Справа № 420/15339/23
Суддя: Скупінська О.В.
Дата ухвалення: 2023-10-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2023 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Скупінської О.В., розглядаючи за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії

В С Т А Н О В И В :

До Одеського окружного адміністративного суду 28.06.2023 надійшла позовна заява ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_2 Міністерства оборони України, в якій позивач, з урахуванням уточнень від 11.07.2023, просить суд:

1. Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_3 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 11.09.2021 року по 04.06.2023 року включно;

2. Зобов`язати військову частину НОМЕР_3 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 11.09.2021 по 04.06.2023 включно в сумі 52 963,60 грн відповідно до вимог Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08 лютого 1995 року №100.

Позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що вона з 28.07.2020 по 10.09.2021 проходила військову службу у військовій частині НОМЕР_1 . Відповідно до наказу від 10.09.2021 року №21-ОС позивача з 10.09.2021 було звільнено з військової служби у зв`язку із закінченням строку контракту. Проте у період проходження військової служби позивачу виплачувалось грошове забезпечення не у повному розмірі. Для вирішення спору позивач 14.10.2022 звернувся до суду. Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 25 квітня 2023 року у справі №420/14735/22 зобов`язано відповідача здійснити перерахунок та виплату позивачу грошового забезпечення за період з 28.07.2020 по 31.12.2020, з 01.01.2021 по 10.09.2021 з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2020, 01.01.2021 та множенням на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з п.4 постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» № 704 від 30.08.2017 та з урахуванням раніше виплачених сум. 05.06.2023 відповідачем на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 25 квітня 2023 року у справі №420/14735/22 здійснено перерахунок та виплату позивачу грошового забезпечення у загальній сумі 42310,52 грн, що підтверджується банківською випискою. Листом від 05.06.2023 №14/3037-23-Вих відповідачем повідомлено позивача, що виплату на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 25 квітня 2023 року у справі №420/14735/22 проведено у повному розмірі у сумі 50686,71 грн із одночасним утримання податків та зборів. Таким чином повідомленням про надходження коштів підтверджено факт несвоєчасного остаточного розрахунку з позивачем при звільненні за період з 11.09.2021 по 04.06.2023. Оскільки позивача було виключено зі списків особового складу 10.09.2021, а крайню виплату відповідачем здійснено 05.06.2023, то відповідачем затримано розрахунок з 11.09.2021 по 04.06.2023 на 632 дні.

Ухвалою судді від 03.07.2023 позовну заяву було залишено без руху та надано строк на усунення недоліків шляхом надання до суду позовної заяви із зазначенням поштового індексу місцезнаходження позивача та району.

Ухвалою судді від 17.07.2023 прийнято до розгляду позовну заяву ОСОБА_1 ; відкрито провадження у адміністративній справі; вирішено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи. Витребувано у військової частини НОМЕР_1 Довідку про розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 за липень-серпень 2021 року, складеної відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100. Зобов`язати позивача ОСОБА_1 , надати до суду оригінал або належним чином завірену копію Наказу №21-ОС від 10.09.2021.

28 липня 2023 року до суду надійшов (вх..№ЕС/7991/23) відзив військової частини НОМЕР_1 з проханням відмовити у задоволенні позову. На виконання рішень адміністративних судів по справі №420/14735/22, НОМЕР_4 прикордонним загоном ДПСУ (військова частина НОМЕР_1 ) здійснено перерахунок розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням та визначено розмір посадового окладу та окладу за військовим званням шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2020 та 01.01.2021, на встановлені законодавством тарифні коефіцієнти за посадою та військовим званням за період з 28.07.2020 по 31.12.2020 та з 01.01.2021 по 10.09.2021, включно, ОСОБА_1 в розмірі 42954,84 грн та утримано з цієї суми податок з доходів фізичних осіб в сумі 7731,87 грн та військовий збір в сумі 644,32 грн. В свою чергу, відповідно до Порядку № 44, який визначає умови та механізм щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, ОСОБА_1 було компенсовано суму податку з доходів фізичних осіб, в розмірі 7731,87 грн, та перераховано їй за реєстром платіжних доручень від 02.06.2023 №1182 в сумі 42310,52 грн (в тому числі компенсацію податку з доходів фізичних осіб). Оплата коштів здійснена 03 червня 2023 року за платіжною інструкцією №4020, що також додається до відзиву. Загальна сума для реалізації рішень адміністративних судів по справі № 420/14735/22 з урахуванням податків та зборів, складає 50686,71 грн (грошове забезпечення 42954,84 грн + компенсація прибуткового податку 7731,87 грн). Також зазначаю, що рішеннями судів першої та апеляційної інстанції по вказаній справі не визначено обов`язку НОМЕР_4 прикордонному загону (військовій частині НОМЕР_1 ) нараховувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. Позивач після звільнення зі служби ніколи не звертався до НОМЕР_4 прикордонного загону (військової частини НОМЕР_1 ) із вимогою нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, доказів такого звернення чи відмову у виплаті не надав. Тому стверджувати, що з боку відповідача мала місце протиправна бездіяльність про не виплату саме середнього заробітку, безпідставно, оскільки така вимога нічим непідтверджена та раніше не заявлялась.

Одночасно з відзивом відповідачем було надано до суду витребувану судом довідку №106 від 27.07.2023 про розмір середньомісячного та середньоденного грошового забезпечення ОСОБА_1 за липень та серпень 2021 року.

Ухвалою суду 14.09.2023 витребувано у військової частини НОМЕР_1 відомості щодо розміру та складових виплачених ОСОБА_1 грошових коштів при звільненні.

15.09.2023 до суду надійшло клопотання (вх. №ЕС/10543/23) військової частини НОМЕР_1 про долучення до матеріалів справи №420/15339/23 довідки-розрахунки щодо розміру та складових грошового забезпечення за 2020 та 2021 роки, виплачених ОСОБА_1 фактично та на виконання рішення суду №420/14735/22.

Ухвалою суду від 22.09.2023 витребувано у військової частини НОМЕР_1 відомості про розмір (суму) виплачених ОСОБА_1 грошових коштів при звільненні.

25.09.2023 до суду від військової частини НОМЕР_1 надійшло (вх..№ЕС/10899/23) клопотання про долучення доказів з додатком копії картки грошового забезпечення ОСОБА_1 за 2021 рік із відображенням розміру та складових виплаченого грошового забезпечення, в тому числі і при звільненні з військової служби (вересень 2021 року).

Вивчивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, дослідивши обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги, та перевіривши їх наданими з боку учасників справи доказами, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 у період з 28.07.2020 по 10.09.2021 проходила військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 та була звільнена у зв`язку з закінченням строку контракту.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 25.04.2023 у справі № 420/14735/22 позовну заяву ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправними дії НОМЕР_4 прикордонного загону Державної прикордонної служби (Військова частина НОМЕР_1 ) щодо не здійснення перерахунку та виплати грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 28.07.2020 по 31.12.2020, з 01.01.2021 по 10.09.2021 з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2020, 01.01.2021, та множенням на відповідний тарифний коефіцієнт. Зобов`язано НОМЕР_4 прикордонний загін Державної прикордонної служби (Військова частина НОМЕР_1 ) здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 грошового забезпечення за період з 28.07.2020 по 31.12.2020, з 01.01.2021 по 10.09.2021 з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2020, 01.01.2021 та множенням на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з п.4 постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» № 704 від 30.08.2017 та з урахуванням раніше виплачених сум.

На виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 25.04.2023, яке набрало законної сили 29.05.2023 після його розгляду судом апеляційної інстанції, військова частина НОМЕР_1 03.06.2023, тобто через п`ять днів після набрання рішенням чинності, здійснила нарахування грошових коштів 42 310,52 грн, які 05.06.2023 були нараховані на картковий рахунок ОСОБА_1 (а.с.3).

Позивач, вважаючи, що при виплаті вищевказаної суми у відповідача виник обов`язок виплати середнього грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 11.09.2021 по 04.06.2023, звернулася до суду з даним позовом.

Вирішуючи спір, що виник між сторонами, суд виходить з такого.

Частиною другою статті 19 Конституції України установлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 43 Конституції України встановлено: кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначає Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року №2011-XII (далі - Закон №2011-XII), у частині першій статті 9 якого закріплено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

За приписами статті 1 Закону № 2011-ХІІ соціальний захист військовослужбовців - це діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Як зазначено у частині першій статті 1-2 Закону №2011-XII військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

Абзацом першим частини першої статті 9 Закону № 2011-ХІІ обумовлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. Частина друга цієї ж статті передбачає, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Вирішуючи спір по суті, суд зазначає, що питання відповідальності за затримання розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення, що ставить таких осіб у вкрай невигідне становище, оскільки фактично позбавляє їх гарантій на фінансове забезпечення соціально-побутових потреб та створює умови для неналежного виконання роботодавцем своїх обов`язків. У той же час такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 7 травня 2002 року №8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

Таким чином, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Висновок щодо застосування норм КЗпП України при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців неодноразово викладався Верховним Судом, зокрема, у постановах від 30 квітня 2020 року в справі №140/2006/19, від 16 липня 2020 року в справі №400/2884/18, від 04 вересня 2020 року в справі №120/2005/19-а, від 05 березня 2021 року в справі №120/3276/19-а, від 31 березня 2021 року в справі №340/970/20, від 13 жовтня 2021 року в справі №580/1790/20, від 21 жовтня 2021 року в справі №640/14764/20 та інших.

За наведених обставин, суд приходить до висновку про необхідність застосування до спірних правовідносин приписів Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).

Слід зауважити, що непоширення норм Кодексу законів про працю України на військовослужбовців, які проходять військову службу, стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці. Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців, зокрема затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, компенсації за невикористане речове майно, які не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення), не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.

Право позивача на виплату їй грошового забезпечення за період з 28.07.2020 по 10.09.2021 з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2020 та 01.01.2021, та множенням на відповідний тарифний коефіцієнт, встановлено рішенням суду №420/14375/22.

Відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.

За правилами статті 116 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України, в редакції, яка була чинною до 18.07.2022), при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, застосування передбаченої статтею 117 КЗпП України відповідальності здійснюється у разі невиплати згаданої індексації на день звільнення з підприємства.

Указані висновки корелюються з позицією Великої Палати Верховного Суду, наведеною в постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17, згідно з якою під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Статтею 117 КЗпП України визначено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні. Частиною першою цієї статті встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Синтаксичний розбір текстуального змісту цієї норми дає підстави суду зробити висновки про те, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). Такий правовий висновок прямо випливає із цієї норми.

Аналіз такого правового врегулювання дає змогу суду зробити правовий висновок, який непрямо випливає з приписів частини першої статті 117 КЗпП України, про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.

Тобто залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.

Порядок обчислення середньої заробітної плати затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі по тексту - Порядок №100).

Згідно з абзацом першим пункту 2 Порядку №100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Абзацом 3 пункту 2 Порядку №100 передбачено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Відповідно до абзацу 1 пункту 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Як убачається з абзацу 2 пункту 7 Порядку №260, середньоденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення, належного військовослужбовцю за повний календарний місяць, на кількість календарних днів місяця, за який здійснюється виплата.

Відповідно до пункту 1 підпункту 4 розділу V Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 25.06.2018 №558 військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, у тому числі тим, хто перебуває в розпорядженні, та тим, хто на день вибуття на лікування звільнений від посад, за весь період звільнення від виконання службових обов`язків у зв`язку з хворобою, безперервного перебування на лікуванні в закладах охорони здоров`я та у відпустці для лікування у зв`язку з хворобою згідно з висновком військово-лікарської комісії, але не більше чотирьох місяців з дня вибуття з органу Держприкордонслужби (крім випадків, коли законодавством передбачені більш тривалі терміни перебування на лікуванні) виплачується грошове забезпечення за останніми штатними посадами, які вони займали.

Таким чином, військовослужбовцям виплачується грошове забезпечення у повному обсязі незалежно від того чи перебувають вони у розпорядженні чи на лікуванні.

Відповідно до частини другої статті 23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» для громадян України, які приймаються на військову службу за контрактом та призначаються на посади, установлюються такі строки військової служби в календарному обчисленні.

Таким чином, військовослужбовці отримують грошове забезпечення не за робочі дні, а за календарні дні, тому при розрахунку середньоденного заробітку необхідно брати кількість календарних днів.

Суд зазначає, що період затримки розрахунку при звільненні - це весь час затримки належних звільненому працівникові сум та виплат по день фактичного розрахунку.

У ході судового розгляду встановлено, що спірні правовідносини між сторонами склались з приводу відповідальності роботодавця за несвоєчасний розрахунок при звільненні у частині нарахування посадового окладу та окладу за військове звання виходячи з невірно застосованого прожиткового мінімуму за період з 28.07.2020 по 10.09.2021 у розмірі 42 310,52 грн, виплата якої проведена з відповідачем 05.06.2023.

Відтак, остаточний розрахунок із позивачем проведений відповідачем саме 05.06.2023 у сумі 42 310,52 грн.

Таким чином, враховуючи дату виключення позивача зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 10.09.2021 та дату остаточного розрахунку 05.06.2023, суд приходить до висновку, що відповідачем фактичний розрахунок із позивачем щодо виплати присуджених сум, проведений поза межами строку, встановленого статтею 116 КЗпП України, та затримка складає - 632 календарних днів, що є підставою для виплати позивачеві середнього заробітку за весь час затримки.

Як зазначалось, днем виключення позивача зі списків військової частини та всіх видів грошового забезпечення є 10.09.2021. Отже, двома попередніми місяцями перед звільненням є липень 2021 року (31 календарний день) та серпень 2021 року (31 календарний день).

Відповідно до довідки відповідача від 27.07.2023 №106 грошове забезпечення позивача за липень-серпень 2021 року склало 28642,80 (14321,40 + 14321,40) грн. Тобто середньомісячна заробітна плата позивача складає 14321,40 грн.

Так, у липні 2021 року та серпні 2021 року було 62 дні, отже середньоденна заробітна плата позивача за два повних місяці служби склала 462,00 грн ((14321,40 + 14321,40) / 62).

Враховуючи дату виключення позивача зі служби (10.09.2021) та дату виплати заборгованості (05.06.2023), кількість днів затримки розрахунку при звільненні становить 632 днів.

Отже, сума середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні за період з 11.09.2021 (наступний день після звільнення) по 05.06.2023 (день виплати заборгованості) становить 291 984,00 грн. (462 грн - середньоденний заробіток позивача х 632 дні).

З 19.07.2022 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» №2352-IX від 01.07.2022 (далі - Закон № 2352-ІХ), яким викладено в новій редакції норму статті 117 КЗпП України, а саме:

«У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті».

Тобто, з 19.07.2022 законодавцем встановлене обмеження щодо розміру відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні шестимісячним терміном.

Суд зазначає, що в даному випадку правовідносини щодо розрахунку при звільненні закінчились виплатою відповідачем позивачу 05.06.2023 заборгованості. Тобто такий розрахунок відбувся в період дії поточної редакції ст. 117 КЗпП України.

Відтак, середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні належить до виплати не більш як за шість місяців, що становить 181 календарні дні, тобто з 10.09.2021 по 10.03.2022.

Як вище було встановлено, середньоденне грошове забезпечення позивача складає 462,00 грн.

Із цього слідує, що середнє грошове забезпечення позивача за час затримки розрахунку при звільненні в межах, визначеного ст. 117 КЗпП України, шестимісячного терміну становить 83 622,00 грн (462,00 грн х 181 календарні дні).

Водночас, суд вважає, що в порівнянні із виплаченою сумою на виконання рішення суду №420/14735/22 42 310,52 грн, суму 83 622,00 грн не можна вважати співмірною, оскільки вона перевищує суму такої компенсації.

Вирішуючи спір по суті, суд враховує висновки Великої Палати Верховного Суду, наведені в постановах від 26.02.2020 у справі №821/1083/17 та від 26.02.2019 у справі №761/9584/15-ц щодо необхідності дотримання судом, який розглядає спір про стягнення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, принципів розумності, справедливості та пропорційності суми відшкодування, та зменшення за певних умов розміру відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Суд звертає увагу на правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у п. 39-41 постанови від 18.03.2020 по справі №711/4010/13-ц, згідно яких встановлений ст.117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця.

Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст.117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

За висновками Великої Палати Верховного Суду, які викладені в постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, суд може зменшити належні до виплати суми. При цьому, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП України, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Тобто, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

При вирішенні цього питання суд враховує такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Вказаний підхід застосований Верховним Судом під час вирішення справи № 806/2473/18 і наведений в постанові від 30.10.2019.

Верховний Суд в постанові від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19 дійшов висновку, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.

Тобто залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.

На виконання ухвал суду щодо витребування доказів, а саме суми сплачених ОСОБА_1 грошових коштів при звільненні, відповідачем відповідних відомостей не було надано.

Натомість, позивачем в позовній заяві зазначається, що загальний розмір виплат нарахованих позивачеві при виключенні зі списків особового складу складав 233186,15 гривень, з яких:

- 4697,43 грн грошове забезпечення виплачено у добровільному порядку відповідно витягу з реєстру застрахованих осіб про виплачене грошове забезпечення;

- 186178,20 грн одноразова допомога при звільненні виплачена у добровільному порядку відповідно витягу з наказу від 10.09.2021 року №21-ОС;

- 42310,52 грн перерахунок грошового забезпечення виплачений на виконання рішення суду №420/14735/22 (а.с.35).

У суду відсутні підстави для сумнівів у правильності наведених позивачем сум, що були виплачені позивачу при звільненні.

Істотна частка заборгованості складає 18,14% (42310,52 / 233 186,15).

Отже, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку, з урахуванням істотності частки 18,14% становить: 15169,03 грн (83622,00 грн середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні за шість місяців х 18,14%).

Таким чином, отримана сума середнього заробітку за спірний період (15169,03 грн) не перевищує суму несвоєчасно виплаченої суми грошового забезпечення, що була встановлена на виконання рішення суду №420/1435/22 (42 310,52 грн).

Як вбачається з матеріалів справи, причинами, що пов`язані з тривалістю порушень прав позивача, є як дії позивача, який не зразу після звільнення оскаржив бездіяльність відповідача щодо повного розрахунку, так і дії відповідача, який не здійснив повного розрахунку при звільненні.

Суд враховує, що ОСОБА_1 , звільнившись в вересні 2021 року з військової служби, до суду з позовом про сплату належних сум грошового забезпечення (справа №420/14735/22) звернулася через рік - 14.10.2022, збільшуючи таким чином період затримки.

Варто додати, що обговорюваний в постанові Верховного Суду від 30 листопада 2020 року в справі № 480/3105/19 спосіб зменшення середнього заробітку, який підлягає стягненню на підставі статті 117 КЗпП України, не потрібно інтерпретувати як єдино правильний чи обов`язковий. Обставини кожної конкретної справи можуть бути різними, тож вимагатимуть індивідуального підходу і пояснення щодо застосування цих критеріїв.

У п.77-78 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року по справі № 761/9584/15-ц також зазначено, що законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

У п. 92 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року по справі №761/9584/15-ц викладено правову позицію, відповідно до якої з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Тому Велика Палата Верховного Суду також відступає від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16 про те, що право суду зменшити розмір середнього заробітку залежить від прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України.

Між тим, достатньою та співмірною суд вважає встановленому вище суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 15169,03 грн, що обчислена із застосуванням часових обмежень (шість місяців) та істотності частки середнього заробітку (18,14%), а тому у застосуванні інших механізмів зменшення середнього заробітку суд не вбачає підстав.

За таких обставин, суд вважає, що належним способом захисту у спірних правовідносинах буде зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 суму середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні у розмірі 15169,03 грн.

Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

З огляду на встановлені у справі обставини, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Частиною 1 статті 9 КАС України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до приписів статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Із заявлених позовних вимог, на підставі системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до приписів ст..139 КАС України, підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст.ст. 7, 9, 241-246, 250, 255, 295 КАС України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_3 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 11.09.2021 по 04.06.2023 включно.

Зобов`язати військову частину НОМЕР_3 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 11.09.2021 по 04.06.2023 включно в сумі 15169,03 грн відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08 лютого 1995 року №100.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Учасники справи:

Позивач ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_5 );

Відповідач Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_6 ).

Суддя Олена СКУПІНСЬКА