Справа № 203/4305/21
Суддя: Ханієва Ф. М.
Дата ухвалення: 2022-11-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 203/4305/21
Провадження № 2-а/0203/48/2022
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.11.2022 року Кіровський районний суд м. Дніпропетровська в залі суду в м. Дніпрі у складі:

головуючого судді Ханієвої Ф.М.,

за участю секретаря судового засідання Ноторової Є.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Інспекції з питань контролю за паркуванням Дніпровської міської ради про визнання дій незаконними та скасування постанови,

встановив:

28.07.2022 року до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська на підставі постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 05.07.2022 року надійшли матеріали адміністративної справи за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Інспекції з питань контролю за паркуванням Дніпровської міської ради про визнання дій незаконними та скасування постанови, для продовження розгляду, в якому позивач, з урахуванням зміненої редакції позовної заяви від 27.10.2022 року, просить суд:

- визнати дії Інспекції з питань контролю за паркуванням Дніпровської міської ради по винесенню постанови, серії РАП №288100220 від 16.03.2021 року по притягненню ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності незаконними;

- скасувати постанову серії РАП №288100220 від 16.03.2021 року по притягненню ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності;

- закрити провадження в адміністративній справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 122 КУпАП і накладення на нього адміністративного стягнення у вигляді штрафу у зв`язку із відсутністю складу адміністративного правопорушення;

- стягнути з відповідача Інспекції з питань контролю за паркуванням Дніпровської міської ради всі суми судових витрат (судовий збір та витрати на правничу допомогу), що становить 7492,84 грн (908 грн + 6586,84 грн).

І. Стислий виклад позицій учасників справи.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач, з урахуванням зміненої редакції позовної заяви від 27.10.2022 року, зазначив, що в оскаржуваній постанові відповідач вказав неправильну адресу зареєстрованого місця проживання позивача, бо такою є адреса: АДРЕСА_1 , хоча відповідачу відома справжня адреса місця проживання позивача, з огляду на неодноразові судові спори. Так, 08.02.2021 року позивачем було отримано повідомлення про постанову, серії ІД №00311653 від 08.02.2021 року про притягнення до адміністративної відповідальності за правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, передбачене ч. 3 ст. 122 КУпАП, зафіксоване не в автоматичному режимі. Вказане повідомлення про постанову було розміщене на лобовому склі автомобіля позивача. По суті правопорушення вказано, що позивачем здійснена стоянка у місцях, де транспортний засіб зробить неможливим рух інших транспортних засобів, чим порушено п. 15.10 (д) Правил дорожнього руху (ПДР).

Натомість на думку представника позивача, вказане в оскаржуваній постанові правопорушення не відповідає фактичним обставинам справи, що зображено і на фотоматеріалах. Так, позивач фактично проживає у житловому багатоквартирному дев`ятиповерховому будинку АДРЕСА_2 , саме там у дворі цього будинку відповідачем і встановлено нібито правопорушення. На фото автомобіль позивача зафіксовано у дворі будинку саме перед входом до будинку. Представник позивача вважає, що подія сталася у житловій зоні та місця для паркування в районі буд. АДРЕСА_2 відсутні. Тобто в житловій зоні діють правила паркування відмінні від інших місць. Зокрема, заборонена стоянка автомобіля, якщо він одночасно ускладнює рух пішоходів і одночасно ускладнює проїзд іншим транспортним засобам, зокрема спеціальним. По фотографіях видно, що транспортний засіб позивача було розташовано таким чином, що він як мінімум не перешкоджає руху інших транспортних засобів. Оскільки в житловій зоні пішоходам дозволено рух і тротуаром, і проїжджою частиною, то автомобіль позивача не перешкоджає ані руху інших автомобілів, ані руху пішоходів. Автомобіль позивача припаркований в житловій зоні в спосіб, зафіксований на зображенні, а саме: лівою парою коліс на тротуарі, а правою парою коліс на проїжджій частині без створення перешкоди руху по ній.

З огляду на викладене, позивач звернувся до суду з позовом про визнання дій відповідача незаконними та скасування постанови.

Також представник позивача у позові зазначив, що з метою захисту свого порушеного права позивач звернувся за правничою допомогою до адвоката, з яким уклав договір про надання правничої допомоги №211 від 06.02.2021 року. Станом на дату подання позовної заяви до суду позивачем прийнято послуги на суму 6586,84 грн та сплачена сума судового збору становить загалом 908,00 грн.

05.10.2022 року, 06.10.2022 року та 11.11.2022 року, 15.11.2022 року у встановлений судом строк представник відповідача подав до суду відзив на позов та відзив на змінену редакцію позову, в яких заперечував проти позовних вимог та просив суд відмовити у їх задоволенні.

Так, представник відповідача зазначив, що 08.02.2021 року інспектор з паркування виявив адміністративне правопорушення за ознаками ч. 3 ст. 122 КУпАП, а саме: транспортним засобом Mitsubishi Lancer, д.н.з. НОМЕР_1 , здійснено стоянку в районі будинку, що знаходиться за адресою: м. Дніпро, вул. Будівельників, 14, чим порушено вимоги пп. д) п. 15.10. розділу Правил дорожнього руху, в частині заборони стоянки транспортного засобу у місцях, де транспортний засіб, що стоїть, створює перешкоду для руху пішоходів.

Як пояснив представник відповідача, на місці вчинення правопорушення під час його виявлення та під час фотофіксації його обставин була відсутня технічна можливість встановити відповідальну особу, тобто особу, за якою зареєстровано транспортний засіб або яка була належним користувачем транспортного засобу, тому інспектор з паркування у відповідності до вимог ст. ст. 14-2, 279-1 КУпАП, використовуючи дані Єдиного державного реєстру транспортних засобів, встановив, що особою, відповідальною за вчинення правопорушення потрібно вважати власника автомобіля ОСОБА_1 , місце проживання якого згідно з інформацією з Єдиного державного реєстру транспортних засобів, було зареєстровано по АДРЕСА_3 .

За результатами розгляду адміністративної справи інспектор з паркування прийняв постанову про накладення адміністративного стягнення, серія РАП №288100220 від 16.03.2021 року до повідомлення серії ІД №00311653 від 16.03.2021 року, якою постановив визнати винним ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 122 КУпАП, та застосувати до нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 510,00 грн. Розгляд адміністративної справи відбувся без участі особи, яка притягалась до адміністративної відповідальності, та постанова про накладення адміністративного стягнення була направлена на відому адресу місця проживання позивача, проте конверт з поштовим вкладенням повернувся до адресу відповідача.

Так, на думку представника відповідача, позивач пропустив строк подання адміністративного позову. При цьому положення п. 15.10 д) та п. 26.2 б) ПДР співвідносяться між собою як загальна та спеціальна, не суперечать одна одній, а лише розмежовують правила стоянки для жилої зони та іншої території дії ПДР, дозволяє застосувати однозначне правило стоянки транспортних засобів у житловій зоні, зважаючи на дозвіл руху пішоходів у жилій зоні як по тротуару, так і по проїзній частині, на відміну від загальної заборони руху пішоходів по проїзній частині при наявності тротуару. Представник відповідача вважає, що дії інспектора з паркування є правомірними, оскаржувана постанова відповідає вимогам чинного законодавства України. Заперечення позивача не ґрунтуються на дійсних обставинах справи, доводи позивача не спростовують правильність та законність дій інспектора з паркування.

З приводу вимог позивача про відшкодування витрат на правничу допомогу представник відповідача зазначив, що враховуючи незначну складність справи, заявлений до відшкодування розмір витрат є неспівмірним. Тому представник відповідача, вважаючи необґрунтованими доводи представника позивача щодо понесених позивачем витрат на правничу допомогу, зазначив, що відсутні підстави для задоволення вимог позивача про відшкодування витрат на правову допомогу.

27.10.2022 року представник позивача подав до суду відповідь на відзив, в якій зазначив, що відповідач не довів того, що подія відбулась не у житловій зоні. Тому всі інші посилання відповідача не можна брати до уваги. Оскільки в житловій зоні пішоходам дозволено рух і тротуаром, і проїжджою частиною, то автомобіль позивача не перешкоджає ані руху інших автомобілів, ані руху пішоходів. Тобто в житловій зоні діють правила паркування відмінні від інших місць, зокрема й тих, які описані у п. 15.10 ПДР. Зокрема, заборонена стоянка автомобіля, якщо він одночасно і ускладнює рух пішоходів, і одночасно ускладнює проїзд іншим транспортним засобам, зокрема, спеціальним. Також представник позивача просить суд не брати до уваги доводи представника відповідача щодо не співмірності витрат на правничу допомогу, вважаючи їх безпідставними.

ІІ. Заяви, клопотання. Інші процесуальні дії у справі.

Ухвалою суду від 05.08.2022 року було відкрито провадження в адміністративній справі та призначено справу до судового розгляду по суті за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи.

Ухвалою суду від 14.11.2022 року було визнано поважними причини пропуску представником позивача строку на подання зміненої редакції позовної заяви, поновлено строк на подання зміненої редакції позовної заяви та прийнято до розгляду змінену редакцію позовної заяви.

Ухвалою суду від 14.11.2022 року було повернуто без розгляду заяву представника позивача про забезпечення позову.

У судове засідання, призначене на 14.11.2022 року, учасники справи не з`явились, хоча належним чином були повідомлені про час, дату та місце розгляду справи. Представник позивача подав до суду письмову заяву про розгляд справи за його відсутності. Представник відповідача не повідомив суду причини неприбуття у судове засідання.

Суд на підставі положень ст. ст. ст. ст. 47, 126, 194, 205, ч. 4 ст. 229 КАС України розглянув справу за відсутності учасників справи та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувальних технічних засобів.

Під час судового розгляду справи суд дослідив письмові докази, що містяться в матеріалах справи.

ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин з посиланням на докази.

Судом встановлено, що 16.03.2021 року головним спеціалістом інспектором з паркування відділу контролю за стоянкою і зупинкою Інспекції з питань контролю за паркуванням Дніпровської міської ради Нарядьком Денисом Сергійовичем було розглянуто справу про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса місця проживання: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 , транспортний засіб Mitsubishi Lancer, д.н.з. НОМЕР_1 , власник ОСОБА_1 .

За змістом постанови серії РАП №288100220 від 16.03.2021 року, інспектор встановив, що 08.02.2021 року о 15:12 годині транспортним засобом Mitsubishi Lancer, д.н.з. НОМЕР_1 , було здійснено стоянку в районі будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , чим порушено вимогу пп. д) п. 15.10. розділу 15 ПДР в частині заборони стоянки транспортному засобу у місцях, де транспортний засіб, що стоїть, створить перешкоду для руху пішоходів, та тим самим вчинене адміністративне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 122 КУпАП; фотозйомка та/або відеозапис здійснювався за допомогою технічного засобу Logic Instrument Fieldbook K 80V2. Так, ОСОБА_1 було визнано винним у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 122 КУпАП та застосовано до нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 510,00 грн.

Вказана постанова була направлена на адресу позивача ОСОБА_1 : АДРЕСА_3 .

Також на підтвердження обставин, викладених в оскаржуваній постанові, представник відповідача надав суду фотоматеріали з місця події 08.02.2021 року у АДРЕСА_2 .

На підтвердження понесених позивачем витрат на правничу допомогу представник позивача надав суду копії: договору №211 від 06.02.2021 року з додатком до нього, ордер на надання правничої (правової) допомоги від 28.08.2021 року, виданий на підставі договору №211 від 06.02.2021 року, акт приймання послуг від 04.10.2021 року по договору №211 від 06.02.2021 року на загальну суму наданих послуг у розмірі 6586,84 грн.

Спірні правовідносини між сторонами виникли з приводу визнання незаконними дій відповідача по винесенню постанови серії РАП №288100220 від 16.03.2021 року по притягненню ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності, скасування постанови серії РАП №288100220 від 16.03.2021 року по притягненню ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності, закриття провадження в адміністративній справі, та стягнення витрат на правничу допомогу.

ІV. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Відповідно до положень ст. 9 КУпАП (в редакції, чинній на момент вчинення адміністративного правопорушення), адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Відповідно до положень ст. 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема, за допомогою показань технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису.

Статтею 280 КУпАП передбачено, що орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Особливості розгляду справ про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване в автоматичному режимі, та про порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксоване в режимі фотозйомки (відеозапису), встановлюються статтями 279-1-279-4 цього Кодексу.

Відповідно до положень ст. 14 Закону України «Про дорожній рух», учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримуватись вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху, створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам.

Відповідно до положень ст. 279-1 КУпАП, у разі якщо адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху зафіксовано в автоматичному режимі або якщо порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів зафіксовано в режимі фотозйомки (відеозапису), посадова особа уповноваженого підрозділу Національної поліції або інспектор з паркування за даними Єдиного державного реєстру транспортних засобів, а також у разі необхідності - за даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань встановлює відповідальну особу, зазначену у частині першій статті 14-2 цього Кодексу.

Якщо адміністративне правопорушення, передбачене частинами першою, третьою та сьомою статті 122 (в частині порушення правил зупинки, стоянки), частинами першою,другою та восьмою статті 152-1 цього Кодексу, зафіксовано в режимі фотозйомки (відеозапису), посадова особа уповноваженого підрозділу Національної поліції або інспектор з паркування зобов`язані розмістити на лобовому склі транспортного засобу копію постанови про притягнення до адміністративної відповідальності (якщо технічні можливості дозволяють встановити відповідальну особу, зазначену у частині першій статті 14-2 цього Кодексу, на місці вчинення правопорушення) або повідомлення про притягнення до адміністративної відповідальності (якщо технічні можливості не дозволяють встановити відповідальну особу, зазначену у частині першій статті 14-2 цього Кодексу, на місці вчинення правопорушення).

Повідомлення про притягнення до адміністративної відповідальності має містити відомості, передбачені частинами другою - четвертою статті 283 цього Кодексу, крім відомостей про особу, стосовно якої розглядається справа. Повідомлення про притягнення до адміністративної відповідальності має містити також інформацію про порядок виконання адміністративного стягнення, у тому числі реквізити для сплати 50 відсотків розміру штрафу протягом 10 банківських днів з дня вчинення відповідного правопорушення, що вважатиметься виконанням адміністративного стягнення у повному обсязі.

Постанова про накладення адміністративного стягнення за правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване в автоматичному режимі, або за порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксоване в режимі фотозйомки (відеозапису), може виноситися без участі особи, яка притягається до адміністративної відповідальності.

У разі невручення постанови адресату за зазначеною в Єдиному державному реєстрі транспортних засобів адресою днем отримання постанови вважається день повернення поштового відправлення з позначкою про невручення до органу (підрозділу), уповноважена посадова особа якого винесла відповідну постанову.

Пунктами 1.3 та 1.9 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306 (далі ПДР, в редакції, чинній на момент вчинення адміністративного правопорушення) встановлено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими. Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Згідно з п. 8.1 ПДР, регулювання дорожнього руху здійснюється за допомогою дорожніх знаків, дорожньої розмітки, дорожнього обладнання, світлофорів, а також регулювальниками.

Відповідно до п. 8.2-1 ПДР, дорожні знаки застосовуються відповідно до цих Правил і повинні відповідати вимогам національного стандарту.

Дорожні знаки повинні розміщуватися таким чином, щоб їх було добре видно учасникам дорожнього руху як у світлу, так і в темну пору доби. При цьому дорожні знаки не повинні бути закриті повністю або частково від учасників дорожнього руху будь-якими перешкодами.

Дорожні знаки повинні бути видимими на відстані не менш як 100 м за напрямком руху та розміщеними не вище 6 м над рівнем проїзної частини.

Дорожні знаки встановлюються обабіч дороги на тому її боці, що відповідає напрямку руху. Для поліпшення сприйняття дорожніх знаків вони можуть бути розміщені над проїзною частиною. Якщо дорога має більше ніж одну смугу для руху в одному напрямку, установлений обабіч дороги відповідного напрямку дорожній знак дублюється на розділювальній смузі, над проїзною частиною або на протилежному боці дороги (у разі, коли для руху в зустрічному напрямку є не більше ніж дві смуги).

Дорожні знаки розміщуються таким чином, щоб інформацію, яку вони передають, могли сприймати саме ті учасники руху, для яких вона призначена.

Пункт 8.4 в) ПДР України передбачає, що дорожні знаки поділяються на групи, зокрема, заборонні знаки запроваджують або скасовують певні обмеження в русі.

Відповідно до п. 15.1, 15.10 д) ПДР, зупинка і стоянка транспортних засобів на дорозі повинні здійснюватись у спеціально відведених місцях чи на узбіччі.

Стоянка забороняється, зокрема, у місцях, де транспортний засіб, що стоїть, зробить неможливим рух інших транспортних засобів або створить перешкоду для руху пішоходів.

Згідно з п. 15.9 ПДР, зупинка забороняється:

a) на залізничних переїздах;

б) на трамвайних коліях (крім випадків, обумовлених пунктом 15.8 цих Правил);

в) на естакадах, мостах, шляхопроводах і під ними, а також у тунелях;

г) на пішохідних переходах і ближче 10 м від них з обох боків, крім випадків надання переваги в русі;

ґ) на перехрестях та ближче 10 м від краю перехрещуваної проїзної частини за відсутності на них пішохідного переходу, за винятком зупинки для надання переваги в русі та зупинки проти бокового проїзду на Т-подібних перехрестях, де є суцільна лінія розмітки або розділювальна смуга;

д) у місцях, де відстань між суцільною лінією розмітки, розділювальною смугою чи протилежним краєм проїзної частини і транспортним засобом, що зупинився, менше 3 м;

е) ближче 30 м від посадкових майданчиків для зупинки маршрутних транспортних засобів, а коли їх немає - ближче 30 м від дорожнього знака такої зупинки з обох боків;

є) ближче 10 м від позначеного місця виконання дорожніх робіт і в зоні їх виконання, де це створить перешкоди технологічним транспортним засобам, що працюють;

ж) у місцях, де буде неможливим зустрічний роз`їзд або об`їзд транспортного засобу, що зупинився;

з) у місцях, де транспортний засіб закриває від інших водіїв сигнали світлофора або дорожні знаки;

и) ближче 10 м від виїздів з прилеглих територій і безпосередньо в місці виїзду.

Відповідно до п. 1.10 ПДР, житлова зона дворові території, а також частини населених пунктів, позначені дорожнім знаком 5.31.

Відповідно до вимог розділу 26 ПДР, пішоходам дозволяється рухатися у житловій та пішохідній зоні як по тротуарах, так і по проїзній частині. Пішоходи мають перевагу перед транспортними засобами, але не повинні створювати безпідставних перешкод для їхнього руху.

У житловій зоні забороняється:

а) транзитний рух транспортних засобів;

б) стоянка транспортних засобів поза спеціально відведеними місцями і таке їх розташування, яке утруднює рух пішоходів і проїзд оперативних чи спеціальних транспортних засобів;

в) стоянка з працюючим двигуном;

г) навчальна їзда;

ґ) рух вантажних автомобілів, тракторів, самохідних машин і механізмів (крім тих, що обслуговують об`єкти і громадян, виконують технологічні роботи або належать громадянам, що проживають у цій зоні).

У пішохідну зону в`їзд дозволяється лише транспортним засобам, що обслуговують громадян і підприємства, які розташовані у зазначеній зоні, а також транспортним засобам, що належать громадянам, які проживають або працюють у цій зоні, чи автомобілям (мотоколяскам), позначеним розпізнавальним знаком Водій з інвалідністю, якими керують водії з інвалідністю або водії, які перевозять пасажирів з інвалідністю. Якщо до об`єктів, розташованих на цій території, є інші під`їзди, водії повинні користуватися лише ними.

Під час виїзду з житлової та пішохідної зони водії повинні дати дорогу іншим учасникам дорожнього руху.

Суд, враховуючи зазначені вище положення ПДР, доходить висновку, що ПДР не передбачено заборону стоянки транспортним засобам на тротуарі, що не створює перешкод для руху пішоходів. Тим більше, що пішоходам дозволяється рухатися у житловій та пішохідній зоні як по тротуарах, так і по проїзній частині.

Так, відповідно до фотознімків, наданих відповідачем, за вказаною адресою: вул. Будівельників, буд. 14, м. Дніпро, відсутні спеціально відведені місця для паркування транспортних засобів, зокрема, паркувальні місця, обочина. Крім того, місце вчинення правопорушення це територія двору житлового будинку 14 по вул. Будівельників у м. Дніпрі, яка, у розумінні п. 1.10 ПДР, є житловою зоною, а тому на такій території діють вимоги розділу 26 ПДР. Це, своєю чергою, спростовує доводи відповідача про створення транспортним засобом позивача суттєвих перешкод для руху пішоходів.

Так, з урахуванням викладеного вище, оскільки припаркований позивачем на тротуарі транспортний засіб, з урахуванням вимог п. 26.1 ПДР, не утруднює рух пішоходів і проїзд оперативних, спеціальних чи будь-яких інших транспортних засобів, суд доходить висновку, що позивач не порушив пп. д) п. 15.10 ПДР та в його діях відсутній склад адміністративного правопорушення за ч. 3 ст. 122 КУпАП.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 25.06.2020 у справі № 520/2261/19 вказала, що визначений статтею 77 КАС України обов`язок відповідача суб`єкта владних повноважень довести правомірність рішення, дії чи бездіяльності не виключає визначеного частиною першою цієї статті обов`язку позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

Також суд зазначає, що відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У ч. 1 ст. 8 Конституції України встановлено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (ч. 1 ст. 129 Конституції України, ч. 1 ст. 6 КАС України).

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 3 ст. 286 КАС України, за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право:

1) залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення;

2) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи);

3) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення;

4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.

З урахуванням принципу змагальності, диспозитивності та офіційного з`ясування всіх обставин у справі (стаття 9 КАС України), положення Кодексу адміністративного судочинства України передбачають не лише обов`язок суб`єкта владних повноважень (відповідача у справі) щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності (частина друга стаття 77 КАС України), але й обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення (частина перша стаття 77 КАС України).

Тому суд, враховуючи вимоги ст. 286 КАС України, дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення серії РАП № 288100220 до повідомлення серії ІД № 00311653 від 16.03.2021 року, винесену головним спеціалістом інспектором з паркування відділу контролю за стоянкою і зупинкою Інспекції з питань контролю за паркуванням Дніпровської міської ради Нарядьком Денисом Сергійовичем, якою було визнано винним ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та притягнуто його до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення, накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 510,00 грн, зарити провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про притягнення до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення, а у задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

З приводу вирішення питання про розподіл судових витрат суд зазначає таке.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Пунктами 1, 2 ч. 3 ст. 132 КАС України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати: на професійну правничу допомогу; сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду.

Статтею 134 КАС України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до положень ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

При частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що представництво це вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги це види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Відповідно до пунктів 1, 2, 5 ч. 1 ст. 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», видами адвокатської діяльності, зокрема, є:

- надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;

- складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;

- представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Статтею 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Вказана правова позиція викладена у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду у від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28.11.2002 «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

З огляду на викладене вище, суд, з урахуванням принципів розумності, пропорційності, співмірності, вважає за необхідне стягнути з Інспекції з питань контролю за паркуванням Дніпровської міської ради на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань судові витрати зі сплати судового збору за подання адміністративної позовної заяви у розмірі 302,66 грн (454,00 грн : 3 = 151,33 грн, 151,33 х 2 = 302,66 грн), та судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6586,84 грн, розмір яких суд вважає доведеним належними та допустимими доказами.

V. Висновки суду за результатами розгляду позовної заяви.

З урахуванням викладеного, суд вважає за необхідне частково задовольнити позовні вимоги та скасувати оскаржувану постанову про накладення адміністративного стягнення, провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про притягнення до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення закрити, а у задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити; стягнути з відповідача на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань судові витрати зі сплати судового збору за подання адміністративної позовної заяви у розмірі 302,66 грн та судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6586,84 грн.

Керуючись статтями 2, 9, 77, 90, 132, 139, 241-246, 250, 255, 257, 262, 286, 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Інспекції з питань контролю за паркуванням Дніпровської міської ради про визнання дій незаконними та скасування постанови задовольнити частково.

Скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення серії РАП № 288100220 до повідомлення серії ІД № 00311653 від 16.03.2021 року, винесену головним спеціалістом інспектором з паркування відділу контролю за стоянкою і зупинкою Інспекції з питань контролю за паркуванням Дніпровської міської ради Нарядьком Денисом Сергійовичем, якою було визнано винним ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та притягнуто його до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення, накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 510,00 грн.

Провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про притягнення до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення закрити.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути з Інспекції з питань контролю за паркуванням Дніпровської міської ради (49000, м. Дніпро, пр. Дмитра Яворницького; ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; адреса місця проживання: АДРЕСА_5 ; РНОКПП НОМЕР_3 ) за рахунок бюджетних асигнувань судові витрати зі сплати судового збору за подання адміністративної позовної заяви у розмірі 302,66 грн (триста дві гривні 66 копійок).

Стягнути з Інспекції з питань контролю за паркуванням Дніпровської міської ради (49000, м. Дніпро, пр. Дмитра Яворницького; ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; адреса місця проживання: АДРЕСА_5 ; РНОКПП НОМЕР_3 ) за рахунок бюджетних асигнувань судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6586,84 грн (шість тисяч п`ятсот вісімдесят шість гривень 84 копійок).

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 286 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Ф.М. Ханієва