Справа № 520/23084/23
Суддя: Сліденко А.В.
Дата ухвалення: 2023-10-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02.10.2023 справа №520/23084/23

Харківський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Сліденко А.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без призначення судового засідання з повідомленням (викликом) сторін справу за позовом

ОСОБА_1 (далі за текстом - позивач, заявник)
до Державної судової адміністрації України ( далі за текстом - Адміністрація), Другого апеляційного адміністративного суду (далі за текстом - відповідач, суб"єкт владних повноважень, владний суб`єкт, орган публічної адміністрації, адміністративний орган)
провизнання протиправними дій, суб"єкта владних повноважень, спонукання до оплати праці публічного службовця у належному розмірі, -
встановив:

Позивач у порядку адміністративного судочинства заявив вимоги про: 1) визнання протиправними дій Другого апеляційного адміністративного суду та Державної судової адміністрації України щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 суддівської винагороди та допомоги на оздоровлення за період з 01 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року, з 01 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року та 01 січня 2023 року по 06 червня 2023 року, виходячи із розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді у розмірі 2102.00 грн.; 2) стягнення з Державної судової адміністрації України на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) недонарахованої та невиплаченої суддівської винагороди та допомоги на оздоровлення за період з 01 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року в розмірі 275394,12 грн, з 01 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року в розмірі 585951,44 грн та з 01 січня 2023 року по 06 червня 2023 року в розмірі 740932,23 грн з утриманням із цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплат.

Аргументуючи ці вимоги зазначив, що унаслідок вчинення суб`єктом владних повноважень протиправного управлінського волевиявлення у сфері оплати праці професійного судді утворився борг із суддівської винагороди, який підлягає присудженню на користь публічного службовця у судовому порядку.

Відповідач - Другий апеляційний адміністративний суд (далі за текстом - відповідач, суб"єкт владних повноважень, владний суб`єкт, адміністративний орган, органі публічної адміністрації) із поданим позовом не погодився.

Аргументуючи заперечення проти позову зазначив, що правильно обчислював розмір суддівської винагороди із використанням значення прожиткового мінімуму для працездатної особи - "2102,00грн.".

Відповідач - Державна судова адміністрація України (далі за текстом - Адміністрація) про розгляд справи був сповіщений належно та завчасно, але обов`язку із подання відзиву на позов та доказів у спростування викладених у позові доводів не виконав.

Суд відмічає, що у дійсності спір склався з приводу заперечення відповідачем - Другим апеляційним адміністративним судом права заявника на обчислення суддівської винагороди (і допомоги на оздоровлення відповідно) із використанням показника значення прожиткового мінімуму для працездатної особи, актуального станом на 01 січня кожного окремого календарного року.

Даний спір має виключно правовий характер і наразі не стосується питань фактів (обставин) в аспекті обчислення суб"єктом владних повноважень конкретного розміру суддівської винагороди (і допомоги на оздоровлення відповідно).

Суд, вивчивши доводи позову та аргументи відзиву на позов, повно виконавши процесуальний обов`язок із збору доказів, всебічно перевіривши доводи сторін добутими доказами, з`ясувавши обставини фактичної дійсності, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.

Установлені судом обставини спору полягають у наступному.

Заявник у спірних правовідносинах проходив безперервну публічну службу на посаді судді Другого апеляційного адміністративного суду.

Ці обставини визнаються усіма учасниками спору, а тому не потребують додаткового доказування.

У спірних правовідносинах Другим апеляційним адміністративним судом вчинялись управлінські волевиявлення з приводу оплати праці (служби) заявника як професійного судді у спосіб обчислення суддівської винагороди із використанням прожиткового мінімуму для працездатної особи - 2.102,00грн.

Державною судовою адміністрацією України (як розпорядником бюджетних коштів вищого рівня) у розпорядження Другого апеляційного адміністративного суду не виділялось асигнувань для проведення на користь заявника платежів понад ці обчислення.

Ці обставини також фактично визнаються усіма учасниками спору, а тому не потребують додаткового доказування.

Усупереч ч.2 ст.79, ч.3 ст.79, ч.4 ст.161, ч.4 ст.162 КАС України учасниками спору не подано до суду достатніх доказів про структуру та розмір складових елементів виплаченої заявникові суддівської винагороди заявника та виплаченої заявникові допомоги на оздоровлення.

Проте, з урахуванням предмета ініційованого заявником спору та зумовленого цим предмета доказування ці обставини не є об`єктивними перешкодами (перепонами) для відправлення правосуддя у даному конкретному випадку, позаяк суд повторює, що спір у дійсності склався з приводу використання відповідачем як суб`єктом владних повноважень під час обчислення окладу заявника за посадою судді Другого апеляційного адміністративного суду арифметичного значення показника прожиткового мінімуму для працездатної особи - "2.102,00грн." та з приводу невикористання відповідачем як суб`єктом владних повноважень під час обчислення окладу заявника за посадою судді Другого апеляційного адміністративного суду арифметичного значення показника прожиткового мінімуму для працездатної особи, актуального станом на 01 січня кожного конкретного календарного року.

За визначеним ст.135 Закону України від 02.06.2016р. №1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів" механізмом обчислення суддівської винагороди примусове спонукання адміністративним судом суб`єкта владних повноважень - Другого апеляційного адміністративного суду до усунення дефектів (недоліків, вад) реалізації управлінської функції в обчисленні розміру посадового окладу судді у даному конкретному випадку здатне забезпечити нівелювання усіх спричинених неправомірним управлінським волевиявленням негативних наслідків, адже розміри складових елементів суддівської винагороди (а також допомоги на оздоровлення) обраховуються у відсотковому значенні саме від розміру посадового окладу судді.

На вимогу суду суб`єктом владних повноважень не подано витребуваних судом об`єктивних даних стосовно обчислення різниці між розміром реально отриманої заявником у спірних правовідносинах суддівської винагороди (допомоги на оздоровлення) та розміром належно обчисленої у спірних правовідносинах суддівської винагороди (допомоги на оздоровлення) з урахуванням правового висновку постанови Верховного Суду від 12.07.2023р. по справі №140/5481/22.

Тому у даному конкретному випадку суд вважає за можливе керуватись правовою позицією, сформульованою у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.06.2023р. у справі №916/3027/21, де указано, що: 1) покладений на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність передбачає, що висновки суду можуть будуватися на умовиводах про те, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були; 2) суд з дотриманням вимог щодо всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів визначає певну сукупність доказів, з урахуванням їх вірогідності та взаємного зв`язку, які, за його внутрішнім переконанням, дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, що входять до предмета доказування.

При цьому, з огляду на відсутність будь-яких заперечень відповідача - суб`єкта владних повноважень з даного приводу відносно обставин оплати часу тимчасової непрацездатності судді суд вважає за необхідне віддати пріоритет у застосуванні положенням ст.135 Закону України від 02.06.2016р. №1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів" (як спеціальної норми матеріального права) над приписами ч.3 ст.17 Закону України від 23.09.1999р. №1105-ХIV "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування" у редакції Закону України від 21.09.2022р. №2620-ІХ та ч.3 ст.24 Закону України від 23.09.1999р. №1105-ХIV "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування" у редакції до внесення змін Законом України від 21.09.2022р. №2620-ІХ.

Із використанням значення прожиткового мінімуму для працездатної особи - "2.102,00грн." розмір окладу заявника за посадою судді Другого апеляційного адміністративного суду за календарний місяць дорівнює - 131.375,00грн. без утримання податків (зборів).

Саме цей розмір посадового окладу заявника за посадою судді використовувався відповідачем як суб"єктом владних повноважень під час реалізації управлінської функції з обчислення розміру суддівської винагороди у спірних правовідносинах.

Натомість, із використанням значення прожиткового мінімуму для працездатної особи станом на 01 січня 2021 року - "2.270,00грн." розмір окладу заявника за посадою судді Другого апеляційного адміністративного суду за календарний місяць повинен дорівнювати - 141.875,00грн. без утримання податків (зборів).

Із використанням значення прожиткового мінімуму для працездатної особи станом на 01 січня 2022 року - "2.481,00грн." розмір окладу заявника за посадою судді Другого апеляційного адміністративного суду за календарний місяць повинен дорівнювати - 155.062,50грн. без утримання податків (зборів).

Із використанням значення прожиткового мінімуму для працездатної особи станом на 01 січня 2023 року - "2.684,00грн." розмір окладу заявника за посадою судді Другого апеляційного адміністративного суду за календарний місяць повинен дорівнювати - 167.750,00грн. без утримання податків (зборів).

Окрім того, із використанням значення прожиткового мінімуму для працездатної особи - "2.270,00грн.", "2.481,00грн.", "2.684,00грн." належний розмір допомоги на оздоровлення повинен дорівнювати - 141.875,00грн., 155.062,50грн., 167.750,00грн. відповідно, а не - 131.375,00грн., як то було призначено, обчислено, нараховано та виплачено суб"єктом владних повноважень - Другим апеляційним адміністративним судом.

Стверджуючи про невідповідність закону управлінських волевиявлень суб`єктів владних повноважень - і Другого апеляційного адміністративного суду, і Державної судової адміністрації України з приводу повноти оплати праці публічного службовця, заявник ініціював даний спір.

Вирішуючи спір по суті, суд вважає, що в Україні як у правовій державі, де проголошена дія верховенства права та найвищою соціальною цінністю є людина, згідно з ст.ст. 1, 3, 8, ч.2 ст.19, ч.1 ст.68 Конституції України усі без виключення суб`єкти права (учасники суспільних відносин) зобов`язані дотримуватись існуючого правового порядку, утримуючись від використання права на "зло"/зловживання правом, а суб`єкти владних повноважень (органи публічної адміністрації) додатково обтяжені ще й обов`язком виконувати покладені законом завдання виключно за наявності приводів та способом, чітко обумовленими законом, і тому до відносин, які склались на підставі встановлених обставин спору, підлягають застосуванню наступні норми права.

Згідно з ч.7 ст.43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

У розумінні ч.1 ст.126 та ст.130 Конституції України умови виплати та розмір суддівської винагороди є невід`ємним елементом незалежності судді.

Спеціальним законом з питання визначення суддівської винагороди є Закон України від 02.06.2016р. №1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів" (далі за текстом - Закон України від 02.06.2016р. №1402-VIII), ч.1 ст.135 якого передбачено, що суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з ч.2 ст.135 Закону України від 02.06.2016р. №1402-VIII суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

Відповідно до п.3 ч.3 ст.135 Закону України від 02.06.2016р. №1402-VIII базовий розмір посадового окладу судді місцевого суду - 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Як то указано у ч.4 ст.135 Закону України від 02.06.2016р. №1402-VIII, до базового розміру посадового окладу, визначеного частиною третьою цієї статті, додатково застосовуються такі регіональні коефіцієнти: 1) 1,1 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше сто тисяч осіб; 2) 1,2 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше п`ятсот тисяч осіб; 3) 1,25 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше один мільйон осіб. У випадку, якщо суд розміщується в декількох населених пунктах, застосовується регіональний коефіцієнт за місцезнаходженням органу, який провів державну реєстрацію такого суду.

Згідно з ч.5 ст.135 Закону України від 02.06.2016р. №1402-VIII суддям виплачується щомісячна доплата за вислугу років у розмірі: за наявності стажу роботи більше 3 років - 15 відсотків, більше 5 років - 20 відсотків, більше 10 років - 30 відсотків, більше 15 років - 40 відсотків, більше 20 років - 50 відсотків, більше 25 років - 60 відсотків, більше 30 років - 70 відсотків, більше 35 років - 80 відсотків посадового окладу.

Окрім того, згідно з ч.1 ст.136 Закону України від 02.06.2016р. №1402-VIII суддям надається щорічна оплачувана відпустка тривалістю 30 робочих днів з виплатою, крім суддівської винагороди, допомоги на оздоровлення в розмірі посадового окладу.

У період часу 01.01.2021р.-31.12.2021р. виникла колізія між нормами п.2 ч.3 ст.135 Закону України від 02.06.2016р. №1402-VIII, абз.4 ст.7 Закону України від 15.12.2020р. №1082-ІХ "Про Державний бюджет України на 2021 рік" та між абз.5 ст.7 Закону України від 15.12.2020р. №1082-ІХ "Про Державний бюджет України на 2021 рік" в частині використання під час нарахування та виплати суддівської винагороди і допомоги на оздоровлення показника прожиткового мінімуму для працездатної особи - "2.102,00грн.".

Усупереч положенням ч.1 ст.126, ст.130 Конституції України та ч.2 ст.2 КАС України суб`єктом владних повноважень пріоритет у застосуванні помилково було надано не нормам ст.135 Закону України від 02.06.2016р. №1402-VIII, а нормам абз.5 ст.7 Закону України від 15.12.2020р. №1082-ІХ "Про Державний бюджет України на 2021 рік".

Указане спричинило порушення прав заявника на отримання суддівської винагороди і допомоги на оздоровлення у належному розмірі за період 01.01.2021р.-01.12.2021р.

У період часу 01.01.2022р.-31.12.2022р. виникла колізія між нормами п.2 ч.3 ст.135 Закону України від 02.06.2016р. №1402-VIII, абз.4 ст.7 Закону України від 02.12.2021р. №1928-ІХ "Про Державний бюджет України на 2022 рік" та між абз.5 ст.7 Закону України від 02.12.2021р. №1928-ІХ "Про Державний бюджет України на 2022 рік" в частині використання під час нарахування та виплати суддівської винагороди і допомоги на оздоровлення показника прожиткового мінімуму для працездатної особи - "2.102,00грн.".

Усупереч положенням ч.1 ст.126, ст.130 Конституції України та ч.2 ст.2 КАС України суб`єктами владних повноважень пріоритет у застосуванні помилково було надано не нормам ст.135 Закону України від 02.06.2016р. №1402-VIII, а нормам абз.5 ст.7 Закону України від 02.12.2021р. №1928-ІХ "Про Державний бюджет України на 2022 рік".

Указане спричинило порушення прав заявника на отримання суддівської винагороди і допомоги на оздоровлення у належному розмірі за період 01.01.2022р.-31.12.2022р.

У період часу 01.01.2023р.-06.06.2023р. виникла колізія між нормами п.2 ч.3 ст.135 Закону України від 02.06.2016р. №1402-VIII, абз.4 ст.7 Закону України від 03.11.2022р. №2710-ІХ "Про Державний бюджет України на 2023 рік" та між абз.5 ст.7 Закону України 03.11.2022р. №2710-ІХ "Про Державний бюджет України на 2023 рік" в частині використання під час нарахування та виплати суддівської винагороди і допомоги на оздоровлення показника прожиткового мінімуму для працездатної особи - "2.102,00грн.".

Усупереч положенням ч.1 ст.126, ст.130 Конституції України та ч.2 ст.2 КАС України відповідачем пріоритет у застосуванні помилково було надано не нормам ст.135 Закону України від 02.06.2016р. №1402-VIII, а нормам абз.5 ст.7 Закону України 03.11.2022р. №2710-ІХ "Про Державний бюджет України на 2023 рік".

Указане спричинило порушення прав заявника на отримання суддівської винагороди і допомоги на оздоровлення у належному розмірі за період 01.01.2023р.-06.06.2023р.

У спірних правовідносинах саме відповідач - Другий апеляційний адміністративний суд вів облік робочого часу заявника, здійснював призначення, обчислення, нарахування та виплату заявнику суддівської винагороди, тобто самостійно виконував усі функції розпорядника бюджетних коштів.

Обсяг виділених Державною судовою адміністрацією України у розпорядження відповідача - Другого апеляційного адміністративного суду асигнувань на виплату заявнику суддівської винагороди у вказаний проміжок часу був недостатнім для виконання вимог ст.135 Закону України від 02.06.2016р. №1402-VIII, але ця обставина не може бути кваліфікована у якості поважної причини невиконання вимог спеціальної норми закону.

Згідно з ч.5 ст.13 Закону України від 02.06.2016р. №1402-VIII висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

У розумінні п.7 ч.1 ст.4 КАС України відповідач у відносинах із фінансового забезпечення проходження особою публічної служби на посаді професійного судді є суб`єктом владних повноважень.

Правовий висновок стосовно неправильності обчислення суддівської винагороди (і відповідно допомоги на оздоровлення) із використанням показника прожиткового мінімуму - "2.102,00грн." сформульований, зокрема, у постанові Верховного Суду від 12.07.2023р. по справі №140/5481/22.

Відповідно до ч.5 ст.242 КАС України цей висновок є релевантним відносно обставин спору у даній справі, підлягає поширенню на спірні правовідносини, а відтак, додатково підтверджує факт порушення права заявника на отримання суддівської винагороди і допомоги на оздоровлення у повному розмірі.

Суд зауважує, що критерії законності управлінського волевиявлення (як у формі рішення, так і у формі діяння) суб`єкта владних повноважень викладені законодавцем у приписах ч.2 ст.2 КАС України.

Обов`язок доведення факту дотримання цих критеріїв покладений у першу чергу саме на суб`єкта владних повноважень ч.2 ст.77 КАС України і повинен виконуватись шляхом подання до суду доказів на спростування вимог приватної особи та зазначення у процесуальних документах належних аргументів відповідності закону вчиненого волевиявлення.

Водночас із цим, за змістом правових позицій постанови Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2020р. по справі №520/2261/19 та постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.06.2023р. у справі №916/3027/21 обов`язок відповідача - суб`єкта владних повноважень довести правомірність рішення, дії чи бездіяльності не виключає визначеного ч.1 ст.77 КАС України обов`язку позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги.

Тому під час відправлення правосуддя у даній конкретній справі суд виходить із того, що реальність (справжність та правдивість) конкретної обставини фактичної дійсності не може бути сприйнята доведеною виключно через неспростування одним із учасників справи (навіть суб`єктом владних повноважень) декларативно проголошеного, але не доказаного твердження іншого учасника справи, позаяк протилежне явно та очевидно прямо суперечить меті правосуддя - з`ясування об`єктивної істини у справі.

Кваліфікуючи реально вчинене у спірних правовідносинах управлінське волевиявлення суб`єкта владних повноважень, суд виходить із того, що за загальним правилом під рішенням суб`єкта владних повноважень слід розуміти письмовий акт, під дією суб`єкта владних повноважень слід розуміти вчинок посадової/службової особи, під бездіяльністю суб`єкта владних повноважень слід розуміти невиконання обов`язків, під відмовою суб`єкта владних повноважень слід розуміти письмово зафіксоване діяння з приводу незадоволення звернення приватної особи.

За змістом правових позицій постанови Верховного Суду від 03.06.2020р. у справі №464/5990/16-а та постанови Великої Палати Верховного Суду від 08.09.2022р. у справі №9901/276/19 протиправною бездіяльністю суб`єкта владних повноважень є зовнішня форма поведінки (діяння) органу/посадової особи у вигляді неприйняття рішення (нездійснення юридично значимих дій) у межах компетенції за наявності фізичної змоги реалізувати управлінську функцію.

У спірних правовідносинах суб`єктом владних повноважень - Другим апеляційним адміністративним судом одночасно було вчинено і управлінське волевиявлення у формі дії з приводу обчислення суддівської винагороди заявника та допомоги на оздоровлення із використанням показника прожиткового мінімуму для працездатної особи - "2.102,00грн.", і управлінське волевиявлення формі бездіяльності з приводу обчислення суддівської винагороди заявника та допомоги на оздоровлення із використанням показника прожиткового мінімуму для працездатної особи, актуального станом на 01 січня кожного конкретного календарного року.

У ході розгляду справи суб`єктами владних повноважень (і Другим апеляційним адміністративним судом, і Адміністрацією) не наведено юридично спроможних аргументів та не подано доказів відповідності вимогам закону реально вчинених у спірних правовідносинах управлінських волевиявлень з приводу обчислення суддівської винагороди і допомоги на оздоровлення та фінансування видатків на виплату цих платежів із розрахунку прожиткового мінімуму для працездатної особи - "2.102,00грн.".

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У даному конкретному випадку недоведеність правомірності реально вчинених суб`єктом владних повноважень управлінських волевиявлень зумовлює висновок про підтвердження матеріалами справи порушеного суб`єктивного права заявника, що є підставою для задоволення позову в частині вимог.

Стосовно способу захисту порушеного права суд зазначає, що згідно зі ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом - Конвенція) кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Тлумачення змісту ст.13 Конвенції наведено у низці рішень Європейського суду з прав людини, зокрема: у рішенні від 29.06.2006р. по справі "Пантелеєнко проти України" зазначено, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом; у рішенні від 31.07.2003р. по справі "Дорани проти Ірландії" указано, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права; у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Салах Шейх проти Нідерландів" наголошено, що ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними; у рішенні від 17.07.2008р. по справі "Каіч та інші проти Хорватії" визначено, що обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту, адже протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Отже, для реального та найшвидшого відновлення суб`єктивного права громадянина на одержання заробітної плати (суддівської винагороди, грошового забезпечення) у належному розмірі адміністративний орган повинен вчинити власне волевиявлення з приводу призначення, обчислення, нарахування і виплати (платежу) та негайно після настання цієї події ініціювати процедуру отримання від розпорядника публічних коштів вищого рівня додаткових асигнувань для виконання прийнятого рішення в частині проведення виплати.

Відповідно до п.п.2 ч.3 ст.148 Закону України від 02.06.2016р. №1402-VIII функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів здійснює Державна судова адміністрація України - щодо фінансового забезпечення діяльності всіх інших судів (окрім Верховного Суду та вищих спеціалізованих судів).

Згідно з ч.4 ст.148 Закону України від 02.06.2016р. №1402-VIII функції розпорядника бюджетних коштів щодо місцевих судів здійснюють територіальні управління Державної судової адміністрації України.

Частиною 1 ст.149 Закону України від 02.06.2016р. №1402-VIII визначено, що суди фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог цього Закону, у межах річної суми видатків, визначених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України.

За визначенням п.6 ч.1 ст.2 Бюджетного кодексу України бюджетне асигнування - повноваження розпорядника бюджетних коштів, надане відповідно до бюджетного призначення, на взяття бюджетного зобов`язання та здійснення платежів, яке має кількісні, часові та цільові обмеження, а за змістом п.7 ч.1 ст.2 Бюджетного кодексу України бюджетне зобов`язання - будь-яке здійснене відповідно до бюджетного асигнування розміщення замовлення, укладення договору, придбання товару, послуги чи здійснення інших аналогічних операцій протягом бюджетного періоду, згідно з якими необхідно здійснити платежі протягом цього ж періоду або у майбутньому.

Як то указано у ч.1 ст.47 Бюджетного кодексу України, відповідно до затвердженого розпису бюджету розпорядники бюджетних коштів одержують бюджетні асигнування, що є підставою для затвердження кошторисів. Порядок складання, розгляду, затвердження та основних вимог до виконання кошторисів бюджетних установ встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно з ч.1 ст.48 Бюджетного кодексу України розпорядники бюджетних коштів беруть бюджетні зобов`язання та здійснюють платежі тільки в межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисами, враховуючи необхідність виконання бюджетних зобов`язань минулих років.

Відповідно до ч.1 ст.51 Бюджетного кодексу України керівники бюджетних установ утримують чисельність працівників, військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, поліцейських, співробітників Служби судової охорони та здійснюють фактичні видатки на заробітну плату (грошове забезпечення), включаючи видатки на премії та інші види заохочень чи винагород, матеріальну допомогу, лише в межах бюджетних асигнувань на заробітну плату (грошове забезпечення), затверджених для бюджетних установ у кошторисах.

Звідси слідує, що взяття відповідачем - Другим апеляційним адміністративним судом як суб`єктом владних повноважень бюджетного зобов`язання на виконання рішення суду у спосіб видання наказу про призначення, обчислення, нарахування, виплату заниженого розміру (боргу, недоплати) оплати праці публічного службовця не суперечить закону, знаходиться у межах компетенції відповідача та розпочинає процедуру отримання додаткових асигнувань для проведення необхідних платежів, а відтак, здатне усунути наслідки реально вчиненого неправомірного управлінського волевиявлення та забезпечити ефективне та дієве поновлення порушеного права у сфері оплати часу праці публічного службовця.

Без обтяження суб`єкта владних повноважень - Другого апеляційного адміністративного суду обов`язком вчинити управлінське волевиявлення у спосіб видання розпорядчого акту - наказу про нарахування і виплату заробітної плати (грошового забезпечення, суддівської винагороди тощо) у належному (правильно обчисленому розмірі) розмірі ефективність та дієвість захисту права громадянина на отримання боргу - коштів в оплату праці вбачається ілюзорною, адже незмінність показників обсягу відображених у документах фінансової звітності невиконаних зобов"язань суб"єкта владних повноважень за відсутності додаткових джерел фінансування є очевидно та явною перешкодою (перепоною) в отриманні додаткових асигнувань на проведення платежів з погашення боргу за рішенням суду.

Тому належне та своєчасне виконання даного рішення суду саме Другим апеляційним адміністративним судом в частині проведення обчислень суддівської винагороди заявника у належному розмірі (шляхом видання розпорядчих документів - наказів) і спрямування до розпорядника бюджетних коштів вищого рівня (тобто до ДСА України) запиту про виділення додаткових асигнувань для проведення платежів на користь заявника зумовить усунення негативних наслідків вчинення оскарженого протиправного управлінського волевиявлення.

Судом під час виконання вимог ч.5 ст.242 КАС України виявлена низка постанов Верховного Суду з приводу способу захисту права особи на отримання належного розміру суддівської винагороди.

Так, у силу правового висновку постанови Верховного Суду від 23.06.2021р. у справі №520/13014/2020 вимога про стягнення заборгованості не дублює вимогу про зобов`язання нарахувати і виплатити заборгованість, ці вимоги є двома різними способами захисту порушеного права, які передбачають відмінний механізм виконання судових рішень; списання коштів за судовими рішеннями, боржником за якими є державний орган, відповідно до ч.1 ст.2 та ч.1 ст.3 Закону України від 05.06.2012р. №4901-VI "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень", можливе у тому випадку, коли способом захисту порушеного права є вимога про стягнення коштів.

У силу правового висновку постанови Верховного Суду від 12.07.2023р. по справі №140/5481/22 до способів захисту суб`єктивного права у спірних правовідносинах належить і вимога про стягнення з ДСА України недонарахованої та невиплаченої суддівської винагороди та допомоги на оздоровлення (з утриманням із цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті) шляхом безспірного списання коштів з бюджетної програми КПКВК 0501150 "Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів".

У силу правового висновку постанови Верховного Суду від 13.07.2023р. у справі №280/1233/22, зважаючи на положення ст.ст.148, 149 Закону України від 02.06.2016р. №1402-VIII у системному взаємозв`язку з положеннями ч.ч. 1, 2, 5 ст.22, ч.1 ст.23 Бюджетного кодексу України виплата суддівської винагороди здійснюється в межах бюджетних призначень, головним розпорядником яких є ДСА України, процесуальний статус якого як відповідача дозволяє застосувати такий спосіб захисту порушеного права як зобов`язання ДСА України здійснити фінансування ТУ ДСА в Харківській області з єдиного рахунку Державного бюджету України, передбаченого на виконання рішень судів на користь суддів, коштів для проведення виплати заявнику суддівської винагороди, обчисленої виходячи з базового розміру посадового окладу судді, обрахованого з прожиткового мінімуму для працездатних осіб в розмірі "2.270,00грн" за період 01.01.2021р.-31.12.2021р., "2.481,00грн" за період 01.01.2022р.-31.12.2022р., "2.684,00грн" за поточний період 2023 року з урахуванням раніше виплачених сум.

У силу правового висновку постанови Верховного Суду від 15.08.2023р. у справі №120/19262/21-а до релевантних способів захисту у спірних правовідносинах також належать: визнання протиправною бездіяльності ДСА України щодо незабезпечення ТУ ДСА України у Вінницькій області в повному обсязі бюджетними асигнуваннями для проведення видатків з виплати позивачу суддівської винагороди за період 01.012021р.-30.11.2021р., виходячи із встановленого на 01 січня 2021 року прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 2270 гривень; зобов`язання ДСА України забезпечити ТУ ДСА України у Вінницькій області бюджетними асигнуваннями для здійснення видатків з виплати позивачу суддівської винагороди за період 01.01.2021р.-30.11.2021р. включно, нарахованої виходячи із встановленого на 01 січня 2021 прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого становить 2270 гривень; визнання протиправними дії ТУ ДСА України у Вінницькій області щодо нарахування та виплати позивачу суддівської винагороди за період 01.01.2021р.-30.11.2021р., обчисленої виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, в розмірі 2102 гривні; зобов`язання ТУ ДСА України у Вінницькій області нарахувати та виплатити позивачу суддівську винагороду за період 01.01.2021р.-30.11.2021р., обчисливши її розмір виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 2270 гривень, врахувавши при цьому виплачені суми та із проведенням відрахування загальнообов`язкових платежів.

Обсяг поданих учасниками спору об`єктивних даних та відсутність виявлених за власною ініціативою суду інших джерел доказування унеможливлює як визнання правильними відображених у тексті позову обрахунків розміру боргу заявника, так і проведення судом власних обчислень належної до виплати суддівської винагороди заявника.

Тому порушеному праву заявника з огляду на приписи ч.2 ст.5 та ч.2 ст.9 КАС України належить надати судовий захист у спосіб, що сформульований у резолютивній частині даного судового акту.

При розв`язанні спору, суд зважаючи на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом - Конвенція; рішення від 21.01.1999р. у справі "Гарсія Руїз проти Іспанії", від 22.02.2007р. у справі "Красуля проти Росії", від 05.05.2011р. у справі "Ільяді проти Росії", від 28.10.2010р. у справі "Трофимчук проти України", від 09.12.1994р. у справі "Хіро Балані проти Іспанії", від 01.07.2003р. у справі "Суомінен проти Фінляндії", від 07.06.2008р. у справі "Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії"), вичерпно реалізував усі діючі механізми з`ясування об`єктивної істини; надав оцінку усім юридично значимим факторам та нормам закону, котрі здатні вплинути на правильне вирішення спору; дослухався до усіх ясно і чітко сформульованих та здатних вплинути на результат вирішення спору аргументів сторін; повно та детально виклав власні висновки та міркування як з приводу тлумачення належних норм права, так і з приводу усіх слушних доводів поданих учасниками спору процесуальних документів.

Розгорнуті і детальні мотиви та висновки суду з приводу юридично значимих аргументів, доводів учасників справи та обставин справи викладені у тексті судового акту.

Решта доводів сторін окремій оцінці у тексті судового акту не підлягає, позаяк не впливає на правильність розв`язання спору по суті.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Окремо суд зауважує, що згідно з п.1 ч.6 ст.246 КАС України у резолютивній частині рішення суду може бути указано порядок виконання рішення суду.

З огляду на те, що за кошторисом суб"єкта владних повноважень - органу судової влади та за штатним розписом суб"єкта владних повноважень - органу судової влади розмір суддівської винагороди заявника та розмір допомоги на оздоровлення заявника не може бути обчислений з використанням іншого арифметичного значення показника прожиткового мінімуму для працездатної особи ніж - "2.102,00грн", а також з урахуванням викладених вище міркувань про юридичне значення розпорядчого акту суб"єкта владних повноважень з приводу правильного обчислення розміру оплати праці публічного службовця як події, котра розпочинає процедуру отримання від розпорядника бюджетних коштів вищого рівня додаткових асигнувань для виплати боргу минулих періодів, суд повторно наголошує на існуванні правових підстав для обтяження суб"єкта владних повноважень обов`язком видати наказ про призначення, обчислення, нарахування та виплату суддівської винагороди та допомоги на оздоровлення, обрахованих із використанням прожиткового мінімуму для працездатної особи, актуального станом на 01 січня кожного конкретного календарного року.

Стосовно строку звернення до суду у спірних правовідносинах суд зазначає, що згідно з ст.233 Кодексу законів про працю України у редакції до внесення змін Законом України від 01.07.2022р. №2352-ІХ відносно вимог найманого працівника про стягнення коштів в оплату праці (як у формі заробітної плати, так і у формі грошового забезпечення) взагалі не застосовувався будь-який строк давності.

Згідно з ч.1 ст.233 Кодексу законів про працю України у редакції Закону України від 01.07.2022р. №2352-ІХ працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Винятки з цієї норми за ч.2 ст.233 Кодексу законів про працю України у редакції Закону України від 01.07.2022р. №2352-ІХ не підлягають поширенню на спірні правовідносини.

Згідно з п.1 Глави ХІХ Кодексу законів про працю України у редакції Закону України від 30.03.2020р. №540-ІХ під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Відповідно до постанови КМУ від 27.06.2023р. №651 з 24:00год. 30.06.2023р. на всій території України відмінено карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

Оскільки процесуальний строк звернення до суду, зважаючи на ч.1 ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", рішення Європейського суду з прав людини від 14.10.2010р. по справі "Щокін проти України" (Shchokin v. Ukraine, заяви № 23759/03 та 37943/06) та рішення Європейського суду з прав людини від 07.07.2011р. по справі "Серков проти України" (Serkov v. Ukraine, заява № 39766/05), не може сплинути, не розпочавши перебігу, то суд вважає, що найбільш сприятливим для заявника є підхід, коли строк згідно з ч.1 ст.233 Кодексу законів про працю України у редакції Закону України від 01.07.2022р. №2352-ІХ слід обчислювати з 01.07.2023р.

Таке тлумачення змісту ч.1 ст.233 Кодексу законів про працю України у редакції Закону України від 01.07.2022р. №2352-ІХ повністю корелюється із правовими позиціями постанови Верховного Суду від 19.01.2023р. по справі №460/17052/21, де указано, що: 1) положення ст.122 КАС України не містять норми, які б врегульовували порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці (грошового забезпечення військовослужбовців); 2) Такі правовідносини регулюються положеннями ст.233 КЗпП України, зокрема, частиною другою цієї статті (в редакції, яка набула чинності з 19.07.2022р.) установлено, що із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні; 3) право на звернення до суду із цим позовом відповідно до положень ч.2 ст.233 КЗпП України (в редакції, чинній до 19.07.2022р.) не обмежене будь-яким строком.

Розподіл судових витрат по справі слід здійснити відповідно до ст.139 КАС України та Закону України "Про судовий збір".

Керуючись ст.ст. 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 6-9, ст.ст. 72-77, 90, 211, 241-243, 255, 263, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Позов - задовольнити частково.

Вийти за межі позову.

Визнати протиправними дії Другого апеляційного адміністративного суду з приводу нарахування та виплати судді Другого апеляційного адміністративного суду - ОСОБА_1 суддівської винагороди та допомоги на оздоровлення за період 01.01.2021р.-06.06.2023р., обрахованих із використанням прожиткового мінімуму для працездатної особи - "2102,00 грн".

Зобов`язати Державну судову адміністрацію України здійснити фінансування Другому апеляційному адміністративному суду з єдиного рахунку Державного бюджету України, передбаченого на виконання рішень судів на користь суддів, коштів для проведення виплати судді Другого апеляційного адміністративного суду - ОСОБА_1 суддівської винагороди та допомоги на оздоровлення за період з 01.01.2021р.-31.12.2021р., обрахованих із використанням прожиткового мінімуму для працездатної особи - "2270,00грн.".

Зобов`язати Другий апеляційний адміністративний суд нарахувати та виплатити судді Другого апеляційного адміністративного суду - ОСОБА_1 суддівську винагороду та допомогу на оздоровлення за період 01.01.2021р.-31.12.2021р., обраховані із використанням прожиткового мінімуму для працездатної особи - "2270,00грн." з урахуванням раніше проведених платежів та з утриманням належних податків (зборів, внесків).

Зобов`язати Державну судову адміністрацію України здійснити фінансування Другому апеляційному адміністративному суду з єдиного рахунку Державного бюджету України, передбаченого на виконання рішень судів на користь суддів, коштів для проведення виплати судді Другого апеляційного адміністративного суду - ОСОБА_1 суддівської винагороди та допомоги на оздоровлення за період з 01.01.2022р.-31.12.2022р., обрахованих із використанням прожиткового мінімуму для працездатної особи - "2481,00грн.".

Зобов`язати Другий апеляційний адміністративний суд нарахувати та виплатити судді Другого апеляційного адміністративного суду - ОСОБА_1 суддівську винагороду та допомогу на оздоровлення за період 01.01.2022р.-31.12.2022р., обраховані із використанням прожиткового мінімуму для працездатної особи - "2481,00грн." з урахуванням раніше проведених платежів та з утриманням належних податків (зборів, внесків).

Зобов`язати Державну судову адміністрацію України здійснити фінансування Другому апеляційному адміністративному суду з єдиного рахунку Державного бюджету України, передбаченого на виконання рішень судів на користь суддів, коштів для проведення виплати судді Другого апеляційного адміністративного суду - ОСОБА_1 суддівської винагороди та допомоги на оздоровлення за період з 01.01.2023р.-06.06.2023р., обрахованих із використанням прожиткового мінімуму для працездатної особи - "2684,00грн.".

Зобов`язати Другий апеляційний адміністративний суд нарахувати та виплатити судді Другого апеляційного адміністративного суду - ОСОБА_1 суддівську винагороду та допомогу на оздоровлення за період 01.01.2023р.-30.06.2023р., обраховані із використанням прожиткового мінімуму для працездатної особи - "2684,00грн." з урахуванням раніше проведених платежів та з утриманням належних податків (зборів, внесків).

Позов у решті вимог - залишити без задоволення.

Роз`яснити, що рішення підлягає оскарженню згідно з ч.1 ст.295 КАС України (протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення); набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України.

Суддя А.В. Сліденко