Справа № 460/3091/20
Суддя: Заверуха Олег Богданович
Дата ухвалення: 2023-09-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2023 рокуЛьвівСправа № 460/3091/20 пров. № А/857/10095/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Заверухи О.Б.,

суддів Довгополова О.М., Затолочного В.С.,

за участю секретаря судового засідання Юрченко М.М.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Романюк Я.І.,

розглянувши у судовому засіданні (в режимі відеоконференції) в м. Львові апеляційні скарги ОСОБА_1 та Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 01 травня 2023 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) про визнання бездіяльності протиправною, стягнення коштів,

суддя (судді) в суді першої інстанції Зозуля Д.П.,

час ухвалення рішення не зазначено,

місце ухвалення рішення м. Рівне,

дата складання повного тексту рішення 04 травня 2023 року,

В С Т А Н О В И В:

30 квітня 2020 року ОСОБА_1 звернулась в суд з адміністративним позовом до Головного територіального управління юстиції у Рівненській області, в якому просила: визнати протиправною бездіяльність щодо неповідомлення їй розрахунку сум при звільненні; визнати протиправними дії щодо нарахування їй сум при звільненні; стягнути на її користь 12920,66 грн відпускних, 6592,69 грн грошової допомоги у зв`язку з відпусткою, 13185,38 грн вихідної допомоги при звільненні, недоплаченого заробітку за 1 робочий день в сумі 98,17 грн та 96246,42 грн компенсації невикористаної відпустки, всього - 129043,32 грн; стягнути на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 22 квітня 2020 року по час постановлення рішення судом.

На обґрунтування позовних вимог зазначає, що 19 березня 2020 року ліквідаційна комісія Головного територіального управління юстиції у Рівненській області ознайомила її із наказом Міністерства юстиції № 775/к від 21 лютого 2020 року про її поновлення на посаді начальника управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області. Вказує, що того ж дня її письмово попередили про наступне звільнення у зв`язку із ліквідацією ГТУЮ у Рівненській області. 21 квітня 2020 року її звільнено з роботи з підстав, встановлених п. 1-1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу». Зазначає, що на її письмове звернення від 01 квітня 2020 року про надання їй розрахунку усіх сум, належних до виплати, відповідач надав лише перелік сум, що були виплачені при звільненні, однак не вказав чим вони обґрунтовані та як розраховані, чим вчинив протиправну бездіяльність. Також, вказує, що рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 07 травня 2019 року у справі № 460/3050/18, яке залишене без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 05 листопада 2019 року, визначено її середній заробіток станом на 07 травня 2019 року в сумі 15042,69 грн, у тому числі посадовий оклад в сумі 9691 грн, доплата за вислугу років 48 % посадового окладу, 700 грн. доплата за ранг. Разом з тим, вважає, що відповідач безпідставно застосував при проведенні розрахунку при звільненні середній заробіток у розмірі посадового окладу, що спричинило недоплату позивачу відповідних платежів на суму 129043,32 грн. Також вказує, що відповідач порушив вимоги Кодексу законів про працю України, оскільки не виплатив їй при звільненні всіх належних сум. Вважає, що існують достатні правові підстави для стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Ухвалою Рівненського окружного адміністративного суду від 26 вересня 2022 року замінено Головне територіальне управління юстиції у Рівненській області у справі № 460/3091/20 його правонаступником Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Львів).

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 01 травня 2023 року адміністративний позов задоволено повністю. Визнано бездіяльність Головного територіального управління юстиції у Рівненській області щодо неповідомлення ОСОБА_1 розрахунку сум при звільненні, протиправною. Визнано дії Головного територіального управління юстиції у Рівненській області щодо нарахування ОСОБА_1 сум при звільненні протиправними. Зобов`язано Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Львів) нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 відпускні, грошову допомогу у зв`язку з відпусткою, вихідну допомогу при звільненні, заробітну плату за один робочий день та компенсацію невикористаної відпустки, що підлягали виплаті при звільненні, з врахуванням виплачених сум, із розрахунку середньоденної заробітної плати у розмірі 702 гривні 44 копійки. Стягнуто з Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22.04.2020 по 21.10.2020 у розмірі 12292 грн 70 копійок. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що з досліджених судом розрахунку всіх проведених виплат та розрахункового листа, які були надіслані відповідачем позивачу, судом не встановлено запитуваної інформації, тобто розрахунків, а саме не встановлено середньомісячної та середньоденної заробітної плати, які бралися при нарахуванні виплачених сум, а також не встановлено арифметичних обчислень, які застосовувалися при обрахунку сум до виплати. З огляду на викладене, суд першої інстанції прийшов до висновку про протиправну бездіяльність в ненаданні відповідачем запитуваної інформації у відповідь на запит позивача. Відповідно до довідки Головного територіального управління юстиції у Рівненській області № 83/10/18-20 від 01 червня 2020 року та розрахунку виплачених сум при звільненні ОСОБА_1 № 84/10/18-20 від 01 червня 2020 року було застосовано при розрахунку сум належних позивачу при звільненні середньомісячну заробітну плату у розмірі посадового окладу 8450,00 грн та середньоденну заробітну плату у розмірі 412,20 грн. Однак, згідно наявної в матеріалах справи інформаційної довідки № 12.4-03/23/137 від 10 квітня 2023 року позивачу за період з 21 лютого 2020 року по 18 березня 2020 року було виплачено заробітну плату на суму 12643,92 грн, що відповідає середньоденній заробітній платі у розмірі 702,44 грн. Таким чином, з метою захисту порушеного права позивача, судом першої інстанції частково задоволено позовні вимоги, визнано протиправними дії Головного територіального управління юстиції у Рівненській області щодо нарахування ОСОБА_1 сум при звільненні та зобов`язано Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Львів), нарахувати та виплатити на користь позивача відпускні, грошову допомогу у зв`язку з відпусткою, вихідну допомогу при звільненні, заробітну плату за один робочий день та компенсацію невикористаної відпустки, що підлягали виплаті при звільненні, з врахуванням виплачених сум, із розрахунку середньоденної заробітної плати у розмірі 702 гривні 44 копійки. Суд першої інстанції вважав, що строк затримки розрахунку складає з 22 квітня 2020 року по 22 березня 2023 року включно, а середньоденну заробітну плату слід розраховувати шляхом ділення заробітної плати позивача за фактично відпрацьовані протягом лютого та березня 2020 року робочі дні на число робочих днів за цей період. Згідно з інформаційною довідкою про заробітну плату, розмір заробітної плати позивача з 21 лютого по 29 лютого 2020 року склав 4214,64 грн.; з 01 березня по 18 березня 2020 року 8429,28 грн. Середньоденна заробітна плата позивача становить 702,44 грн. (12643,92 грн. (розмір заробітної плати за період з 21 лютого 2020 року по 18 березня 2020 року) / 18 (кількість робочих днів у вказаному періоді). Разом з тим, зважаючи на внесені у ст.117 КЗпП України зміни (в редакції Закону № 2352-IX від 01 лютого 2022 року), Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Львів) повинно виплатити ОСОБА_1 її середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більше як за шість місяців, тобто з 22 квітня 2020 року (наступний день після звільнення з служби) по 21 жовтня 2020 року. Тому, сума середнього заробітку, що підлягає до відшкодування, вирахувана шляхом множення середньоденного заробітку (702,44 грн.) на число робочих днів за період з 22 квітня 2020 року по 21 жовтня 2020 року (125), становить 87805 грн. Однак суд зазначив, що в порівнянні із заробітною платою в розмірі 12643,92 грн, яка була виплачена позивачу із затримкою, вищевказану розрахункову суму (87805 грн) не можна вважати співмірною, оскільки така суттєво перевищує суму заробітної плати виплачену позивачу на виконання рішення суду. З огляду на очевидну неспівмірність можливих до нарахування та виплати сум середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, суд першої інстанції вважав справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат становить суму 12292,70 грн (702,44 грн. х 125 х 0,14).

Не погодившись з прийнятим рішенням в частині задоволених позовних вимог, Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м.Львів) подало апеляційну скаргу, в якій просило скасувати оскаржуване рішення в частині задоволених позовних вимог та прийняти у відповідній частині нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення в частині задоволених позовних вимог є незаконним та необґрунтованим, прийняте з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, зазначає, що на запит позивача було надано розрахунки усіх належних позивачу виплат при звільненні, тому позовні вимоги позивача в частині протиправної бездіяльності є безпідставними. Крім того, вказує, що відповідно до Порядку № 100 у разі, коли працівник не мав заробітку, не з вини працівника, розрахунки проводяться виходячи з посадового окладу. Оскільки станом на 21 квітня 2020 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 18 січня 2017 року № 15 «Питання оплати праці працівників державних органів», посадовий оклад ОСОБА_1 становить 8450,00 грн, то середньоденний заробіток позивача становить 412,20 грн., із якого, відповідно, було проведено всі виплати при звільненні. Також зазначає, що оскільки розрахунок відповідача з позивачем при звільненні здійснено у повному обсязі, то затримки розрахунку при звільненні не було, тому вимога позивача щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є безпідставною.

Не погодившись з прийнятим рішенням в частині відмови у задоволенні позовних вимог, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила змінити оскаржуване рішення та прийняти нове, яким стягнути із відповідача на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22 квітня 2020 року по 19 січня 2023 року в сумі 282909,30 грн.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення у частині відмови у задоволенні позовних вимог є незаконним та необґрунтованим, прийняте з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, зазначає, що судом першої інстанції неправильно обчислено середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. Вказує, що звернулась із цим позовом до суду ще 30 квітня 2020 року, а зміни, внесені до статті 117 КЗпП України Законом № 2352-ІХ, який набрав чинності з 19 липня 2022 року, не можуть застосовуватись до правовідносин, які регулювались нормами матеріального права, чинними до набрання вказаними змінами чинності. Звертає увагу на те, що висновок суду першої інстанції про істотність частки простроченої заборгованості в порівнянні із середнім заробітком суперечить наведеним ним же правовим висновкам Верховного Суду про застосування норм права в аналогічних правовідносинах, зокрема, у постанові від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19.

Представником відповідача подано відзив на апеляційну скаргу позивача, в якому зазначено, що апеляційна скарга позивача є безпідставною та необгрунтованою, а суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в цій частині. Звертає увагу на те, що в період з 21 лютого 2020 року по 18 березня 2020 року позивач не працювала, а підставою для виплати заробітної плати є саме безпосереднє виконання роботи працівником. Вказує, що відповідно до Порядку № 100 у разі коли працівник не мав заробітку, не з вини працівника, розрахунки проводяться виходячи з посадового окладу.

В судовому засіданні представник відповідача підтримала апеляційну скаргу, в своїх поясненнях покликалась на доводи в ній викладені.

Позивач щодо апеляційної скарги заперечила, просила залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) слід залишити без задоволення, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, наказом в.о. Державного секретаря Міністерства, директора Департаменту публічного права Міністерства юстиції України № 775/к від 21 лютого 2020 року відповідно до ухвали Вищого адміністративного суду України від 06 жовтня 2016 року № К/800/54811/15, постанови Житомирського апеляційного адміністративного суду від 08 грудня 2015 року у справі № 817/1828/154, постанови Рівненського окружного адміністративного суду від 10 вересня 2015 року у справі № 817/1828/15, наказу Міністерства юстиції України від 21 лютого 2020 року № 772/к «Про скасування наказу», поновлено ОСОБА_1 з 04 червня 2015 року на посаді начальника управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області. З вказаним наказом позивача ознайомлено 19 березня 2020 року, про що свідчить особистий підпис ОСОБА_1 (том 1, а.с.8).

Разом з тим, 19 березня 2020 року ОСОБА_1 було вручено попередження від 26 лютого 2020 року про припинення державної служби на підставі п. 1-1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу» у зв`язку з ліквідацією Головного територіального управління юстиції у Рівненській області та звільнення із займаної посади не раніше 30 календарних днів з дня попередження (том 1, а.с.9).

01 квітня 2020 року ОСОБА_1 звернулась із заявою до голови ліквідаційної комісії з ліквідації Головного територіального управління юстиції у Рівненській області, згідно якої просила направити розрахунок компенсації за невикористані календарні дні відпустки та грошової допомоги у зв`язку з щорічною відпусткою, за весь період та в кожному випадку їх здійснення (том 1, а.с.11).

Наказом голови ліквідаційної комісії з ліквідації Головного територіального управління юстиції у Рівненській області № 24/03/к від 15 квітня 2020 року звільнено ОСОБА_1 з посади начальника управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області 21 квітня 2020 року відповідно до п. 1-1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу» у зв`язку з ліквідацією Головного територіального управління юстиції у Рівненській області, з припиненням державної служби. Зобов`язано ліквідаційну комісію з ліквідації Головного територіального управління юстиції у Рівненській області провести із ОСОБА_2 повний розрахунок, виплативши компенсацію за невикористані 222 календарні дні відпустки та виплативши вихідну допомогу у розмірі двох середньомісячних заробітних плат (том 1, а.с.10).

Листом голови ліквідаційної комісії з ліквідації Головного територіального управління юстиції у Рівненській області № 30/70-0-34-20/09 від 21 квітня 2020 року було повідомлено позивача про порядок виплати грошової допомоги під час надання державним службовцям щорічної основної відпустки та виплати грошової компенсації за невикористані щорічні відпустки. Одночасно направлено розрахунок всіх проведених виплат на підставі наказів Головного територіального управління юстиції у Рівненській області від 19 березня 2020 року № 1/04 «Про надання відпустки ОСОБА_1 » та № 23/03/к «Про виплату грошової допомоги у зв`язку з відпусткою ОСОБА_1 » та від 15 квітня 2020 року «Про звільнення ОСОБА_1 » (том 1, а.с.12-14).

Відповідно до довідки Головного територіального управління юстиції у Рівненській області № 83/10/18-20 від 01 червня 2020 року середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 склала 412,20 грн.

Згідно з розрахунком виплачених сум при звільненні ОСОБА_1 № 84/10/18-20 від 01 червня 2020 року виплати було проведено із посадового окладу 8450 грн (том 1, а.с.13-14).

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 07 грудня 2022 року у справі № 460/30858/22, яке набрало законної сили відповідно до постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 21 лютого 2023 року, частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 до Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) та відповідача. Зобов`язано нарахувати та виплатити ОСОБА_3 заробітну плату за посадою начальника управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області за період з 21 лютого 2020 року по 18 березня 2020 року (включно) в сумі 12643,92 грн., сума вказана без урахування сплати податків та інших обов`язкових платежів, які підлягають стягненню під час виплати її працівнику.

23 березня 2023 року на банківський рахунок позивача надійшла заробітна плата в сумі 10178,35 грн на виконання рішення Рівненського окружного адміністративного суду по справі № 460/30858/22 від 07 грудня 2022 року (том 1, а.с.179).

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції прийшов до висновку про обгрунтованість позовних вимог в частині визнання протиправною бездіяльності щодо неповідомлення позивачу розрахунку сум при звільненні; визнання протиправними дій відповідача щодо нарахування позивачу сум при звільненні; зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити на користь позивача відпускні, грошову допомогу у зв`язку з відпусткою, вихідну допомогу при звільненні, заробітну плату за один робочий день та компенсацію невикористаної відпустки, що підлягали виплаті при звільненні, з врахуванням виплачених сум, із розрахунку середньоденної заробітної плати у розмірі 702 грн 44 копійки; стягнення із відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22 квітня 2020 року по 21 жовтня 2020 року у розмірі 12292 грн 70 копійок.

Колегія суддів частково погоджується з обґрунтованістю такого висновку суду першої інстанції з наступних підстав.

Стосовно позовної вимоги про визнання протиправною бездіяльності Головного територіального управління юстиції у Рівненській області щодо неповідомлення позивачу розрахунку сум при звільненні, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до ст. 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Відносини щодо створення, збирання, одержання, зберігання, використання, поширення, охорони, захисту інформації регулюються Законом України «Про інформацію» від 02 жовтня 1992 року № 2657-ХІI (далі Закон № 2657-ХІI) .

Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес, врегульовано Законом України «Про доступ до публічної інформації» від 13 січня 2011 року № 2939-VI (далі Закон № 2939-VI).

Відповідно до ст. 1 Закону № 2939-VI, публічна інформація це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом. Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.

Згідно зі ст. 12 Закону №2939-VI суб`єктами відносин у сфері доступу до публічної інформації є: 1) запитувачі інформації - фізичні, юридичні особи, об`єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб`єктів владних повноважень; 2) розпорядники інформації - суб`єкти, визначені у статті 13 цього Закону; 3) структурний підрозділ або відповідальна особа з питань запитів на інформацію розпорядників інформації.

Розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються:

1) суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання;

2) юридичні особи, що фінансуються з державного, місцевих бюджетів, бюджету Автономної Республіки Крим, - стосовно інформації щодо використання бюджетних коштів;

3) особи, якщо вони виконують делеговані повноваження суб`єктів владних повноважень згідно із законом чи договором, включаючи надання освітніх, оздоровчих, соціальних або інших державних послуг, - стосовно інформації, пов`язаної з виконанням їхніх обов`язків;

4) суб`єкти господарювання, які займають домінуюче становище на ринку або наділені спеціальними чи виключними правами, або є природними монополіями, - стосовно інформації щодо умов постачання товарів, послуг та цін на них (ч. 1 ст. 13 Закону №2939-VI)

Статтею 3 Закону № 2939-VI визначені гарантії забезпечення права на публічну інформацію, зокрема: обов`язок розпорядників інформації надавати інформацію, крім випадків, передбачених законом, визначення розпорядником інформації спеціальних структурних підрозділів або посадових осіб, які організовують у встановленому порядку доступ до публічної інформації, якою він володіє, максимальне спрощення процедури подання запиту та отримання інформації.

Відповідно до ст. 5 Закону № 2939-VI одним із способів доступу до інформації є надання такої за запитами на інформацію.

Згідно з ч. 1 ст. 19 Закону № 2939-VI запит на інформацію це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні.

Частиною 1 ст. 20 Закону № 2939-VI передбачено, що розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.

Відповідно до ч. 4 ст. 20 Закону № 2939-VI що у разі якщо запит стосується надання великого обсягу інформації або потребує пошуку інформації серед значної кількості даних, розпорядник інформації може продовжити строк розгляду запиту до 20 робочих днів з обґрунтуванням такого продовження. Про продовження строку розпорядник інформації повідомляє запитувача в письмовій формі не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.

Аналіз вищевказаних норм дає підстави для висновку про те, що кожен має право звертатись із інформаційними запитами до суб`єктів владних повноважень та інших розпорядників публічної інформації, які у свою чергу зобов`язані не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту, а у випадках визначених ч. 4 ст. 20 Закону № 2939-VI протягом 20 робочих днів, надати на нього відповідь.

Водночас, відповідно до положень ч. 1 ст. 24 Закону України «Про доступ до публічної інформації», відповідальність за порушення законодавства про доступ до публічної інформації несуть особи, винні у вчиненні таких порушень:

1) ненадання відповіді на запит;

2) ненадання інформації на запит;

3) безпідставна відмова у задоволенні запиту на інформацію;

4) неоприлюднення інформації відповідно до статті 15 цього Закону;

5) надання або оприлюднення недостовірної, неточної або неповної інформації;

6) несвоєчасне надання інформації;

7) необґрунтоване віднесення інформації до інформації з обмеженим доступом;

8) нездійснення реєстрації документів;

9) навмисне приховування або знищення інформації чи документів.

Перелік підстав для відмови у задоволенні запиту на інформацію визначений ч. 1 ст. 22 Закону № 2939-VІ, а саме: розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках:

1) розпорядник інформації не володіє і не зобов`язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит;

2) інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону;

3) особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов`язані з копіюванням або друком;

4) не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п`ятою статті 19 цього Закону.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що вказаний перелік є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає.

При цьому, згідно з п. 4 ст. 22 Закону № 2939-VІ, у відмові в задоволенні запиту на інформацію має бути зазначено: 1) прізвище, ім`я, по батькові та посаду особи, відповідальної за розгляд запиту розпорядником інформації; 2) дату відмови; 3) мотивовану підставу відмови; 4) порядок оскарження відмови; 5) підпис.

Із матеріалів справи слідує, що на вимогу позивача листом голови ліквідаційної комісії з ліквідації Головного територіального управління юстиції у Рівненській області № 30/70-0-34-20/09 від 21 квітня 2020 року було направлено розрахунок всіх проведених виплат на підставі наказів Головного територіального управління юстиції у Рівненській області від 19 березня 2020 року № 1/04 «Про надання відпустки ОСОБА_1 » та № 23/03/к «Про виплату грошової допомоги у зв`язку з відпусткою ОСОБА_1 » та від 15 квітня 2020 року «Про звільнення ОСОБА_1 », який містив загальні суми, що підлягали виплаті при звільненні ОСОБА_1 (том 1, а.с.12-14).

В апеляційній скарзі відповідач покликається на те, що розрахунок сум до виплати містився у розрахунковому листі, який було надано позивачу одночасно із відповіддю.

Разом з тим, з досліджених судом розрахунку всіх проведених виплат та розрахункового листа, які були надіслані відповідачем позивачу, судами першої та апеляційної інстанції не встановлено запитуваної інформації, тобто відповідних розрахунків, а саме у такому розрахунку не зазначено інформації, зокрема, про середньомісячну та середньоденну заробітну плату, які брались при нарахуванні виплачених сум, а також не вказано арифметичних обчислень, які застосовувалися при обрахунку сум до виплати.

Ненадання розрахунків сум, що підлягали виплаті позивачу на його інформаційний запит, суд апеляційної інстанції розцінює як пасивну поведінку, що є бездіяльністю.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що відповідачем допущено протиправну бездіяльність в ненаданні запитуваної інформації у відповідь на запит позивача.

Щодо позовних вимог про визнання протиправними дій відповідача щодо нарахування позивачу сум при звільненні та стягнення з відповідача на користь позивача 12920,66 грн відпускних, 6592,69 грн грошової допомоги у зв`язку з відпусткою, 13185,38 грн вихідної допомоги при звільненні, недоплаченого заробітку за 1 робочий день в сумі 98,17 грн та 96 246,42 грн компенсації невикористаної відпустки, всього 129 043,32 грн., суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їхні посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та в спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Приписами ст. 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до частин 2, 3 статті 5 Закону України «Про державну службу» № 889-VIII від 10 грудня 2015 року (далі Закон № 889) відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.

Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Відповідно до пункту 4 статті 7 Закон № 889 державний службовець має право на оплату праці залежно від займаної посади, результатів службової діяльності, стажу державної служби, рангу та умов контракту про проходження державної служби (у разі укладення).

Частиною 2 ст. 50 Закону №889 передбачено, що заробітна плата державного службовця складається з:

1) посадового окладу;

2) надбавки за вислугу років;

3) надбавки за ранг державного службовця;

6) премії (у разі встановлення).

Колегія суддів зауважує, що матеріали справи не місять доказів того, що з дня поновлення на посаді та по день звільнення позивач була відсторонена від роботи, або не виконувала своїх трудових функцій чи була позбавлена будь якої складової заробітної плати.

Згідно із ч. 1 ст. 116 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

З огляду на вказані норм права та встановлені обставини справи, суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку про те, що відповідач був зобов`язаний нарахувати та виплатити позивачу усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових відносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Вказані висновки узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, наведеною в постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17.

Відповідно до довідки Головного територіального управління юстиції у Рівненській області № 83/10/18-20 від 01 червня 2020 року та розрахунку виплачених сум при звільненні ОСОБА_1 № 84/10/18-20 від 01 червня 2020 року при розрахунку належних позивачу сум при звільненні було застосовано середньомісячну заробітну плату у розмірі посадового окладу 8450,00 грн. та середньоденну заробітну плату у розмірі 412,20 грн.

Проте, згідно з наявною в матеріалах справи інформаційною довідкою № 12.4-03/23/137 від 10 квітня 2023 року позивачу за період з 21 лютого 2020 року по 18 березня 2020 року було виплачено заробітну плату на суму 12643,92 грн, що відповідає середньоденній заробітній платі у розмірі 702,44 грн (том 1 , а.с.191).

Враховуючи вищевказане, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог шляхом визнання протиправними дій Головного територіального управління юстиції у Рівненській області щодо нарахування ОСОБА_4 сум при звільненні та зобов`язання Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 відпускні, грошову допомогу у зв`язку з відпусткою, вихідну допомогу при звільненні, заробітну плату за один робочий день та компенсацію невикористаної відпустки, що підлягали виплаті при звільненні, з врахуванням виплачених сум, із розрахунку середньоденної заробітної плати у розмірі 702 грн 44 копійки.

Стосовно позовних про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 22 квітня 2020 року по час постановлення рішення судом, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 116 Кодексу законів про працю України, (далі КЗпП України) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно зі ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту державних службовців визначені Законом України «Про державну службу».

Водночас питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні державних службовців із служби не врегульовані положеннями спеціального законодавства.

У той же час такі питання врегульовані КЗпП України.

Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці державних службовців, не встановлено дату проведення остаточного розрахунку зі звільненими працівниками та відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку про можливість застосування норм ст.116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення із служби.

Відповідно до правової позиції, що викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі № 810/451/17 та від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Таким чином, невиплачена позивачу сума заробітної плати при звільненні відноситься до тих сум, щодо яких застосовується ст. 117 КЗпП України у разі їх несвоєчасної виплати.

Статтею 117 КЗпП України визначено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні. Частиною першою цієї статті встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Синтаксичний розбір текстуального змісту цієї норми дає підстави для висновку про те, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо).

Аналіз такого правового врегулювання дає змогу зробити висновок, який непрямо випливає з приписів частини першої статті 117 КЗпП України, про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.

Тобто залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.

Оскільки відповідачем допущено протиправні дії щодо ненарахування та невиплати позивачу заробітної плати при звільненні, враховуючи приписи статті 117 КЗпП України, яка передбачає відповідальність власника за затримку розрахунку при звільненні, підставою для якої є факт порушення власником строків розрахунку при звільненні та вина власника, колегія суддів вважає обґрунтованими позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, проте, суд першої інстанції, вирішуючи спір по суті позовних вимог, не застосував принцип співмірності та правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові Верховного Суду від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця.

Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16; висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц).

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Водночас чітка формула застосування критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні міститься у постанові Верховного Суду від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19.

За обставин цієї справи колегія суддів вважає за необхідне застосувати критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, з огляду на таке.

Згідно зі ст. 27 Закону України «Про оплату праці», порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Обчислення середнього заробітку працівників здійснюється відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100, з наступними змінами та доповненнями (далі - Порядок № 100).

Згідно з абз.1 п. 2 розділу ІІ Порядку №100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Абзацом 3 п. 2 розділу ІІ Порядку № 100 передбачено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Відповідно до п. 8 розділу IV Порядку №100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

З матеріалів справи слідує, що позивач була звільнена з 21 квітня 2020 року, тобто 21 квітня 2020 року є її останнім робочим днем. Водночас, 21 квітня 2020 року позивачу не було виплачено усю суму заробітної плати.

Позивач просить суд застосувати ст.117 КЗпП України за час затримки у виплаті вихідної допомоги з 22 квітня 2020 року по день постановлення судового рішення.

Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні зазначив, що зважаючи на внесені у ст. 117 КЗпП України зміни (в редакції Закону № 2352-IX від 01 липня 2022 року), Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Львів) повинно виплатити позивачу її середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більше як за шість місяців, тобто з 22 квітня 2020 року (наступний день після звільнення з служби) по 21 жовтня 2020 року.

Проте, колегія суддів вважає такий висновок помилковим, оскільки позивач звернулась до суду із цим позовом ще 30 квітня 2020 року, тобто в час дії редакції частини 2 статті 233 КЗпП України, яка передбачала, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Згідно з інформаційною довідкою про заробітну плату, розмір заробітної плати позивача з 21 лютого по 29 лютого 2020 року склав 4214,64 грн; з 01 березня по 18 березня 2020 року 8429,28 грн (том 1, а.с.191).

Так, середньоденна заробітна плата позивача становить 702,44 грн. (12643,92 грн. (розмір заробітної плати за період з 21 лютого 2020 року по 18 березня 2020 року) / 18 (кількість робочих днів у вказаному періоді).

Оскільки відповідач повинен був виплатити позивачу вказані суми заробітну плату при звільненні, то період затримки з 21 квітня 2020 року по 23 березня 2023 року становить 741 робочий день.

Отже, позивачу мало б бути виплачено середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 520508,04 грн. (741 (кількість робочих днів затримки) х 702,44 грн. (середньоденна заробітна плата)).

Колегія суддів зауважує, що в порівнянні із невиплаченою позивачу сумою заробітної плати 12643,89 грн, розмір виплати за несвоєчасний розрахунок при звільненні 520508,04 грн не можна вважати співмірним, оскільки останній значно перевищує суму заробітної плати, виплачену 23 березня 2023 року.

Як слідує із долученого до матеріалів справи розрахункового листа ОСОБА_1 за квітень 2020 року, при звільненні позивачу у квітні 2020 року було нараховано 97956,14 грн (том 1, а.с.13-14).

Таким чином, у цій справі загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат складав 110600,06 грн, з яких: виплати позивачу за квітень 2020 року 97956,14 грн (88,6%) та невиплачена заробітна плата при звільненні- 12643,92 грн (11,4%).

Обрахована судом апеляційної інстанції відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100, сума середнього заробітку за весь час затримки виплати належної йому вихідної допомоги при звільненні за період з 21 квітня 2020 року по 23 березня 2023 року, становить 59337,91 гривень.

Колегія суддів, виходячи з принципу пропорційності, вважає належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача стягнення на її користь 59337 грн 91 коп гривень як середній заробіток за весь час затримки виплати належної їй при звільненні заробітної плати за період з 21 квітня 2020 року по 23 березня 2023 року (18,35% від 686002,44).

Враховуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що із Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) як правонаступника Головного територіального управління юстиції у Рівненській області на користь ОСОБА_1 слід стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21 квітня 2020 року по 23 березня 2023 року у розмірі 59337 грн 91 коп.

Колегія суддів також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Також згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та допущено порушення норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, що відповідно до частини 1 статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення.

Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 310, п. 2 ч. 1 ст. 315, ст. 317, ч. 1 ст. 321, ст. 322, ст. 325 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 01 травня 2023 року у справі № 460/3091/20 скасувати в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та прийняти в цій частині нову постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 в цій частині задовольнити частково.

Стягнути із Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) (площа Маркіяна Шашкевича, буд.1, м. Львів, 79000, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22 квітня 2020 року по 23 березня 2023 року у розмірі 59337 грн 91 коп. (п`ятдесят дев`ять тисяч триста тридцять сім гривень грн 91 коп.).

У решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, шляхом подання до Верховного Суду касаційної скарги.

Головуючий суддя О. Б. Заверуха
судді О. М. Довгополов
В. С. Затолочний
Повне судове рішення складено 29 вересня 2023 року.