Справа № 932/6457/22
Суддя: Лукманова О.М.
Дата ухвалення: 2023-09-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

28 вересня 2023 року м. Дніпросправа № 932/6457/22

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Лукманової О.М. (доповідач),

суддів: Божко Л.А., Дурасової Ю.В.,

при секретарі: Соловей Л.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу Шевченківського відділу у м. Дніпрі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 09.06.2023 року (суддя Кудрявцева Т.О., м. Дніпро, повний текст рішення виготовлено 09.06.2023 року) у адміністративній справі №932/6457/22 за позовом Шевченківського відділу у м. Дніпрі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області до ОСОБА_1 про примусове видворення за межі України, суд -

в с т а н о в и в:

02.11.2022 року Шевченківський відділ у м. Дніпрі Головного управління міграційної служби України в Дніпропетровській області (далі по тексту позивач) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 (далі по тексту відповідач), в якому просив примусово видворити за межі України громадянку російської федерації ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 09.06.2023 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

З рішенням суду першої інстанції не погодився Шевченківський відділ у м. Дніпрі Головного управління міграційної служби України в Дніпропетровській області та подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги. Свої вимоги обґрунтував тим, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, прийнятим з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права. Апелянт зазначав, що виключний перелік підстав для перебування іноземців та осіб без громадянства на території України визначений в ст.4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», згідно абзацу першого ст.1 Угоди між Урядом України і Урядом Російської Федерації про безвізові поїздки громадян України і Російської Федерації, підписаної 16.01.1997 року, яка набрала чинності 10.03.1997 року та була чинною на час виїзду ОСОБА_3 в Україну, передбачено, що громадяни держави однієї Сторони можуть в`їжджати, виїжджати та пересуватися територією держави іншої Сторони без віз з дотриманням правил перебування, що діють в цій державі, по документах, що посвідчують особу і підтверджують громадянство; відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 15.02.2012 року №150 (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) іноземці та особи без громадянства, які на законній підставі прибули в Україну, можуть тимчасово перебувати на її території не більш як 90 днів протягом 180 днів, у разі виїзду іноземців, які є громадянами держав з безвізовим порядком виїзду, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України. Апелянт зазначив, що ОСОБА_4 востаннє здійснила в`їзд на територію України 28.05.2019 року через пункт пропуску «Гоптівка» за паспортним документом іноземця номер НОМЕР_1 , який вона мала на час останнього перетину державного кордону України; в`їзд та подальше перебування на території України, здійснювався ОСОБА_5 без оформлення візи. Апелянт зазначав, що із заявами про оформлення (видачу) посвідки на тимчасове проживання, про надання дозволу на імміграцію в Україну, чи оформлення (видачу) посвідки на постійне проживання, громадянка російської федерації ОСОБА_4 , в установленому порядку до міграційної служби не зверталася; посвідкою на постійне проживання, а також, посвідкою на тимчасове проживання (з моменту останнього виїзду в Україну), ОСОБА_4 не документувалася, дозволу на імміграцію не отримувала; із заявою про продовження строку перебування на території України та відповідними документами, ОСОБА_4 не зверталася; із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянка російської федерації ОСОБА_4 не зверталася; інформація щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, набуття статусу біженця відсутня; після закінчення визначеного законодавством та міжнародним договором України дозволеного строку тимчасового перебування на території України без оформлення візи, ОСОБА_4 ухилилася від виїзду з України, чим порушила правила перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні. Апелянт зазначив, що стосовно ОСОБА_3 27.06.2022 року було винесено постанову про накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу за порушення ч.1 ст.203 КУпАП України, яка була отримана ОСОБА_5 , яка її не оскаржила, штраф сплатила. Апелянт зазначив, що 27.06.2022 року стосовно ОСОБА_3 було прийнято рішення про її примусове повернення до країни походження або третьої країни, про що вона була ознайомлена та отримала копію рішення; вказане рішення ОСОБА_4 не оскаржила у встановленому порядку, однак територію України не залишила. Суд першої інстанції необгрунтовано прийшов до висновку про те, що ОСОБА_4 не була ознайомлена з рішенням про примусове повернення; її не було забезпечено послугами перекладача. Апелянт зазначав, що при складенні протоколу про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_3 їй було роз`яснено зміст ст.63 Конституції України, права та обов`язки, передбачені ст.268 КУпАП України, роз`яснено право користуватися юридичною допомогою адвоката, користуватися послугами перекладача, що підтверджено власноручним підписом ОСОБА_3 ; нею не заявлялася вимога про необхідність залучення перекладача та законного представника. Апелянт зазначав, що доказом володіння ОСОБА_5 українською мовою є пояснення, які вона надала стосовно свого нелегального перебування на території України, українською мовою.

В судове засідання з`явився представник позивача- Булах Є.Ю., просив задовольнити апеляційну скаргу, просив скасувати рішення суду першої інстанції, позов задовольнити.

В судове засідання не з`явилась відповідач, повідомлена належним чином.

Суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що в судове засідання з`явилась невідома особа, яка представилась ОСОБА_5 , документи, що підтверджують особу не надала. Також в судове засідання з`явився ОСОБА_6 , який зазначив, що є представником Хасанової Д., однак документи, що підтверджують повноваження представника ОСОБА_3 не надав; надав посвідчення МІК РСНУ 250103982 від імені Світової міжнародної екстериторії його величності государа імператора титульного суверенного народу України, що викликає певні сумніви та не може бути підтвердженням повноважень ОСОБА_6 .

Вказані особи без документів не були допущені до участі у судове засідання, їх статус було визначено як вільні слухачі та які були присутні у судовому засіданні.

Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції керувався статтями 4, 9, 26, 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», Порядком продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 15.02.2012 року №150. Суд першої інстанції виходив з того, що громадянка російської федерації ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (паспортний документ російської федерації, виданий 13.12.2021 року мзс рф терміном дії до 13.12.2031 року), прибула на територію України в 2014 році з метою працевлаштування. В Державній міграційній службі м. Маріуполя ОСОБА_4 в 2015 році отримала посвідку на тимчасове проживання в Україні. Згідно інформації облікової картки ОСОБА_4 18.02.2019 року надала заяву до Головного управління ДМС у Донецькій області №145601000 з метою обміну тимчасової посвідки ТР074246 від 03.09.2015 року. 01.03.2019 року посвідку на тимчасове проживання № НОМЕР_2 видано ОСОБА_7 у зв`язку з працевлаштуванням, а 24.05.2019 року вищевказану посвідку було скасовано та вилучено. Після анулювання статусу тимчасового проживання у зв`язку з працевлаштуванням ОСОБА_4 25.05.2019 року о 19 год. 26 хв. залишила територію України, а того ж дня о 21 год. 11 хв. знову в`їхала в Україну та проживала по штампу перетину кордону більше ніж 90 днів протягом 180 днів. 29.05.2019 року між ОСОБА_5 та громадянином України ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , був зареєстрований шлюб у Соборному районному у місті Дніпрі відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, який рішенням Київського районного суду м. Харкова від 03.07.2020 року у справі №953/8396/20, шлюб було розірвано. 27.06.2022 року посадовими особами Шевченківського відділу у місті Дніпрі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області відносно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за порушення правил перебування на території України складено протокол про адміністративне правопорушення серії ПР МДН № 003490 за ч.1 ст.203 КУпАП та постановою уповноваженої посадової особи Шевченківського відділу у місті Дніпрі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області серії ПР МДН №003482 від 27.06.2022 року ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , притягнута до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.203 КУпАП та на неї накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу на користь держави в сумі 1700 грн. за ухилення від виїзду з України після закінчення відповідного терміну перебування в Україні. 27.06.2022 року посадовими особами Шевченківського відділу у місті Дніпрі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області прийнято рішення №20 про примусове повернення ОСОБА_3 до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства» та зобов`язано покинути територію України у термін до 27.07.2022 року. Суд врахував, що ОСОБА_4 працює з 22.07.2019 року в ТОВ «ТД Колос 777» на посаді комерційного директора, що підтверджується копією її трудової книжки та довідкою від 27.11.2022 року, виданою вказаним товариством. Суд зазначив, що у рішенні від 27.06.2022 року про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства» від 27.06.2022 року у рядку «перекладач» стоїть прочерк і не зазначено, що ОСОБА_4 відмовляється від перекладача чи не потребує його послуг, у судовому засіданні ОСОБА_4 зазначила, що при складанні відносно неї 27.06.2022 року протоколу про адміністративне правопорушення, винесення постанови та рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства вона повідомляла начальника Шевченківського відділу у місті Дніпрі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про необхідність участі перекладача з української мови на російську, вказувала, що вона дуже погано розуміє українську мову, після винесення рішення вона не змогла його зрозуміти у повному обсязі, їй було не зрозуміло строки та порядок його виконання, про що вона повідомляла начальника Шевченківського відділу, де спілкування відбувалось на українській мові, оскільки вона є юридично необізнаною, думала, що таким чином легалізується її перебування в Україні. Суд зазначив, що в матеріалах адміністративної справи відсутнє підтвердження про належне ознайомлення ОСОБА_3 зі змістом зазначеного рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни, зважаючи на те, що це рішення складено українською мовою, а тому суд вважав, що міграційна служба при складанні протоколу, постанови та рішення не забезпечила ОСОБА_9 перекладачем, а тому відсутні підстави для примусового видворення за межі території України.

Матеріалами справи встановлено, що громадянка російської федерації ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , здійснила в`їзд на територію України 28.05.2019 року через пункт пропуску «Гоптівка» за паспортним документом іноземця НОМЕР_1 без оформлення візи відповідно Угоди між Урядом України і Урядом Російської Федерації про безвізові поїздки громадян України і громадян Російської Федерації, підписаної 16.01.1997 року, яка набрала чинності 10.03.1997 року та відповідно до ч.16 ст.4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», після чого не виїжджала, що підтверджується інформацією, яка міститься в інформаційно-телекомунікаційній системі щодо контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають кордон «система Аркан».

Встановлено, що із заявою про оформлення (видачу) посвідки на тимчасове проживання, про надання дозволу на імміграцію в Україну, оформлення (видачу) посвідки на постійне проживання ОСОБА_4 у встановленому законодавством порядку не зверталася; посвідкою на постійне проживання та посвідкою про тимчасове проживання (з моменту останнього виїзду в Україну) ОСОБА_4 не документувалася, дозволу на імміграцію не отримувала. Із заявами про продовження строку перебування на території України та відповідними документами ОСОБА_4 не зверталася.

Встановлено, що із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, ОСОБА_4 до Головного управління ДМС у Дніпропетровській області не зверталася, щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, набуття статусу біженця стосовно ОСОБА_3 відсутня.

Згідно роздруківки облікової картки, посвідку на тимчасове проживання від 01.03.2019 року № НОМЕР_3 ОСОБА_3 скасовано та вилучено 24.05.2019 року Головним управлінням ДМС України у Донецькій області.

Згідно повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб, ОСОБА_4 29.05.2019 року зареєструвала шлюб з ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянином України та рішенням Київського районного суду м. Харкова 03.07.2020 року шлюб був розірваний.

Встановлено, що 27.06.2022 року Шевченківським відділом у місті Дніпрі Головного управління ДМС України в Дніпропетровській області стосовно ОСОБА_3 було складено протокол про адміністративне порушення, передбачене ч.1 ст.203 КУпАП та винесено постанову про накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 1700 грн. за порушення, передбачене частинами 1, 3 ст.9, ч.1 ст.17 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства». Як вбачається з протоколу про адміністративне правопорушення від 27.06.2022 року, ОСОБА_7 було роз`яснено зміст ст.63 Конституції України, права та обов`язки, передбачені ст.268 КУпАП, у тому числі право на правову допомогу адвоката, виступати рідною мовою і користуватися послугами перекладача, якщо не володіє мовою, якою ведеться провадження, оскаржувати постанову, про що ОСОБА_4 власноручно поставила підпис. ОСОБА_4 не оскаржила постанову про накладення адміністративного стягнення від 27.06.2022 року та 30.06.2022 року сплатила штраф, що підтверджено квитанцією №14320673 від 30.06.2022 року.

В матеріалах справи є пояснення ОСОБА_3 від 27.06.2022 року на ім`я заступника начальника Шевченківського відділу у місті Дніпрі Головного управління ДМС України в Дніпропетровській області, складене нею власноручно українською мовою, згідно якого вона вказала, що прибула в Україну в 2014 році з метою працевлаштування; в ДМС м. Маріуполя у 2015 році отримала посвідку на тимчасове проживання, у 2019 році зареєструвала шлюб з ОСОБА_8 . Останню посвідку отримала в 2019 році, термін дії якої закінчився 02.03.2020 року, у подальшому не зверталася для оформлення дозволу на постійне проживання.

Встановлено, що 27.06.2022 року Шевченківським відділом у місті Дніпрі Головного управління ДМС України в Дніпропетровській області стосовно ОСОБА_3 було прийнято рішення №20 про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства, яким зобов`язано ОСОБА_9 покинути територію України у термін до 27.07.2022 року. Як вбачається з тексту рішення, ОСОБА_4 зобов`язалася не пізніше 27.07.2022 року залишити територію України; їй було роз`яснено вимоги ст.30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» щодо видворення в примусовому порядку у разі ухилення від виїзду за межі України у визначений строк, про що ОСОБА_4 власноручно поставила підпис. У графі «перекладач» посталено прочерк, що свідчить про небажання ОСОБА_3 скористуватися послугами перекладача. Рішення №20 від 27.06.2022 року про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства було отримано ОСОБА_5 та не оскаржувалося.

Як вбачається з рішення суду першої інстанції, підставою для відмови у задоволенні позовних вимог про примусове видворення за межі України громадянки російської федерації ОСОБА_3 , було те, що міграційна служба при винесенні рішення від 27.06.2022 року №20 про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства стосовно ОСОБА_3 не забезпечила її послугами перекладача, оскільки остання погано розуміє українську мову.

Суд апеляційної інстанції вважає, що такі твердження суду першої інстанції не обґрунтовані та суперечать матеріалам справи.

Відповідно до статей 75, 76 КАС України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Як вбачається з матеріалів справи, трудова книжка НОМЕР_4 ОСОБА_3 , виписана 21.06.2012 року українською мовою (перший запис від 21.06.2012 року ТОВ «Метінвест холдинг» - начальник відділу закупівель будівельно-монтажних робіт та послуг, звільнена 17.04.2014 року (м. Донецьк); третій запис від 18.04.2014 року ТОВ «Метінвест інжиніринг»- начальник відділу закупівель будівельно-монтажних робіт та послуг; звільнена 10.05.2019 року (м Маріуполь); п`ятий запис від 22.07.2019 року ТОВ «ТД Колос 777» - комерційний директор (м. Дніпро). ОСОБА_5 надано довідку ТОВ «ТД Колос 777» від 27.11.2022 року №2711/1, складену українською мовою, згідно якої ОСОБА_10 працює у ТОВ «ТД Колос 777» на посаді комерційного директора з 22.07.2019 року по теперішній час.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що пояснення ОСОБА_3 на ім`я заступника начальника Шевченківського відділу м. Дніпра Головного управління ДМС у Дніпропетровської області від 27.06.2022 року складено ОСОБА_5 українською мовою власноручно.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що 27.06.2022 року при складенні протоколу про адміністративне правопорушення та притягнення ОСОБА_3 до адміністративної відповідальності за порушення частин 1, 3 ст.9, ч.1 ст.17 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», ОСОБА_7 було роз`яснено зміст ст.63 Конституції України, права та обов`язки, передбачені ст.268 КУпАП, у тому числі право на правову допомогу адвоката, виступати рідною мовою і користуватися послугами перекладача, якщо не володіє мовою, якою ведеться провадження, оскаржувати постанову, про що ОСОБА_4 власноручно поставила підпис; ОСОБА_4 не оскаржила постанову про накладення адміністративного стягнення від 27.06.2022 року та 30.06.2022 року сплатила штраф, що підтверджено квитанцією №14320673 від 30.06.2022 року.

Суд апеляційної інстанції вважає, що вищевказані дії ОСОБА_3 свідчать про розуміння дій міграційної служби та документів, які складалися міграційною службою.

Крім того, суд апеляційної інстанції звертає увагу на переписку ОСОБА_3 з судом першої інстанції та судом апеляційної інстанції, яка викладена українською мовою.

Суд апеляційної інстанції критично відноситься до твердження ОСОБА_3 про те, що всі документи, пояснення, заяви були складені представником, оскільки це суперечить матеріалам справи.

Відповідно до частин 14, 16 ст.4, частин 1, 3 ст.9 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну з метою возз`єднання сім`ї з особами, які є громадянами України, або під час перебування на законних підставах на території України у випадках, зазначених у частинах третій - тринадцятій цієї статті, уклали шлюб з громадянами України та отримали посвідку на тимчасове проживання, вважаються такими, які на законних підставах перебувають на території України на період до отримання посвідки на постійне проживання чи набуття громадянства України. Іноземці та особи без громадянства, які в`їхали в Україну на інших законних підставах, вважаються такими, які тимчасово перебувають на території України на законних підставах на період наданого візою дозволу на в`їзд або на період, встановлений законодавством чи міжнародним договором України. Іноземці та особи без громадянства в`їжджають в Україну за наявності визначеного цим Законом чи міжнародним договором України паспортного документа та одержаної у встановленому порядку візи, якщо інше не передбачено законодавством чи міжнародними договорами України. Це правило не поширюється на іноземців та осіб без громадянства, які перетинають державний кордон України з метою визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового або тимчасового захисту чи отримання притулку. Строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.

Згідно ст.1 Угоди між Урядом України і Урядом Російської Федерації про безвізові поїздки громадян України і Російської Федерації, підписаної 16.01.1997 року, яка набрала чинності 10.03.1997 року (чинної на момент спірних правовідносин) громадяни держави однієї Сторони можуть в`їжджати, виїжджати та пересуватися територією держави іншої Сторони без віз з дотриманням правил перебування, що діють в цій державі, по документах, що посвідчують особу і підтверджують громадянство. Громадяни держави однієї Сторони на основі взаємності звільняються від реєстрації у компетентних органах за місцем їхнього перебування на території держави іншої Сторони, якщо термін такого перебування не перевищує 90 днів з моменту в`їзду на територію держави цієї іншої Сторони, за наявності у них міграційної картки з позначкою органів прикордонного контролю, проставленої при в`їзді на територію держави перебування.

Відповідно до підпункту 2 п. 2 Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.02.2012 року №150 (в редакції, чинній на момент спірних правовідносин), іноземці та особи без громадянства, які на законній підставі прибули в Україну, можуть тимчасово перебувати на її території не більш як 90 днів протягом 180 днів у разі в`їзду іноземців, які є громадянами держав з безвізовим порядком в`їзду, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України. Порядок обчислення зазначеного строку встановлюється МВС.

Відповідно частин 1, 5 ст.26 Закону України Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. Іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення.

Відповідно ч.1 ст.30 Закону України Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства (в редакції, чинній на момент звернення міграційної служби з позовом до суду) центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення, крім випадків затримання іноземця або особи без громадянства за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави.

Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_4 не виконала рішення Шевченківського відділу у місті Дніпрі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області від 27.06.2022 року про примусове повернення до країни походження або третьої країни, яким її було зобов`язано покинути територію України у термін до 27.07.2022 року та матеріалами справи доведено, що ОСОБА_4 ухиляється від виконання рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни.

Матеріалами справи не встановлено, що ОСОБА_4 має статус біженця. Відсутні будь-які докази, що ОСОБА_4 є особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з цим, відсутні підстави вважати, що вона підпадає під захист ст.3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод або ст.31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Встановлено, що ОСОБА_4 дозволу на імміграцію не отримувала.

Суд апеляційної інстанції вирішуючи спір по суті, керується практикою, викладеною у постановах Верховного Суду від 23.01.2020 року у справі №343/2242/16-а та від 12.08.2020 року у справі №755/14023/17.

Враховуючи вище викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду першої інстанції слід скасувати, як таке, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись статтями 315, 317, 321, 322 КАС України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Шевченківського відділу у місті Дніпрі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області задовольнити.

Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 09.06.2023 року у справі №932/6457/22 скасувати.

Прийняти нове рішення.

Позовні вимоги Шевченківського відділу у місті Дніпрі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області до ОСОБА_1 про примусове видворення за межі України задовольнити.

Примусово видворити за межі України громадянку російської федерації ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Постанова Третього апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з моменту прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду відповідно до статей 328, 329 КАС України.

Головуючий - суддя О.М. Лукманова

суддя Л.А. Божко

суддя Ю. В. Дурасова