Справа № 460/48536/22
Суддя: Давиденко Т.В.
Дата ухвалення: 2023-10-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 жовтня 2023 року Справа№460/48536/22

Суддя Донецького окружного адміністративного суду Давиденко Т.В.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення

(виклику) сторін адміністративний позов ОСОБА_1

до відповідача Військової частини НОМЕР_1 -ІІ

третя особа Оперативне командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 »

про зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_3 АДРЕСА_2 ), третя особа Оперативне командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » про зобов`язання здійснити нарахування та виплатити за безпосередню участь у бойових діях або здійснення заходів іх забезпечення, перебуваюи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів в розмірі 202804 грн 08 коп.

Доводи позовної заяви обґрунтовує тим, що позивач проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_4 . У період з 26.02.2022 по 30.05.2022 приймав безпосередню участь у бойових діях та забезпеченні заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримуванні збройної агресії на території Донецької і Луганської областей, з огляду на що у позивача виникло право на отримання додаткової винагороди в розмірі 100000 грн. в розрахунку на місяць, пропорційно часу участі у таких діях та заходах, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №168 від 28.02.2022.

Разом з тим, відповідач виплатив позивачу додаткову винагороду лише із розрахунку 30000 грн. на місяць. При цьому, відповідачем не були прийняті до уваги довідки, видані начальником штабу - першим заступником командира оперативно-тактичного угрупування « ІНФОРМАЦІЯ_1 », якими підтверджено, що позивач у зазначений період перебував в складі особового складу, який проходив військову службу у зведеному загоні забезпечення руху 1 батальйону забезпечення руху військової частини НОМЕР_4 та приймав безпосередню участь у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування або збройної агресії.

Враховуючи викладене, просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідач відзив на адміністративний позов не надав.

Відповідно до частини 4 статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Неподання суб`єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин може бути кваліфіковано судом як визнання позову.

Враховуючи, що спірним питанням є визначення належного до виплати розміру щорічної разової грошової допомоги, а для розгляду вказаної категорії справи пріоритетним є швидке вирішення, тобто в даному випадку неподання відповідачем відзиву на позов суд приймає як визнання позову, тому суд визнав за можливе розглянути справу на підставі наявних матеріалів.

Відповідно до ч. 5 ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Враховуючи відсутність клопотань сторін щодо розгляду справи у судовому засіданні, справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та повідомлення сторін.

Дослідивши матеріали справи, доводи позовної заяви, суд з`ясував наступні обставини справи.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 , перебуває на військовій службі у Військовій частині НОМЕР_4 , має військове звання «старший солдат».

Відповідно до витягу з наказу командира оперативно-тактичного угрупування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (по стройовій частині) №117 від 31.05.2022 року (м.Покровськ) велено вважати такими, що вибули зі складу сил і засобів оперативно-тактичного угрупування « ІНФОРМАЦІЯ_1 », які залучаються та беруть безпосередню участь в угрупуванні об`єднаних сил для здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації, з метою виконання службових (бойових) завдань з 31 травня 2022 року ряд військовослужбовців військової частини НОМЕР_4 , в тому числі і старшого солдата ОСОБА_1 , водія-електрика диспетчерського пункту взводу забезпечення руху роти 2 батальону забезпечення руху військової частини НОМЕР_4 .

Довідкою №2022/окп/38/1087 від 03.05.2022 року, яка видана особовому складу, що проходить службу у зведеному загоні забезпечення руху військової частини НОМЕР_4 , підтверджено, що ряд військовослужбовців даної військової частини приймали безпосередню участь у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії. Щодо старшого солдата ОСОБА_1 , то вказаною довідкою підтверджено його участь у таких бойових діях або заходах впродовж 64 діб, а саме з 26 по 28 лютого 2022 року, з 1 по 31 березня 2022 року, з 1 по 30 квітня 2022 року. Довідка містить кутовий штамп та печатку Військової частини НОМЕР_3 та підписана начальником штабу першим заступником командира оперативно-тактичного угрупування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » бригадним генералом ОСОБА_2 та начальником групи Військової служби правопорядку оперативно-тактичного угрупування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » підполковником ОСОБА_3 . Підставою для видачі довідки зазначено: наказ командира оперативно-тактичного угрупування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » №18 від 20.01.2022 та бойове розпорядження Головнокомандувача Збройних Сил України №39/304/14/5т від 26.02.2022.

Довідкою №2022/окп/38/1464 від 04.06.2022 року, яка видана особовому складу, що проходить службу у зведеному загоні забезпечення руху військової частини НОМЕР_4 , підтверджено, що ряд військовослужбовців даної військової частини приймали безпосередню участь у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії. Щодо старшого солдата ОСОБА_1 , то вказаною довідкою підтверджено його участь у таких бойових діях або заходах впродовж 30 діб, а саме з 1 по 30 травня 2022 року. Довідка містить кутовий штамп та печатку Військової частини НОМЕР_3 та підписана начальником штабу першим заступником командира оперативно-тактичного угрупування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » бригадним генералом ОСОБА_2 та начальником групи Військової служби правопорядку оперативно-тактичного угрупування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » підполковником ОСОБА_3 . Підставою для видачі довідки зазначено: наказ командира оперативно-тактичного угрупування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » №18 від 20.01.2022 та бойове розпорядження Головнокомандувача Збройних Сил України №39/304/14/5т від 26.02.2022.

Як встановлено судом, на підставі вищевказаних довідок командиром Військової частини НОМЕР_1 -ІІ наказ про виплату ОСОБА_1 додаткової винагороди в розмірі до 100000 гривень в розрахунку за період безпосередньої участі у бойових діях, не видавався.

При цьому, не є спірною також та обставина, що ОСОБА_1 в березні-травні 2022 року виплачувалася додаткова винагорода із розрахунку 30000 гривень на місяць.

Між сторонами немає розбіжностей щодо обставин справи, встановлених судом, в позовній заяві позивач просить задовільнити позовні вимоги в повному обсязі.

Проаналізувавши встановлені обставини справи та норми законодавства України, яке регулює спірні правовідносини, суд вважає позовну заяву такою, що задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, здійснює Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Цим Законом, також, визначаються загальні засади проходження в Україні військової служби.

Згідно частин 1,2 статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення, посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Відповідно до абзацу 1 статті 1-1 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» законодавство про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей базується на Конституції України і складається з цього Закону та інших нормативно-правових актів.

Згідно частини 2 статті 1-2 Закону, у зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

А відповідно до частини першої статті 9 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» №64/2022 від 24.02.2022, затвердженим Законом України №2102-IX від 24.02.2022, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Одночасно, військовому командуванню (Генеральному штабу Збройних Сил України, Командуванню об`єднаних сил Збройних Сил України, командуванням видів, окремих родів військ (сил) Збройних Сил України, управлінням оперативних командувань, командирам військових з`єднань, частин Збройних Сил України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Управління державної охорони України) разом із Міністерством внутрішніх справ України, іншими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування постановлено запроваджувати та здійснювати передбачені Законом України «Про правовий режим воєнного стану» заходи і повноваження, необхідні для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави.

В подальшому, строк дії воєнного часу продовжувався Указами Президента України.

В свою чергу, Указом Президента України «Про загальну мобілізацію» №69/2022 від 24.02.2022 постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію.

На виконання Указів Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» №64 від 24.02.2022 та «Про загальну мобілізацію» №69 від 24.02.2022, та у межах визначених статтею 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» повноважень, Кабінетом Міністрів України прийнята постанова «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» №168 від 28.02.2022.

В первісній редакції, даним нормативно-правовим актом було установлено: «на період дії воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту, військовим прокурорам Офісу Генерального прокурора, особам рядового і начальницького складу Державної служби з надзвичайних ситуацій, співробітникам Служби судової охорони, особам начальницького складу управління спеціальних операцій Національного антикорупційного бюро та поліцейським виплачується додаткова винагорода в розмірі 30000 гривень щомісячно (крім військовослужбовців строкової служби), а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), - розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах».

Пунктом п`ятим було передбачено, що постанова набирає чинності з дня її опублікування та застосовується з 24 лютого 2022 року.

На момент виникнення спірних правовідносин (лютий - травень 2022 року), постанова Кабінету Міністрів України «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» №168 від 28.02.2022 не вміщувала жодної норми, якою б передбачалося, що порядок і умови виплати передбачених цією постановою видів додаткової винагороди, визначаються керівниками відповідних міністерств та державних органів.

Такі зміни фактично були внесені постановою Кабінету Міністрів України №793 від 07.07.2022, пунктом 3 якої доповнено постанову Кабінету Міністрів України №168 від 28.02.2022 пунктом 2-1 такого змісту: «Установити, що порядок і умови виплати додаткової винагороди, а також одноразової грошової допомоги, передбачених цією постановою, визначаються керівниками відповідних міністерств та державних органів.».

Незважаючи на це, Міністром оборони України з метою врегулювання виплати військовослужбовцям додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України №168 від 28.02.2022 було прийнято рішення, доведене до відома, в тому числі і командирам (начальникам) військових частин та установ, телеграмою №248/1298 від 25.03.2022. Таким рішенням велено документальне підтвердження безпосередньої участі військовослужбовців у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, здійснювати на підставі: бойових наказів (бойових розпоряджень); журналів бойових дій (вахтових журналів) або журналів ведення оперативної обстановки або бойового донесення або постових відомостей (під час охорони об`єкта, на який було здійснено збройний напад); рапортів (донесень) командира підрозділу (групи) про участь кожного військовослужбовця (у тому числі з доданих або оперативно підпорядкованих підрозділів) у бойових діях, у виконанні бойових (спеціальних) завдань. Вказаним рішенням було визначено і форму довідки про підтвердження безпосередньої участі військовослужбовців у бойових діях або заходах, в якій підставами її видачі визначалися лише накази командира відповідної військової частини.

В подальшому, дане рішення було змінено і про такі зміни доведено до відома телеграмою №248/1529 від 18.04.2022. Суть змін полягала у тому, що в підставах видання довідки належало обов`язково зазначати такі документи, як: бойовий наказ (бойове розпорядження) або журнал бойових дій та рапорт (донесення) командира підрозділу про участь в бойових діях, у виконанні бойових (спеціальних) завдань.

Крім цього, з метою врегулювання виплати військовослужбовцям додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України №168 від 28.02.2022 Міністром оборони України прийнято рішення №912/з/29 від 23.06.2022 у вигляді окремого доручення. Абзацами 3-7 пункту 3 вказаного акту визначено, що документальне підтвердження безпосередньої участі військовослужбовців у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, у період здійснення зазначених дій або заходів слід здійснювати на підставі таких документів: бойовий наказ (бойове розпорядження); журнал бойових дій (вахтовий, навігаційно-вахтовий, навігаційний журнал) або журнал ведення оперативної обстановки або бойове донесення (підсумкове, термінове, позатермінове) або постова відомість (під час охорони об`єкта, на який було здійснено збройний напад; рапорт (донесення) командира підрозділу (групи) про участь кожного військовослужбовця (у тому числі з доданих або оперативно підпорядкованих підрозділів) у бойових діях, у виконанні бойових (спеціальних) завдань. Про підтвердження безпосередньої участі відряджених військовослужбовців у бойових діях або заходах слід надавати довідку керівника органу військового управління, штабу угрупування військ (сил), штабу тактичної групи, командира військової частини (установи, навчального закладу), до яких для виконання завдань відряджений військовослужбовець. При цьому, у підставах про видання такої довідки належить обов`язково зазначати вищевказані документи.

Пунктом 14 передбачено, що доручення належить застосовувати з 01.06.2022 (крім абзацу третього пункту 1, абзацу четвертого пункту 7 та підпункту 9.11 пункту 9 (в частині виплати додаткової винагороди військовослужбовцям за час проходження підготовки (навчання) за кордоном щодо порядку застосування, обслуговування та ремонту різних видів озброєння та військової/спеціальної техніки) цього доручення, які застосовувати з 24.02.2022). При цьому абзацом 4 пункту 5 - надано право керівникам органів військового управління, штабів угрупувань військ (сил), штабів тактичних груп включати до довідок про безпосередню участь у бойових діях або заходах терміни безпосередньої участі відряджених військовослужбовців у бойових діях або заходах починаючи з 24 лютого 2022 року.

Фактично нормативно-правовий акт для врегулювання питання виплати військово-службовцям додаткової винагороди згідно з постановою Кабінету Міністрів України «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» №168 від 28.02.2022 був прийнятий Міністерством оборони України лише 25 січня 2023 року. Саме цього числа прийнято наказ №44, який зареєстрований в Міністерстві юстиції України 30.01.2023 за №177/39233, і яким внесено зміни до Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України №260 від 07.06.2018, що зареєстрований в Міністерстві юстиції України 26.06.2018 за №745/32197. Наказом №44 від 25.01.2023 доповнено Порядок новим розділом - XXXIV «Виплата додаткової винагороди на період дії воєнного стану», в якому передбачено, що на період дії воєнного стану додаткова винагорода згідно з постановою Кабінету Міністрів України №168 від 28.02.2022 у розмірі 100000 грн. виплачується тим військовослужбовцям, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах їх ведення (здійснення), зокрема на тимчасово окупованій російською федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), та виконують бойові (спеціальні) завдання (в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах): під час ведення бойових (спеціальних) дій на лінії бойового зіткнення з противником на глибину виконання бойових (спеціальних) завдань військовою частиною (підрозділом, у тому числі зведеним) першого ешелону оборони або наступу (контрнаступу, контратаки) до батальйону включно; у районах ведення воєнних (бойових) дій з виявлення повітряних цілей противника; із здійснення польотів у районах ведення воєнних (бойових) дій, ведення повітряного бою; у районах ведення воєнних (бойових) дій з вогневого ураження противника у складі підрозділ у (засобу) ракетних військ і артилерії; на території противника (в тому числі на території між позиціями військ противника та своїх військ, тимчасово окупованих (захоплених) противником територіях); з вогневого ураження повітряних (морських) цілей противника; з виводу повітряних суден з-під удару противника з виконанням зльоту; кораблями, катерами, суднами в морській, річковій акваторії (поза межами внутрішніх акваторій портів, пунктів базування, місць тимчасового базування); у районах ведення воєнних (бойових) дій медичному персоналу медичних частин та підрозділів; з відбиття збройного нападу (вогневого ураження противника) на об`єкти, що охороняються, звільнення таких об`єктів у разі їх захоплення або насильного заволодіння зброєю, бойовою та іншою технікою. Пунктом 3 цього розділу передбачено, що райони ведення воєнних (бойових) дій, склад діючих угруповань військ (сил) Сил оборони держави, розгорнутих пунктів управління Генерального штабу Збройних Сил України та склад резерву Головнокомандувача Збройних Сил України Сил оборони держави визначаються відповідними рішеннями Головнокомандувача Збройних Сил України. А пунктом 4, що підтвердження безпосередньої участі військовослужбовців у бойових діях, виконанні бойового (спеціального) завдання або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії у період здійснення зазначених дій або заходів здійснюється на підставі таких документів: бойовий наказ (бойове розпорядження); журнал бойових дій (вахтовий, навігаційно-вахтовий, навігаційний журнал) або журнал ведення оперативної обстановки або бойове донесення або постова відомість (під час охорони об`єкта, на який було здійснено збройний напад); рапорт (донесення) командира підрозділу (групи), корабля (судна), катера про участь кожного військовослужбовця (у тому числі з доданих або оперативно підпорядкованих підрозділів) у бойових діях або заходах, у виконанні бойових (спеціальних) завдань.

Вказаний нормативно-правовий акт набрав законної сили 31.01.2023 з моменту офіційного оприлюднення і реєстрації в Міністерстві юстиції України і, відповідно, застосовується починаючи саме з вказаної дати.

Не є спірною обставина, що позивач, був відряджений до Військової частини НОМЕР_3 , та з 26.02.2022 по 30.05.2022 перебував у складі сил і засобів оперативно-тактичного угрупування « ІНФОРМАЦІЯ_1 », які залучалися та брали безпосередню участь в угрупуванні об`єднаних сил для здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації, з метою виконання службових (бойових) завдань.

Його участь у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії в даний період підтверджена довідками Військової частини НОМЕР_1 -ІІ (Оперативно-тактичне угрупування « ІНФОРМАЦІЯ_1 ») №2022/окп/38/1087 від 03.05.2022 та №2022/окп/38/1464 від 04.06.2022, які за формою і змістом відповідають вимогам телеграми Міністра оборони України №248/1298 від 25.03.2022.

Підставою для невиплати позивачу додаткової винагороди в розмірі 100000,00 грн. є те, що зазначені довідки не відповідають вимогам телеграми Міністра оборони України №248/1529 від 18.04.2022, з огляду на що Департаментом фінансів Міністерства оборони України не погоджено виплату позивачу такої додаткової винагороди, натомість виплачено допомогу із розрахунку 30000 грн. на місяць.

Суд не вважає таку позицію аргументованою, виходячи з наступного.

Конституційний Суд України неодноразово висловлював позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів.

Так, надаючи тлумачення статті 58 Конституції України у Рішенні №1-рп/99 від 09.02.1999 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) Конституційний Суд України зазначив, що в регулюванні суспільних відносин застосовуються різні способи дії в часі нормативно-правових актів. Перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися, зокрема, негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма). За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце (абзаци перший і другий пункту 2 мотивувальної частини Рішення).

У Рішеннях Конституційного Суду України № 1-зп від 13.05.1997 і № 3-рп/2001 від 05.04.2001 зроблено аналогічні висновки про те, що закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

Водночас, Конституційний Суд України звернув увагу на те, що частина перша статті 58 Конституції України передбачає винятки із конституційного принципу неприпустимості зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують юридичну відповідальність особи, що є загальновизнаним принципом права (абзац третій пункту 2 мотивувальної частини Рішення №1-рп/99 від 09.02.1999, абзац другий пункту 4 мотивувальної частини Рішення №3-рп/2001 від 05.04.2001).

Крім того, у своїх рішеннях Конституційний Суд України постійно наголошує на тому, що ключовим у питанні розуміння гарантованого статтею 8 Конституції України принципу верховенства права є принцип юридичної (правової) визначеності, який вимагає чіткості, зрозумілості й однозначності норм права, зокрема їх передбачуваності (прогнозованості) та стабільності (абзац шостий підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України № 2-р/2017 від 20.12.2017).

Складовими принципу верховенства права є, зокрема, правова передбачуваність та правова визначеність, які необхідні для того, щоб учасники відповідних правовідносин мали можливість завбачати наслідки своїх дій і бути впевненими у своїх законних очікуваннях, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано (абзац третій пункту 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України №8-рп/2005 від 11.10.2005).

Отже, державні установи повинні бути послідовними щодо прийнятих ними нормативних актів, а також дотримуватися розумної рівноваги між передбачуваністю (довірою, законними очікуваннями, впевненістю) особи і тими інтересами, заради забезпечення яких у регулювання вносяться зміни. Повага до такої впевненості, як зазначав Європейський суд з прав людини, має бути мірою правового захисту у внутрішньому праві проти свавільного втручання державних органів у гарантовані права (пункт 156 Рішення у справі «Kopecky проти Словаччини»).

Одним із механізмів запобігання свавільному втручанню держави та її органів у реалізацію прав і свобод людини є закріплений у частині третій статті 22 Конституції України принцип недопустимості звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних.

Таким чином, надання нормативно-правовому акту ретроактивної дії не порушуватиме принципи незворотності дії в часі та правової визначеності, якщо ці зміни не погіршують правове становище особи: не встановлюють чи не посилюють юридичну відповідальність, не скасовують і не обмежують чинні права і свободи.

За обставин даної справи, на той час, коли позивач брав безпосередню участь в бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії (з 26.02.2022 по 30.05.2022) постанова Кабінету Міністрів України «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» №168 від 28.02.2022 не вміщувала жодної норми, якою б передбачалося, що порядок і умови виплати передбачених цією постановою видів додаткової винагороди, визначаються керівниками відповідних міністерств та державних органів.

Відповідні зміни були внесені постановою Кабінету Міністрів України №793 від 07.07.2022, яка набрала чинності лише 19.07.2022.

Відповідно, на момент виникнення спірних правовідносин діяла така редакція постанови Кабінету Міністрів України «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» №168 від 28.02.2022, яка лише встановлювала право на отримання додаткової винагороди за безпосередню участь в бойових діях або в забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, з безпосереднім перебуванням в районах здійснення зазначених заходів.

Оскільки в такій редакції не містилося жодних бланкетних норм про затвердження порядку та умов виплати додаткової винагороди керівниками відповідних міністерств та державних органів, то на момент виникнення спірних правовідносин телеграми Міністра оборони України могли застосовуватися лише в порядку та у спосіб, який відповідає положенню постанови Кабінету Міністрів України №168 від 28.02.2022 та спрямовані на її виконання. Правозастосування таких телеграм у спосіб, який за змістом є позбавленням особи права на отримання відповідної додаткової винагороди є протиправним та не відповідає змісту та призначенню відповідного нормативно-правового акту.

У зв`язку з тим, що станом на 31.05.2022 постанова Кабінету Міністрів України №793 від 07.07.2022, що включила до постанови №168 від 28.02.2022 відповідну відсилочну норму про встановлення порядку та умов виплати додаткової винагороди керівниками відповідних міністерств та державних органів, не була та не могла бути прийнята, в той час, як сама по собі постанова Кабінету Міністрів України №168 від 28.02.2022 прямо передбачала право на таку винагороду як таке, то позивач поза всяким сумнівом мав право на отримання вказаної додаткової винагороди за період безпосередньої участі в бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії - з 26.02.2022 по 30.05.2022, який підтверджений, як довідками Оперативно-тактичного угрупування «Схід» №2022/окп/38/1087 від 03.05.2022 та №2022/окп/38/1464 від 04.06.2022, так і наказами командира Оперативно-тактичного угрупування «Схід» по стройовій частині №18 від 20.01.2022 та №117 від 31.05.2022.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 21.11.2018 у справі №824/166/15-а, держава не може відмовляти у здійсненні особі певних виплат у разі чинності законодавчої норми, яка їх передбачає та відповідності особи умовам, що ставляться для їх отримання.

Суд також вказує, що наявні в матеріалах справи довідки №2022/окп/38/1087 від 03.05.2022 та №2022/окп/38/1464 від 04.06.2022, видані начальником штабу першим заступником командира оперативно-тактичного угрупування «Схід» та скріплені гербовою печаткою військової частини НОМЕР_1 -ІІ (Оперативно-тактичне угрупування « ІНФОРМАЦІЯ_1 »).

Жодних документів, які б підтверджували недійсність вказаних довідок матеріали справи не містять.

Та обставина, що в підставах видачі довідок не фігурують такі документи, як: бойовий наказ (бойове розпорядження); журнал бойових дій (вахтовий, навігаційно-вахтовий, навігаційний журнал) або журнал ведення оперативної обстановки або бойове донесення (підсумкове, термінове, позатермінове) або постова відомість (під час охорони об`єкта, на який було здійснено збройний напад; рапорт (донесення) командира підрозділу (групи) про участь кожного військовослужбовця (у тому числі з доданих або оперативно підпорядкованих підрозділів) у бойових діях, у виконанні бойових (спеціальних) завдань, жодним чином не доводить відсутність таких документів в оперативно-тактичному угрупуванні «Схід».

Крім того, вимога про зазначення таких документів у довідках була закріплена у відповідному підзаконному нормативно-правовому лише і почала діяти з 30.01.2023, з дати офіційного оприлюднення та реєстрації в Міністерстві юстиції України наказу Міністерства оборони України №44 від 25.01.2023, яким внесено відповідні зміни до Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам.

Загалом, будь-які недоліки в оформленні довідок як і невиконання тією чи іншою військовою частиною формальних процедур з реалізації права позивача не може розглядатися як підстава для відмови у відповідній виплаті, адже в іншому випадку на позивача буде покладено тягар негативних наслідків за недотримання однією із військових частин встановленого порядку, чим порушуватиметься суть права позивача на отримання належного йому грошового забезпечення у повному обсязі.

Суд враховує, що наявність наказів командира оперативно-тактичного угрупування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (по стройовій частині) №18 від 20.01.2022 та №117 від 31.05.2022 і довідок №2022/окп/38/1087 від 03.05.2022 та №2022/окп/38/1464 від 04.06.2022, в своїй сукупності є достатнім підтвердженням факту безпосередньої участі позивача у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів в період з 26.02.2022 по 30.05.2022.

Відповідно, маючи фактичну підставу для виплати додаткової винагороди у розмірі 100000,00 грн. та правову підставу для такої виплати у вигляді пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» №168 від 28.02.2022 (в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин), відповідач мав обов`язок виплатити позивачу відповідну додаткову винагороду.

Відмова відповідача у виплаті додаткової винагороди, мотивується рішеннями Міністра оборони України, доведених до відома телеграмами №248/1298 від 25.03.2022 та №248/1529 від 18.04.2022.

Водночас, станом на момент виникнення спірних правовідносин у цій частині, жодна норма чинного законодавства не передбачала права Міністра оборони України обмежувати виплати такої додаткової винагороди, або встановлювати додаткові передумови для її виплати.

В свою чергу, вищезгадані рішення, як і окреме доручення Міністра оборони України №912/з/29 від 23.06.2022 не є нормативно-правовими актами та могли застосовуватись виключно у разі передбачення такого застосування нормативно-правовим актом, який регулює спірні правовідносини. Але, як вже зазначалося судом, таке було передбачено лише за постановою Кабінету Міністрів України №793 від 07.07.2022, пунктом 3 якої доповнено постанову Кабінету Міністрів України №168 від 28.02.2022 пунктом 2-1 відповідного змісту. За наведеного, ухвалені Міністром оборони України рішення ні за яких умов не можуть бути застосовані до правовідносин, що мали місце до 07.07.2022.

В цьому контексті, слід звернути увагу на те, що за правилами частин першої-другої статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Принцип верховенства права охоплює не лише змістовний аспект (правового відношення між людиною і державою на засадах визнання людини вищою соціальною цінністю), але й процедурний аспект, який базується на вимогах відповідності правотворчої та правозастосовної практики певним стандартам, як-от: заборона зворотної дії закону, вимога ясності та несуперечності закону; вимога щодо однакового застосування закону; застосування покарання виключно на підставі закону та інше.

Так, що стосується принципу верховенства права, який вимагає дотримання вимог «якості» закону, то Європейський суд з прав людини у рішеннях від 10.12.2009 у справі «Михайлюк та Петров проти України» та від 29.04.2003 у справі «Полторацький проти України» зазначив, що вираз «згідно із законом» насамперед вимагає, щоб оскаржуване втручання мало певну підставу в національному законодавстві; він також стосується якості відповідного законодавства і вимагає, щоб воно було доступне відповідній особі, яка, крім того, повинна передбачати його наслідки для себе, а також це законодавство повинно відповідати принципу верховенства права.

Як зазначив Європейський Суд з прав людини у своєму рішенні від 24.03.1988 у справі «Ольссон проти Швеції №1», норма національного закону не може розглядатися як право, якщо її не сформульовано з достатньою точністю так, щоб громадянин мав змогу, якщо потрібно, з відповідними рекомендаціями, до певної міри передбачити наслідки своєї поведінки.

Про те, що закон має відповідати якісним вимогам, насамперед, вимогам «доступності» та «передбачуваності» зазначено також у рішеннях Європейський суд з прав людини у справі «Толстой-Милославський проти Сполученого Королівства», «Шпачек s.r.o.» проти Чеської Республіки», «Беєлер проти Італії».

За усталеною практикою Європейського Суду з прав людини, формулювання національного законодавства повинно бути достатньо передбачуваним, щоб надати особам адекватну вказівку щодо обставин та умов, за яких державні органи мають право вдатися до заходів, що вплинуть на їхні конвенційні права (рішення від 24.04.2008 у справі «С.G. та інші проти Болгарії», від 09.01.2013 у справі «Олександр Волков проти України»).

Також згідно практики Європейського суду з прав людини, суд повинен керуватись принципом юридичної визначеності. Цей принцип означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатися на зобов`язання, взяті державою, навіть якщо такі зобов`язання містяться у законодавчому акті, який загалом не має автоматичної прямої дії. Така дія зазначеного принципу пов`язана з іншим принципом - відповідальності держави. При цьому, якщо держава чи орган публічної влади схвалили певну концепцію, держава чи орган вважатимуться такими, що діють протиправно, якщо вони відступлять від такої політики чи поведінки, оскільки схвалення такої політики чи поведінки дало підстави для виникнення обґрунтованих сподівань у фізичних осіб стосовно додержання державою чи органом публічної влади такої політики чи поведінки. Юридична визначеність також означає, що держава загалом повинна дотримуватись взятих на себе певних зобов`язань, виконувати покладені на неї певні функції чи виголошені нею перед людьми певні обіцянки (поняття «законних очікувань»).

При цьому Європейський суд з прав людини у пунктах 52, 56 рішення від 14.10.2010 у справі «Щокін проти України» зазначив, що тлумачення й застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Однак суд зобов`язаний переконатися в тому, що спосіб, у який тлумачиться й застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних із принципами Конвенції з погляду тлумачення їх у практиці Європейського суду з прав людини. На думку Європейського суду з прав людини, відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості й точності, які передбачали можливість різного тлумачення, порушує вимогу «якості закону», передбачену Конвенцією, і не забезпечує адекватного захисту від свавільного втручання публічних органів державної влади в майнові права заявника. Отже, національне законодавство має тлумачитися таким чином, щоб результат тлумачення відповідав принципам справедливості, розумності та узгоджувався з положеннями Конвенції.

Враховуючи наведене, суд доходить висновку, вимоги позивача про виплату додаткової винагороди, встановленої пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України «Питання деяких виплат військово-службовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» №168 від 28.02.2022 за прийняття безпосередньої участі у бойових діях або забезпеченні заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримуванні збройної агресії за період з 26.02.2022 по 30.05.2022 в розрахунку до 100000 грн. на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах (94 доби) є законними і обґрунтованими.

Позивач брав безпосередню участь в бойових діях або забезпеченні заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримуванні збройної агресії з 26.02.2022 по 30.05.2022 і цей період оплачувався йому виходячи із розрахунку 30000 грн./місяць, а не 100000 грн./місяць пропорційно дням участі.

Таким чином сума недоплати склала: з 26.02.2022 до 28.02.2022: 100000 - 30000 / 28 х 2 = 5000,00 грн., з 01.03.2022 до 31.03.2022: 100000 - 30000 / 31 х 30 = 67741,93 грн., з 01.04.2022 до 30.04.2022: 100000 - 30000 / 30 х 29 = 67666,66 грн., з 01.05.2022 до 30.05.2022: 100000 - 30000 / 31 х 29 = 65483,87 грн. Разом 205892,46 грн., а за мінусом обов`язкових податків і зборів (3088,38 грн.), складає 202804,08 грн.

Тобто, позивачем правильно обчислений розмір додаткової винагороди, що підлягала йому нарахуванню та виплаті.

Враховуючи наведене, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Згідно ч. 1 ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідачем не надані суду належні докази правомірності дій щодо ненарахування та невиплати додаткової винагороди в розумінні зазначеної норми Закону.

Враховуючи наведене, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

В розумінні ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України питання про перерозподіл судових витрат не розглядається.

На підставі викладеного, керуючись Конституцією України, Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Кодексом адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Адміністративний позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Військової частини НОМЕР_5 ), третя особа Оперативне командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » про зобов`язання здійснити нарахування та виплатити за безпосередню участь у бойових діях або здійснення заходів іх забезпечення, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів в розмірі 202804 грн 08 коп. задовольнити повністю.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 -ІІ здійснити нарахування та виплатити старшому солдату ОСОБА_1 за безпосередню участь у бойових діях або здійснення заходів їх забезпечення, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів (пропорційно 94 дням участі) в розмірі 202804 грн 08 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя Т.В. Давиденко