Справа № 520/2087/2020
Суддя: Перцова Т.С.
Дата ухвалення: 2023-09-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2023 р. Справа № 520/2087/2020
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Перцової Т.С.,

Суддів: Жигилія С.П. , Русанової В.Б. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 05.07.2023, головуючий суддя І інстанції: Котеньов О.Г., м. Харків, повний текст складено 05.07.23 по справі № 520/2087/2020

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ

27.06.2023 ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , заявник) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з заявою щодо встановлення судового контролю, в порядку ст. 383 КАС України, про визнання протиправним рішення № 40 від 29.10.2020 в частині необчислення та невиплати ОСОБА_1 40% надбавки від основного розміру пенсії з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії відповідно до п. «г» ч. 1 ст. 21 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та зобов`язання ГУ ПФУ в Харківській області з 26.04.2019 відповідно до п. «г» ч. 1 ст. 21 Закону України «Про пенсійне забезпечення» нараховувати ОСОБА_1 40% надбавку від основного розміру пенсії та окремими платежем здійснити її виплату за минулий період з 26.04.2019.

В обґрунтування вказаної заяви послався на протиправність дій пенсійного органу щодо невиконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 23.09.2020 у справі № 520/2087/2020 в частині обчислення пенсії позивача з урахування положень ч. 3 ст. 53 Закону України «Про пенсійне забезпечення», якими встановлено що пенсії призначаються в розмірах, передбачених ч. 1-3 ст. 19 та ст. 21 цього Закону. Зауважив, що рішенням № 40 від 29.10.2020 пенсійний орган порушив права позивача на отримання пенсії в належному розмірі, оскільки, незважаючи на наявність у ОСОБА_1 повних 29 років вислуги, а також дату виходу його на пенсію, останньому не було нараховано надбавку до пенсії за вислугу років у розмірі 40% від основного розміру пенсії.

Вважаючи, що нарахування спірної надбавки є похідною (складовою) частиною щодо обчислення пенсії відповідно до ч. 3 ст. 53 Закону України «Про пенсійне забезпечення» вважає наявними підстави для визнання протиправним рішення № 40 від 29.10.2020 та відповідних дій пенсійного органу щодо його прийняття.

Крім того, позивач повідомив про використання ним права на судове оскарження незаконної постанови державного виконавця про закінчення виконавчого провадження № 64700643.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 05.07.2023 у справі № 520/2087/2020 у задоволенні заяви позивача - відмовлено.

Позивач, не погодившись з вказаною ухвалою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив суд апеляційної інстанції скасувати ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 05.07.2023 у справі № 520/2087/2020.

В обґрунтування вказаної заяви, пославшись на ч. 2 ст. 9 КАС України, просив суд апеляційної інстанції вийти за межі вимог, заявлених в заяві в порядку ст. 383 КАС України, та з метою ефективного захисту прав позивача зобов`язати ГУ ПФУ в Харківській області при проведенні щорічних перерахунків заробітку та основного розміру пенсії відповідно до Порядку № 418 утриматись від допущення бездіяльності щодо необчислення 40% надбавки від основного розміру пенсії без урахування надбавок, підвищень, додаткової пенсії. Звернув увагу, що відповідач, навіть після отримання копії заяви, в порядку ст. 383 КАС України, продовжує порушувати права ОСОБА_1 щодо невірного обчислення пенсії.

Вважає, що процитувавши в мотивувальній частині рішення суду від 23.03.2020 положення ч. 3 ст. 53 Закону України «Про пенсійне забезпечення», суд першої інстанції підтвердив право позивача на призначення пенсії у розмірі, передбаченому п. «г» ст. 21 цього ж Закону. Крім того, в резолютивній частині рішення суд зобов`язав відповідача обчислити пенсію ОСОБА_1 відповідно до положень ч. 3 ст. 53 Закону України «Про пенсійне забезпечення», тобто й відповідно до п. «г» ст. 21 цього ж Закону, чого у спірних правовідносинах ГУ ПФУ в Харківській області зроблено не було. Враховуючи, що у даному випадку предметом позову було невизнання відповідачем права позивача на призначення пенсії у розмірах, передбачених ч. 3 ст. 53 Закону України «Про пенсійне забезпечення», яке продовжується ним не визнаватись, позивач вважає, що наявні підстави для визнання протиправною бездіяльності ГУ ПФУ в Харківській області щодо виконання судового рішення.

Відповідач у надісланому до суду відзиві на апеляційну скаргу, заперечував проти задоволення вимог апелянта, процитував оскаржувану ухвалу суду першої інстанції та просив залишити її без змін, як законну і обґрунтовану.

Відповідно до ч. 1 ст. 312 Кодексу адміністративного судочинства України (далі за текстом КАС України) апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Згідно з ч. 4 ст. 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах апеляційної скарги ухвалу суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 23.03.2020 у справі № 520/2087/2020 позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (майдан Свободи, буд. 5, Держпром, 3 під., 2 пов., м. Харків, 61022, ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - задоволено.

Визнано протиправними дії Головного Управління Пенсійного фонду України в Харківській області при відмові ОСОБА_1 в призначенні з 26.04.2019 пенсії за вислугу років як особі льотних екіпажів повітряних суден.

Зобов`язано Головне Управління Пенсійного фонду України в Харківській області (майдан Свободи, буд. 5, Держпром, 3 під., 2 пов., м. Харків, 61022, ) призначити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ) з 26.04.2019 пенсію за вислугу років як особі льотних екіпажів повітряних суден, обчислити пенсію з 26.04.2019 відповідно до ч.3 ст. 53 Закону України «Про пенсійне забезпечення» і до пункту 7 Порядку призначення і виплати пенсій за вислугу років працівникам льотно-випробного складу цивільної авіації, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.1992 № 418, та здійснити її виплату.

Судове рішення набрало законної сили, судом видано виконавчі листи у справі.

Позивачем 27.06.2023 подано до суду заяву про встановлення судового контролю, що фактично є заявою в порядку ст. 383 КАС України, в якій заявник просить суд визнати протиправним рішення відповідача №40 від 29.10.2020 в частині бездіяльності щодо необчислення та невиплати 40% надбавки від основного розміру пенсії без урахування надбавок, підвищень, додаткової пенсії відповідно до п."г" ч. 1 ст. 21 Закону України "Про пенсійне забезпечення".

Відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1 , поданої в порядку ст. 383 КАС України, суд першої інстанції виходив з того, що під час розгляду цієї справи судом не досліджувалось питання стосовно складових пенсійної виплати позивача, коефіцієнтів, розрахункових величин, судовим рішенням лише підтверджено право позивача на отримання пенсії за вислугу років як особи льотних екіпажів повітряних суден, водночас, розрахунок пенсії під час її призначення є дискреційними повноваженнями такого органу державної влади, тобто відносяться до його виключної компетенції, а тому адміністративний суд не може перебирати на себе його функцій. Судом враховано, що суд під час вирішення цього спору не має права вирішувати правовідносини між позивачем та відповідачем на майбутнє, адже призначення пенсії на момент розгляду цього спору в суді не відбулось, а тому правова оцінка діям і рішенням відповідача під час визначення розміру та складових пенсії судом в межах цього спору, у тому числі і на стадії виконання судового рішення, не може бути надана.

Крім того, суд зауважив, що враховуючи життєві обставин, які склалися у позивача у зв`язку з введенням воєнного стану на території України, віком позивача, його станом здоров`я, місцем проживання, відсутністю доступу до професійної правничої допомоги, вказана заява розглянута з метою повторного роз`яснення позивачу його права на звернення до суду з позовом стосовно законності рішення № 40 від 29.10.2020, якщо позивач вважає його протиправним.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів зазначає таке.

Приписами статті 129 Конституції України встановлено, що однією з основних засад здійснення судочинства є обов`язковість судового рішення.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

На виконання приписів статті 14 Кодексу адміністративного судочинства України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Аналогічні положення містяться в статті 370 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до якої судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Обов`язковість судових рішень, що набрали законної сили, для їх виконання на всій території України передбачена також приписами Закону України "Про судоустрій і статус суддів".

Аналізуючи наведені норми, колегія суддів зауважує, що судове рішення, що набрало законної сили, підлягає обов`язковому та безумовному виконанню особою, на яку покладено такий обов`язок, тобто особа, якій належить виконати судове рішення, повинна здійснити достатні дії для організації процесу його виконання незалежно від будь-яких умов, оскільки інше суперечило б запровадженому статтею 8 Конституції України принципу верховенства права.

В абзаці третьому пункту 2.1 мотивувальної частини Рішення від 26 червня 2013 року №5-рп/2013 Конституційний Суд України зазначив, що складовою права кожного на судовий захист є обов`язковість виконання судового рішення. Це право охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 року №18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012).

Також, Конституційний Суд України у рішенні від 26 червня 2013 року взяв до уваги практику Європейського суду з прав людини, який, зокрема, в пункті 43 рішення у справі Шмалько проти України, заява № 60750/00, від 20 липня 2004 року вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду.

Крім того, у Рішенні від 15 травня 2019 року №2-р(II)/2019 Конституційний Суд України з посиланням на практику Європейського суду з прав людини підкреслив, що визначене статтею 6 Конвенції право на суд було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне обов`язкове судове рішення не виконувалося на шкоду одній зі сторін; і саме на державу покладено позитивний обов`язок створити систему виконання судових рішень, яка була б ефективною як у теорії, так і на практиці, і гарантувала б їх виконання без неналежних затримок; ефективний доступ до суду включає право на те, щоб рішення суду було виконане без невиправданих затримок; держава та її державні органи відповідальні за повне та своєчасне виконання судових рішень, які постановлені проти них (пункт 84 рішення у справі Валерій Фуклєв проти України від 7 червня 2005 року, заява № 6318/03; пункт 43 рішення у справі Шмалько проти України від 20 липня 2004 року, заява № 60750/00; пункти 46, 51, 54 рішення у справі Юрій Миколайович Іванов проти України від 15 жовтня 2009 року, заява № 40450/04; пункт 64 рішення у справі Apostol v. Georgia від 28 листопада 2006 року, заява № 30779/04).

Метою судового контролю є своєчасне забезпечення захисту та охорони прав і свобод людини і громадянина, та наголосив, що виконання всіма суб`єктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, утверджує авторитет держави як правової (абз. 1 пп. 3.2 п. 3, абз. 2 п. 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України у від 30 червня 2009 року №16-рп/2009).

Як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні від 6 вересня 1978 року у справі "Класс та інші проти Німеччини", "із принципу верховенства права випливає, зокрема, що втручання органів виконавчої влади у права людини має підлягати ефективному нагляду, який, як правило, повинна забезпечувати судова влада. Щонайменше це має бути судовий нагляд, який найкращим чином забезпечує гарантії незалежності, безсторонності та належної правової процедури".

На підставі аналізу ст.ст. 3, 8, ч.ч. 1, 2 ст. 55, ч.ч. 1 та 2 ст. 129-1 Конституції України в системному взаємозв`язку Конституційний Суд України в пункті 2.1 мотивувальної частини Рішення від 15 травня 2019 року № 2-р(II)/2019 констатував, що обов`язкове виконання судового рішення є необхідною умовою реалізації конституційного права кожного на судовий захист, тому держава не може ухилятися від виконання свого позитивного обов`язку щодо забезпечення виконання судового рішення задля реального захисту та відновлення захищених судом прав і свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави. Позитивний обов`язок держави щодо забезпечення виконання судового рішення передбачає створення належних національних організаційно-правових механізмів реалізації права на виконання судового рішення, здатних гарантувати здійснення цього права та обов`язковість судових рішень, які набрали законної сили, що неможливо без їх повного та своєчасного виконання.

У справі Сорінг проти Об`єднаного Королівства від 07.07.1989 Європейський суд визначив, що на державі лежить прямий обов`язок дотримуватися громадянських прав осіб і забезпечувати належне та своєчасне виконання рішення суду, що набрало законної сили. Виконання будь-якого судового рішення є невід`ємною стадією процесу правосуддя, а отже, має відповідати вимогам ст. 6 Конвенції. Поза сумнівом, вирішення справи в суді без невиправданого і необґрунтованого зволікання є запорукою ефективного захисту особою своїх прав. Водночас судовий захист, як і діяльність суду, не може вважатися дієвим, якщо судові рішення не виконуються або виконуються неналежним чином і без контролю суду за їх виконанням, зазначено в Концепції Пункт 1 ст. 6 Конвенції гарантує кожному право на звернення до суду з позовом стосовно його прав та обов`язків цивільного характеру.

Отже, обов`язковість виконання судового рішення є важливою складовою права особи на справедливий суд, що гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та однією з основних засад судочинства, визначених ст. 129-1 Конституції України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ст. ст. 14, 370 Кодексу адміністративного судочинства України.

З метою забезпечення виконання судового рішення статтею 382 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено дві форми судового контролю за виконанням судового рішення: 1) зобов`язання суб`єкта владних повноважень подати звіт про виконання рішення суду; 2) накладення на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення, штрафу в сумі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Так, згідно з положеннями частин 1 та 2 статті 382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати в установлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

За наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень про виконання рішення суду або в разі неподання такого звіту суддя своєю ухвалою може встановити новий строк подання звіту, накласти на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення, штраф в сумі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Судовий контроль за виконанням судових рішень в адміністративних справах здійснюється також у порядку, встановленому статтею 287 цього Кодексу (частина 8 статті 382 КАС України).

Крім того, відповідно до частини 1 статті 383 КАС України особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.

Отже, приписами статей 382, 383 КАС України передбачено декілька видів судового контролю за виконанням судових рішень в адміністративних справах: зобов`язання суб`єкта владних повноважень подати звіт про виконання судового рішення, накладення штрафу та визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання рішення суду.

З приводу наявності підстав для задоволення заяви позивача, поданої в порядку ст. 383 КАС України, колегія суддів зазначає таке.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що згідно з даними ЄДРСР 07.09.2020 набрало законної сили рішення Харківського окружного адміністративного суду від 23.03.2020 у справі № 520/2087/2020, яким, серед іншого, зобов`язано Головне Управління Пенсійного фонду України в Харківській області призначити ОСОБА_1 з 26.04.2019 пенсію за вислугу років як особі льотних екіпажів повітряних суден, обчислити пенсію з 26.04.2019 відповідно до ч. 3 ст. 53 Закону України «Про пенсійне забезпечення» і до пункту 7 Порядку призначення і виплати пенсій за вислугу років працівникам льотно-випробного складу цивільної авіації, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.1992 № 418, та здійснити її виплату.

Позивач, звертаючись до суду із заявою, в порядку ст. 383 КАС України, фактично не погоджується з розміром призначеної йому пенсії, внаслідок не нарахування та невиплати ОСОБА_1 40% надбавки від основного розміру пенсії з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії відповідно до п. «г» ч. 1 ст. 21 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Колегія суддів зазначає, що предметом спору у справі № 520/2087/2020 були дії пенсійного органу щодо відмови у призначенні позивачу пенсії за вислугу років, як особі льотних екіпажів повітряних суден, та зобов`язання призначити, обчислити та виплатити таку пенсію.

Разом з цим, позивач в апеляційній скарзі помилково зазначає, що предметом спору у даній справі були дії пенсійного органу щодо невизнання права позивача на призначення пенсії у розмірах, передбачених ч. 3 ст. 53 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Варто зазначити, що станом на момент ухвалення судом рішення від 23.03.2020 пенсія позивачу, як особі льотного складу, взагалі не призначалась, а відтак у суду були відсутні підстави вважати, що під час вчинення дій на виконання вказаного судового рішення в частині зобов`язання призначити позивачу пенсію ГУ ПФУ в Харківській області буде допущення порушення норм в частині обчислення розміру пенсії.

Крім того, дослідивши зміст позову, суд апеляційної інстанції зазначає, що звернення до суду позивача було зумовлено саме необхідністю підтвердження його права на призначення пенсії за вислугу років відповідно до ст. 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення». При цьому, жодних обґрунтувань стосовно неналежного майбутнього обчислення його пенсії позовна заява не містить.

Таким чином, судом першої інстанції при постановленні рішення від 23.03.2020 вирішувалось питання наявності чи відсутності у ОСОБА_1 відповідного права на пенсію за вислугу років. Крім того, задовольняючи позов в повному обсязі суд дійшов висновку не тільки про зобов`язання відповідача призначити пенсію ОСОБА_1 , а й про необхідність її обчислення за правилами, встановленими ч. 3 ст. 53 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Варто зазначити, що відповідно до ч. 3 ст. 53 Закону України «Про пенсійне забезпечення» (в редакції, чинній на час звернення позивача до пенсійного органу із заявою, про призначення пенсії) працівникам льотно-випробного складу та особам льотних екіпажів повітряних суден цивільної авіації (пілотам, штурманам, бортінженерам, бортмеханікам, бортрадистам, льотчикам-наглядачам) і бортоператорам, які виконують спеціальні роботи в польотах, пенсії обчислюються з середньомісячного заробітку за роботу, що дає право на пенсію за вислугу років (частина перша статті 64 та статті 65, 66, 69), одержуваного перед її припиненням, і призначаються в розмірах, передбачених частинами першою - третьою, шостою статті 19 та статтею 21 цього Закону для пенсій за віком, і не можуть перевищувати 85 процентів заробітку для працівників льотно-випробного складу та 75 процентів заробітку для осіб льотних екіпажів повітряних суден цивільної авіації (пілотів, штурманів, бортінженерів, бортмеханіків, бортрадистів, льотчиків-наглядачів) і бортоператорів, які виконують спеціальні роботи в польотах. При цьому розмір пенсії для осіб льотних екіпажів повітряних суден цивільної авіації (пілотів, штурманів, бортінженерів, бортмеханіків, бортрадистів, льотчиків-наглядачів) і бортоператорів, які виконують спеціальні роботи в польотах, не може перевищувати дві з половиною величини середньої заробітної плати працівників, зайнятих в галузях економіки України, за календарний рік, що передує місяцю, з якого призначається пенсія.

З аналізу наведеної норм слідує, що нею встановлено лише граничний розмір, в якому може бути призначено пенсію за вислугу років працівникам льотно-випробного складу та особам льотних екіпажів повітряних суден цивільної авіації. Крім того, вказана норма є бланкетною в частині визначення розмірів пенсії та відсилає до ч. 1-3, 6 ст. 19 та ст. 21 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Колегія суддів зазначає, що позивач в обґрунтування заяви, поданої в порядку ст. 383 КАС України, послався на невиконання пенсійним органом приписів п. «г» ст. 21 Закону України «Про пенсійне забезпечення» в частині виплати надбавки за вислугу років у розмірі 40%.

Разом з цим, відповідно до резолютивної частини рішення від 23.03.2020 ГУ ПФУ в Харківській області не зобов`язувалось здійснити позивачу обчислення пенсії з урахуванням вимог п. «г» ст. 21 Закону України «Про пенсійне забезпечення», а відтак відсутні підстави стверджувати про виникнення у відповідача відповідного обов`язку.

Крім того, ст. 21 Закону України «Про пенсійне забезпечення», до якої відсилає ч. 3 ст. 53 вказаного Закону, містить декілька пунктів, а саме «а» - «д», однак позивач самостійно вирішив, що має право на отримання саме 40% спірної надбавки та, що до нього підлягає застосуванню саме п. «г», згідно з яким особам, які набули права на пенсію за віком відповідно до цього Закону і мають стаж роботи, передбачений статтею 12 цього Закону, але після досягнення пенсійного віку виявили бажання працювати і одержувати пенсію з більш пізнього строку, - в розмірі 10 відсотків основного розміру пенсії без урахування надбавок, підвищень, додаткової пенсії за кожний повний рік роботи після досягнення пенсійного віку, але не більш як 40 відсотків.

При цьому, суд першої інстанції, загально посилаючись на ч. 3 ст. 53 Закону України «Про пенсійне забезпечення», жодним чином не визначав конкретного розміру пенсії, що має бути виплачена позивачу, а також не визнавав права позивача на отримання надбавки, передбаченої ст. 21 Закону України «Про пенсійне забезпечення», як і не визначав її конкретного розміру, виходячи з дати звернення позивача за призначенням пенсії, а також кількості вислуги років.

З матеріалів справи вбачається, що позивач надав до суду рішення № 40 від 29.10.2020 про перерахунок пенсії, розрахунок заробітної плати для обчислення пенсії, розрахунок стажу.

Дослідивши рішення № 40 від 29.10.2020, колегія суддів зазначає, що ОСОБА_1 не було встановлено надбавку за вислугу років, однак вказане рішення не було предметом розгляду в даній справі, а відтак позивач може оскаржити його шляхом подання адміністративного позову.

Суд апеляційної інстанції враховує, що забезпечуючи судовий контроль щодо виконання рішення, суд здійснює перевірку виключно в межах обставин досліджених та встановлених судовим рішенням, яким у даній справі є рішення Харківського окружного адміністративного суду від 29.03.2020 у справі № 520/2087/2020.

З наведеного вбачається, що заявивши вимоги про зобов`язання ГУ ПФУ в Харківській області з 26.04.2019 нараховувати та виплачувати ОСОБА_1 відповідно до п. «г» ч. 1 ст. 21 Закону України «Про пенсійне забезпечення» 40% надбавки від основного розміру пенсії, заявником фактично порушено новий судовий спір із вимогами позовного провадження.

Враховуючи, що такі позовні вимоги не були предметом розгляду під час вирішення справи № 520/2087/2020 і щодо них судовим рішенням при зобов`язанні суб`єкта владних повноважень до вчинення дій, не наводились відповідні висновки, суд апеляційної інстанції вважає, що вирішення порушених питань можливе шляхом ухвалення рішення суду за наслідком розгляду вимог у порядку позовного провадження, а не шляхом постановлення ухвали в порядку статті 249 КАС України.

Протилежний підхід призведе до переоцінки обставин у справі та змісту судового рішення, що є неприпустимим.

Питання щодо застосування тих чи інших норм матеріального права до спірних правовідносин підлягають вирішенню під час розгляду справи по суті, а не під час розгляду процесуальних питань, пов`язаних з виконанням судових рішень.

Отже, суд апеляційної інстанції зазначає, що позивач не позбавлений права та можливості захисту власних інтересів шляхом пред`явлення позовної заяви із визначеними способами захисту, які передбачені статтею 5 КАС України та кореспондують із повноваженнями суду, що регламентовані статтею 245 КАС України.

Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Суд, у цій справі, також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (п. 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору по даній справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Перевіривши доводи, викладені скаржником в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає обставин, які б давали підстави ставити під сумнів правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ч. 4 ст. 229, ч. 4 ст. 241, 242, 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 326-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 05.07.2023 по справі № 520/2087/2020 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Т.С. Перцова
Судді С.П. Жигилій В.Б. Русанова