішення набрало законної сили, судом видано виконавчі листи у справі.

Позивачем подано до суду заяву про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо невиконання судового рішення у цій справі, зокрема, щодо обчислення показників середнього заробітку, визначення коефіцієнтів, тощо, тобто, щодо алгоритму визначення розміру пенсії.

Відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1 , поданої в порядку ст. 383 КАС України, суд першої інстанції виходив з того, що питання, порушені позивачем є предметом окремого дослідження судом при розгляді справи в порядку позовного провадження, а не на стадії виконання судового рішення, оскільки питання щодо алгоритму призначення пенсії (розрахункових величин, коєфіцієнтів, тощо) судом не розглядалось, а резолютивна частина рішення містить лише посилання на норми права, відповідно до яких пенсія мала бути призначена позивачу.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів зазначає таке.

Приписами статті 129 Конституції України встановлено, що однією з основних засад здійснення судочинства є обов`язковість судового рішення.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

На виконання приписів статті 14 Кодексу адміністративного судочинства України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Аналогічні положення містяться в статті 370 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до якої судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Обов`язковість судових рішень, що набрали законної сили, для їх виконання на всій території України передбачена також приписами Закону України "Про судоустрій і статус суддів".

Аналізуючи наведені норми, колегія суддів зауважує, що судове рішення, що набрало законної сили, підлягає обов`язковому та безумовному виконанню особою, на яку покладено такий обов`язок, тобто особа, якій належить виконати судове рішення, повинна здійснити достатні дії для організації процесу його виконання незалежно від будь-яких умов, оскільки інше суперечило б запровадженому статтею 8 Конституції України принципу верховенства права.

В абзаці третьому пункту 2.1 мотивувальної частини Рішення від 26 червня 2013 року №5-рп/2013 Конституційний Суд України зазначив, що складовою права кожного на судовий захист є обов`язковість виконання судового рішення. Це право охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 року №18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012).

Також, Конституційний Суд України у рішенні від 26 червня 2013 року взяв до уваги практику Європейського суду з прав людини, який, зокрема, в пункті 43 рішення у справі Шмалько проти України, заява № 60750/00, від 20 липня 2004 року вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду.

Крім того, у Рішенні від 15 травня 2019 року №2-р(II)/2019 Конституційний Суд України з посиланням на практику Європейського суду з прав людини підкреслив, що визначене статтею 6 Конвенції право на суд було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне обов`язкове судове рішення не виконувалося на шкоду одній зі сторін; і саме на державу покладено позитивний обов`язок створити систему виконання судових рішень, яка була б ефективною як у теорії, так і на практиці, і гарантувала б їх виконання без неналежних затримок; ефективний доступ до суду включає право на те, щоб рішення суду було виконане без невиправданих затримок; держава та її державні органи відповідальні за повне та своєчасне виконання судових рішень, які постановлені проти них (пункт 84 рішення у справі Валерій Фуклєв проти України від 7 червня 2005 року, заява № 6318/03; пункт 43 рішення у справі Шмалько проти України від 20 липня 2004 року, заява № 60750/00; пункти 46, 51, 54 рішення у справі Юрій Миколайович Іванов проти України від 15 жовтня 2009 року, заява № 40450/04; пункт 64 рішення у справі Apostol v. Georgia від 28 листопада 2006 року, заява № 30779/04).

Метою судового контролю є своєчасне забезпечення захисту та охорони прав і свобод людини і громадянина, та наголосив, що виконання всіма суб`єктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, утверджує авторитет держави як правової (абз. 1 пп. 3.2 п. 3, абз. 2 п. 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України у від 30 червня 2009 року №16-рп/2009).

Як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні від 6 вересня 1978 року у справі "Класс та інші проти Німеччини", "із принципу верховенства права випливає, зокрема, що втручання органів виконавчої влади у права людини має підлягати ефективному нагляду, який, як правило, повинна забезпечувати судова влада. Щонайменше це має бути судовий нагляд, який найкращим чином забезпечує гарантії незалежності, безсторонності та належної правової процедури".

На підставі аналізу ст.ст. 3, 8, ч.ч. 1, 2 ст. 55, ч.ч. 1 та 2 ст.129-1 Конституції України в системному взаємозв`язку Конституційний Суд України в пункті 2.1 мотивувальної частини Рішення від 15 травня 2019 року № 2-р(II)/2019 констатував, що обов`язкове виконання судового рішення є необхідною умовою реалізації конституційного права кожного на судовий захист, тому держава не може ухилятися від виконання свого позитивного обов`язку щодо забезпечення виконання судового рішення задля реального захисту та відновлення захищених судом прав і свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави. Позитивний обов`язок держави щодо забезпечення виконання судового рішення передбачає створення належних національних організаційно-правових механізмів реалізації права на виконання судового рішення, здатних гарантувати здійснення цього права та обов`язковість судових рішень, які набрали законної сили, що неможливо без їх повного та своєчасного виконання.

У справі Сорінг проти Об`єднаного Королівства від 07.07.1989 Європейський суд визначив, що на державі лежить прямий обов`язок дотримуватися громадянських прав осіб і забезпечувати належне та своєчасне виконання рішення суду, що набрало законної сили. Виконання будь-якого судового рішення є невід`ємною стадією процесу правосуддя, а отже, має відповідати вимогам ст. 6 Конвенції. Поза сумнівом, вирішення справи в суді без невиправданого і необґрунтованого зволікання є запорукою ефективного захисту особою своїх прав. Водночас судовий захист, як і діяльність суду, не може вважатися дієвим, якщо судові рішення не виконуються або виконуються неналежним чином і без контролю суду за їх виконанням, зазначено в Концепції Пункт 1 ст. 6 Конвенції гарантує кожному право на звернення до суду з позовом стосовно його прав та обов`язків цивільного характеру.

Отже, обов`язковість виконання судового рішення є важливою складовою права особи на справедливий суд, що гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та однією з основних засад судочинства, визначених ст. 129-1 Конституції України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ст. ст. 14, 370 Кодексу адміністративного судочинства України.

З метою забезпечення виконання судового рішення статтею 382 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено дві форми судового контролю за виконанням судового рішення: 1) зобов`язання суб`єкта владних повноважень подати звіт про виконання рішення суду; 2) накладення на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення, штрафу в сумі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Так, згідно з положеннями частин 1 та 2 статті 382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати в установлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

За наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень про виконання рішення суду або в разі неподання такого звіту суддя своєю ухвалою може встановити новий строк подання звіту, накласти на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення, штраф в сумі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Судовий контроль за виконанням судових рішень в адміністративних справах здійснюється також у порядку, встановленому статтею 287 цього Кодексу (частина 8 статті 382 КАС України).

Крім того, відповідно до частини 1 статті 383 КАС України особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.

Отже, приписами статей 382, 383 КАС України передбачено декілька видів судового контролю за виконанням судових рішень в адміністративних справах: зобов`язання суб`єкта владних повноважень подати звіт про виконання судового рішення, накладення штрафу та визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання рішення суду.

Колегія суддів зазначає, що позивач звернувся до суду першої інстанції із заявою, поданою в порядку ст. 383 КАС України, натомість із заявою, в порядку ст. 382 КАС України, позивач не звертався, а відтак у суду були відсутні підстави для зобов`язання відповідача подати звіт про виконання судового рішення. Крім того, оскаржувана ухвала не містить жодних висновків з цього приводу, а відтак посилання апелянта на безпідставну відмову суду першої інстанції у задоволенні заяви про встановлення судового контролю є неприйнятними.

З приводу наявності підстав для задоволення заяви позивача, поданої в порядку ст. 383 КАС України, колегія суддів зазначає таке.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що згідно з даними ЄДРСР 07.09.2020 набрало законної сили рішення Харківського окружного адміністративного суду від 23.03.2020 у справі №520/2087/2020, яким, серед іншого, зобов`язано Головне Управління Пенсійного фонду України в Харківській області призначити ОСОБА_1 з 26.04.2019 пенсію за вислугу років, як особі льотних екіпажів повітряних суден, обчислити пенсію з 26.04.2019 відповідно до ч.3 ст. 53 Закону України «Про пенсійне забезпечення» і до пункту 7 Порядку призначення і виплати пенсій за вислугу років працівникам льотно-випробного складу цивільної авіації, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.1992 № 418, та здійснити її виплату.

Позивач, звертаючись до суду із заявою в порядку ст. 383 КАС України, фактично просив визнати протиправними дії відповідача щодо неналежного виконання судового рішення, що на його думку зумовлено неправильним застосуванням відповідачем п. 7 Порядку №418, та в свою чергу призвело до обчислення невірних показників середнього заробітку та визначення зменшених коефіцієнтів.

Колегія суддів зазначає, що предметом спору у справі № 520/2087/2020 були дії пенсійного органу щодо відмови у призначенні позивачу пенсії за вислугу років, як особі льотних екіпажів повітряних суден та зобов`язання призначити, обчислити та виплатити таку пенсію.

Отже, судом у вказаній справі вирішувалось питання наявності чи відсутності у ОСОБА_1 відповідного права на пенсію за вислугу років. Крім того, задовольняючи позов в повному обсязі суд дійшов висновку не тільки про зобов`язання відповідача призначити пенсію ОСОБА_1 , а й про необхідність її обчислення за правилами, встановленими ч. 3 ст. 53 Закону України «Про пенсійне забезпечення» і до пункту 7 Порядку № 418.

Варто зазначити, що відповідно до ч. 3 ст. 53 Закону України «Про пенсійне забезпечення» (в редакції, чинній на час звернення позивача до пенсійного органу із заявою, про призначення пенсії) працівникам льотно-випробного складу та особам льотних екіпажів повітряних суден цивільної авіації (пілотам, штурманам, бортінженерам, бортмеханікам, бортрадистам, льотчикам-наглядачам) і бортоператорам, які виконують спеціальні роботи в польотах, пенсії обчислюються з середньомісячного заробітку за роботу, що дає право на пенсію за вислугу років (частина перша статті 64 та статті 65, 66, 69), одержуваного перед її припиненням, і призначаються в розмірах, передбачених частинами першою - третьою, шостою статті 19 та статтею 21 цього Закону для пенсій за віком, і не можуть перевищувати 85 процентів заробітку для працівників льотно-випробного складу та 75 процентів заробітку для осіб льотних екіпажів повітряних суден цивільної авіації (пілотів, штурманів, бортінженерів, бортмеханіків, бортрадистів, льотчиків-наглядачів) і бортоператорів, які виконують спеціальні роботи в польотах. При цьому розмір пенсії для осіб льотних екіпажів повітряних суден цивільної авіації (пілотів, штурманів, бортінженерів, бортмеханіків, бортрадистів, льотчиків-наглядачів) і бортоператорів, які виконують спеціальні роботи в польотах, не може перевищувати дві з половиною величини середньої заробітної плати працівників, зайнятих в галузях економіки України, за календарний рік, що передує місяцю, з якого призначається пенсія.

Згідно з п.п. «в» п. 7 Порядку № 418 (в редакції, чинній на час звернення позивача до пенсійного органу з заявою про призначення пенсії) у разі зростання середньої заробітної плати працівників, зайнятих у галузях економіки, щороку з 1 березня (починаючи з 2005 року) заробіток, з якого призначається (перераховується) пенсія відповідно до цього пункту, збільшується на коефіцієнт, який визначається шляхом ділення середньої заробітної плати працівників, зайнятих у галузях економіки за рік, що передує року, в якому проводиться перерахунок, на середню заробітну плату працівників, зайнятих у галузях економіки, яка враховувалася під час призначення (перерахунку) пенсії.

Коли розмір пенсії, обчислений із заробітку, визначеного відповідно до цього пункту, менший ніж розмір пенсії до перерахунку, пенсія виплачується в раніше встановленому розмірі.

З одержаної суми обчислюється пенсія за нормами, встановленими Законом України "Про внесення змін до статті 53 Закону України "Про пенсійне забезпечення" (428/95-ВР).

З аналізу наведених норм слідує, що ними встановлено граничний розмір, в якому може бути призначено пенсію за вислугу років працівникам льотно-випробного складу та особам льотних екіпажів повітряних суден цивільної авіації, а також порядок обчислення коефіцієнтів, що враховуються під час визначення розміру середнього заробітку, з якого обраховується пенсія.

При цьому, суд першої інстанції, загально посилаючись на вказані норми, жодним чином не визначав конкретного розміру пенсії, що має бути виплачена позивачу, а також не зобов`язував пенсійний орган врахувати коефіцієнти, встановлені на березень 2019 року, як наполягає позивач.

З матеріалів справи вбачається, що позивач надав до суду рішення № 40 від 29.10.2020 про перерахунок пенсії, розрахунок заробітної плати для обчислення пенсії, розрахунок стажу.

Дослідивши рішення № 40 від 29.10.2020, колегія суддів зазначає, що ОСОБА_1 на виконання судового рішення призначено пенсію за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення», при цьому при її обчисленні застосовано коефіцієнт підвищення заробітку та визначено середньомісячний заробіток з урахуванням коефіцієнтів.

Разом з цим, ОСОБА_1 фактично не погоджується з показниками, зазначеними у рішенні № 40 від 29.10.2020 в частині затвердження розміру заробітку для обчислення пенсії у сумі 483,85 грн, середньомісячного заробітку з урахуванням коефіцієнтів у розмірі 9278,49 грн та розміру пенсії у сумі 5474, 31 грн. Крім того зазначає, що вказані дії ГУ ПФУ в Харківській області зумовлені неправильним застосуванням вимог п. 7 Порядку № 418.

Таким чином, позивач не заперечує застосування пенсійним органом при обчисленні його пенсії п. 7 Порядку № 418, а лише стверджує про його неправильне тлумачення та застосування не у спосіб, обраний позивачем.

Досліджуючи наявність підстав для застосування заходів судового контролю, колегія суддів акцентує увагу на тому, що судом під час розгляду справи № 520/2087/2020 не досліджувалось питання механізму визначення складових пенсійної виплати позивача, коефіцієнтів, розрахункових величин. Судовим рішенням лише підтверджено право позивача на отримання пенсії за вислугу років, як особи льотних екіпажів повітряних суден, водночас, розрахунок пенсії під час її призначення є дискреційними повноваженнями такого органу державної влади, тобто відносяться до його виключної компетенції, а тому адміністративний суд станом на час розгляду справи №520/2087/2020 не міг перебирати на себе його функцій.

Також, суд під час вирішення цього спору не мав права вирішувати та не вирішував правовідносини між позивачем та відповідачем на майбутнє, адже призначення пенсії на момент розгляду цього спору в суді не відбулось, а тому правова оцінка діям і рішенням відповідача під час визначення розміру та складових пенсії судом в межах цього спору, у тому числі і на стадії виконання судового рішення, не може бути надана.

Колегія суддів роз`яснює позивачу право на оскарження до суду рішення ГУ ПФУ в Харківській області № 40 від 29.10.2020, як акту індивідуальної дії, шляхом подання позовної заяви.

Суд апеляційної інстанції враховує, що забезпечуючи судовий контроль щодо виконання рішення, суд здійснює перевірку виключно в межах обставин досліджених та встановлених судовим рішенням, яким у даній справі є рішення Харківського окружного адміністративного суду від 29.03.2020 у справі № 520/2087/2020.

З наведеного вбачається, що заявивши вимоги про необхідність зобов`язання ГУ ПФУ в Харківській області перерахувати середній заробіток позивача по заробітній платі за період з грудня 1994 року по листопад 1999 року - з дня призначення пенсії з 26.04.2219 (без обмеження в часі та збільшити на К = 1,155548, обчислений відповідачем розмір середнього заробітку ОСОБА_1 у сумі 9278,49 грн, заявником фактично порушено новий судовий спір із вимогами позовного провадження.

Враховуючи, що такі позовні вимоги не були предметом розгляду справи №520/2087/2020 і судовим рішенням при зобов`язанні суб`єкта владних повноважень до вчинення дій відносно них не наводились відповідні висновки, суд апеляційної інстанції вважає, що вирішення порушених питань можливе шляхом ухвалення рішення суду за наслідком розгляду вимог у порядку позовного провадження, а не шляхом постановлення ухвали в порядку статті 249 КАС України.

Протилежний підхід призведе до переоцінки обставин у справі та змісту судового рішення, що є неприпустимим.

Питання щодо застосування тих чи інших норм матеріального права до спірних правовідносин підлягають вирішенню під час розгляду справи по суті, а не під час розгляду процесуальних питань, пов`язаних з виконанням судових рішень.

Отже, суд апеляційної інстанції зазначає, що позивач не позбавлений права та можливості захисту власних інтересів шляхом пред`явлення позовної заяви із визначеними способами захисту, які передбачені статтею 5 КАС України та кореспондують із повноваженнями суду, що регламентовані статтею 245 КАС України.

Колегія суддів зазначає, що інші вимоги, заявлені ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, до суду першої інстанції не заявлялись, їм не була надана оцінка під час постановлення оскаржуваної ухвали від 15.05.2023, а відтак у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для їх розгляду.

Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Суд, у цій справі, також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (п. 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору по даній справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Перевіривши доводи, викладені скаржником в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає обставин, які б давали підстави ставити під сумнів правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ч. 4 ст. 229, ч. 4 ст. 241, 242, 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 326-329 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 15.05.2023 по справі № 520/2087/2020 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Т.С. Перцова
Судді С.П. Жигилій В.Б. Русанова