Справа № 420/10856/23
Суддя: Бутенко А.В.
Дата ухвалення: 2023-09-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2023 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд в складі судді Бутенка А.В., розглянувши в письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Одеської митниці, як відокремленого підрозділу Державної митної служби України про стягнення середнього заробітку, -

ВСТАНОВИВ:

Стислий зміст позовних вимог.

ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Одеської митниці, як відокремленого підрозділу Державної митної служби України, в якій просив:

- стягнути з Одеської митниці (, 65078, Одеська обл., місто Одеса, вул. Лип Івана та Юрія, будинок 21 А) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 30.06.2006 року (день прийняття наказу про звільнення) по 21.05.2009 року (день винесення рішення Одеським апеляційним адміністративним судом про поновлення на роботі) з урахуванням всіх виплат, що включаються у розрахунок середньої заробітної плати;

- стягнути з Одеської митниці (, 65078, Одеська обл., місто Одеса, вул. Лип Івана та Юрія, будинок 21 А) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення про поновлення на роботі працівника, за період з 21.05.2009 року (день винесення Одеським апеляційним адміністративним судом рішення про поновлення на роботі) по 28.05.2019 року (день прийняття Одеською митницею наказу про поновлення ОСОБА_1 на роботі);

- зобов`язати Одеську митницю перерахувати заборгованість по заробітній платі за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення про поновлення на роботі ОСОБА_1 за час затримки з 21.05.2009 року по 28.05.2019 року відповідно до індексу інфляції;

- стягнути з Одеської митниці (, 65078, Одеська обл., місто Одеса, вул. Лип Івана та Юрія, будинок 21 А) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) моральну шкоду у сумі 100 000 грн.

Виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 21.05.2009 року по справі №22а-11177/08, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 02.08.2011 року, скасовано постанову Роздільнянського районного суду Одеської області від 24.09.2008 року та прийнято нову постанову якою позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано наказ голови ліквідаційної комісії Котовської митниці №292-к від 29.06.2006 «Про звільнення ОСОБА_1 з посади за пунктом 1 статті 40 Кодексу законів про працю України» протиправним. Зобов`язано Кучурганську митницю поновити ОСОБА_1 на посаді інспектора митного поста «Кучурган» Кучурганської митниці. Стягнуто з Кучурганської митниці на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу. Стягнуто з Кучурганської митниці на користь ОСОБА_1 завдану йому моральну шкоду в сумі 12 000 грн. Позивач вказує, що постанова Одеського апеляційного адміністративного суду від 21.05.2009 року відповідачем в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, станом на день звернення до суду із цим позовом, не виконано, що стало підставою для звернення позивача до суду з даним позовом.

17.08.2023 року від Одеської митниці надійшов відзив на позовну заяву в обґрунтування якого зазначено, що питання стягнення на користь позивача ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 30.06.2006 року (день прийняття наказу про звільнення) по 21.05.2009 року (день винесення рішення Одеським апеляційним адміністративним судом про поновлення на роботі) з урахуванням всіх виплат, що включаються у розрахунок середньої заробітної плати, а також за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення про поновлення на роботі працівника, за період з 21.05.2009 року (день винесення Одеським апеляційним адміністративним судом рішення про поновлення на роботі) по 28.05.2019 року (день прийняття Одеською митницею наказу про поновлення ОСОБА_1 на роботі) не стосується публічно-владних функцій у сфері безпосереднього здійснення митної справи чи інших функцій, що були передані Одеській митниці як відокремленому підрозділу Державної митної служби України () відповідно до наказу Державної митної служби від 30.06.2021 №472.

Заяви чи клопотання від сторін не надходили.

Процесуальні дії, вчинені судом.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 31.07.2023 року позовну заяву було прийнято до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

Обставини справи.

ОСОБА_1 наказом голови ліквідаційної комісії Котовської митниці від 29 червня 2006 року №292-к звільнений з посади інспектора митного поста "Кучурган" за п.1 ст. 40 КЗпП України в зв`язку з ліквідацією митниці.

У липні 2006 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Державної митної служби України (далі ДМСУ), ліквідаційної комісії Котовської митниці, Кучурганської митниці, Державного казначейства України та уточнивши свої вимоги просив суд визнати дії Кучурганської митниці та Державної митної служби України по відмові в прийнятті його на роботу в новостворену Кучурганську митницю протиправними, скасувати як незаконний наказ голови ліквідаційної комісії Котовської митниці від 29 червня 2006 року №292-к про звільнення його з посади інспектора митного поста "Кучурган" за п.1 ст. 40 КЗпП України в зв`язку з ліквідацією митниці, поновити його на роботі на даній посаді, стягнути заробіток за час вимушеного прогулу та стягнення з Кучурганської митниці моральної шкоди в розмірі 20 000 грн.

Постановою Роздільнянського районного суду Одеської області від 24.09.2008 року по справі №2-а-7/2008 в задоволенні позову відмовлено.

Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 21 травня 2009 року постанову Роздільнянського районного суду Одеської області від 24 вересня 2008 року по адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Державної митної служби України, Котовської митниці, Кучурганської митниці, Державного казначейства України про визнання незаконною відмови в прийнятті на роботу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди - скасувати та прийняти нову постанову якою позовні вимоги ОСОБА_1 - задоволено частково, а саме:

визнано наказ голови ліквідаційної комісії Котовської митниці від №292-к 29 червня 2006 року «Про звільнення ОСОБА_1 з посади за п.1 ст. 40 КЗпП України» - протиправним;

зобов`язано Кучурганську митницю поновити ОСОБА_1 на посаді інспектора митного поста "Кучурган" Кучурганської митниці;

стягнуто з Кучурганської митниці на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу;

стягнуто з Кучурганської митниці на користь ОСОБА_1 завдану йому моральну шкоду в сумі 12 000 гривень.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 02.08.2011 року постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 21 травня 2009 року залишено без змін.

18.08.2009 року Роздільнянським районним судом Одеської області видано виконавчі листи на виконання постанови Одеського апеляційного адміністративного суду від 21 травня 2009 року.

У грудні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою, в якій просив замінити сторону виконавчого провадження - боржника Кучурганську митницю на Одеську митницю Державної фіскальної служби.

Ухвалою Роздільнянського районного суду Одеської області від 25.05.2016 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 про заміну сторони виконавчого провадження відмовлено.

Ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 13.07.2016 року, яка залишена без змін постановою Верховного Суду від 25 квітня 2018 року, замінено сторону виконавчого провадження у справі № 511/3360/15-а, а саме: боржника Кучурганську митницю на Одеську митницю ДФС.

Ухвалою Роздільнянського районного суду Одеської області від 16.10.2018 року, яка залишена без змін ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 18.12.2018 року, подання Головного державного виконавця ВПВР ГТУЮ в Одеській області про зміну способу та порядку виконання судового рішення задоволено та змінено спосіб та порядок виконання постанови Одеського апеляційного адміністративного суду від 21.05.2009 року в частині задоволених вимог щодо зобов`язання Кучурганської митниці поновити ОСОБА_1 на посаді інспектора митного поста «Кучурган» Кучурганської митниці, зобов`язавши Одеську митницю Державної фіскальної служби України поновити ОСОБА_1 на посаді інспектора митного поста «Кучурган» Одеської митниці Державної фіскальної служби України.

24.09.2019 року Одеською митницею ДФС подано до суду апеляційної інстанції заяву про роз`яснення судового рішення, в якій заявник просить роз`яснити постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 21.05.2009 року, а саме: визначити розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 21.11.2019 року, яка залишена без змін постановою Верховного Суду від 30.04.2020 року, у задоволенні заяви Одеської митниці ДФС про роз`яснення постанови Одеського апеляційного адміністративного суду від 21.05.2009 року відмовлено.

Наказом №424-о від 28.05.2019 року в.о. начальника Одеської митниці ДФС, ОСОБА_1 поновлено з 01.07.2006 року на посаді інспектора митного поста «Кучурган» Одеської митниці ДФС.

25.01.2023 року наказом № 50-о ОСОБА_1 звільнено з Одеської митниці у зв`язку із досягненням пенсійного віку.

ОСОБА_1 30.01.2023 року звернувся до Одеської митниці із заявою про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 30.06.2006 року (день прийняття наказу про звільнення) по 21.05.2009 року (день винесення рішення Одеським апеляційним адміністративним судом про поновлення на роботі).

Листом від 08.03.2023 року Одеська митниця повідомило про відсутність підстав для виплати, оскільки в постанові Одеського апеляційного адміністративного суду від 21.05.2009 року відсутні відомості щодо періоду вимушеного прогулу та розрахунку відповідних сум.

Джерела права й акти їх застосування.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Право на працю, закріплене у статті 43 Конституції України, включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Згідно із частиною першою статті 3 та статтею 4 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону «Про оплату праці» № 108/95-ВР від 24 березня 1995 року (далі - Закон № 108/95-ВР), заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Структура заробітної плати визначена ст. 2 Закону № 108/95-ВР, за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Інші заохочувальні та компенсаційні виплати - це виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

У статті 12 Закону № 108/95-ВР закріплено перелік норм і гарантій в оплаті праці, який не є вичерпним. Указано, що норми оплати праці (за роботу в надурочний час; у святкові, неробочі та вихідні дні; у нічний час; за час простою, який мав місце не з вини працівника; при виготовленні продукції, що виявилася браком не з вини працівника; працівників молодше вісімнадцяти років, при скороченій тривалості їх щоденної роботи тощо) і гарантії для працівників (оплата щорічних відпусток; за час виконання державних обов`язків; для тих, які направляються для підвищення кваліфікації, на обстеження в медичний заклад; для переведених за станом здоров`я на легшу нижчеоплачувану роботу; переведених тимчасово на іншу роботу у зв`язку з виробничою необхідністю; для вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років, переведених на легшу роботу; при різних формах виробничого навчання, перекваліфікації або навчання інших спеціальностей; для донорів тощо), а також гарантії та компенсації працівникам в разі переїзду на роботу до іншої місцевості, службових відряджень, роботи у польових умовах тощо встановлюються КЗпП України та іншими актами законодавства України. Норми і гарантії в оплаті праці, передбачені частиною першою цієї статті та КЗпП України, є мінімальними державними гарантіями.

За змістом частини другої статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Строки звернення працівника до суду за вирішенням трудового спору як складова механізму реалізації права на судовий захист є однією з гарантій забезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносин.

Відповідно до ч.1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Частиною другою статті 235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Згідно з ч.7 ст. 235 КЗпП України, рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Відповідно до ст. 236 КЗпП України, у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Середній заробіток працівника, відповідно до частини першої статті 27 Закону України «Про оплату праці», визначається за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100).

Пунктом 2 Порядку № 100 передбачено, що середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Відповідно до пункту 3 Порядку № 100 при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку.

Суми нарахованої заробітної плати, крім премій (в тому числі за місяць) та інших заохочувальних виплат за підсумками роботи за певний період, враховуються у тому місяці, за який вони нараховані, та у розмірах, в яких вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт.

Премії (в тому числі за місяць) та інші заохочувальні виплати за підсумками роботи за певний період під час обчислення середньої заробітної плати враховуються в заробіток періоду, який відповідає кількості місяців, за які вони нараховані, починаючи з місяця, в якому вони нараховані. Для цього до заробітку відповідних місяців розрахункового періоду додається частина, яка визначається діленням суми премії або іншої заохочувальної виплати за підсумками роботи за певний період на кількість відпрацьованих робочих днів періоду, за який вони нараховані, та множенням на кількість відпрацьованих робочих днів відповідного місяця, що припадає на розрахунковий період.

Згідно з пп. 5 розділу IV Порядку № 100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно з п. 8 розділу IV Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Висновки суду.

Суд зазначає, що у Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 щодо тлумачення положень частини другої статті 233 КЗпП України, статей 1, 12 Закону № 108/95-ВР Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано в законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також вказав, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти всі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Право працівника на належну заробітну плату кореспондує обов`язок роботодавця нарахувати йому вказані виплати, гарантовані державою, і виплатити їх. При цьому право працівника не залежить від нарахування йому відповідних грошових виплат. Тому незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, працівник у разі порушення законодавства про оплату праці має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати.

Конституційний Суд України зробив висновок, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто всіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Тобто Конституційний Суд України фактично зробив висновок, що навіть у разі невиконання трудової функції не з власної вини, він вважається таким, що працює і отримує за це заробітну плату, а не компенсацію, бо саме заробітна плата є тією грошовою виплатою, яка забезпечує можливість самого існування як працівника, так і, можливо, членів його сім`ї, а також наповнення державного бюджету, бо із цієї виплати вираховуються податки і збори, у тому числі внески до Пенсійного фонду України у розмірах, який передбачений саме для заробітної плати, а період вимушеного прогулу зараховується до страхового стажу.

Такий період невиконання трудової функції можна порівняти з простоєм.

При цьому під простоєм розуміється зупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами (частина перша статті 34 КЗпП України).

Тобто, простій можливий як з вини роботодавця, так і за відсутності його вини. Законодавство у будь-якому випадку простою гарантує працівникам отримання частини заробітної плати.

У свою чергу, вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати, тобто виконувати трудову функцію.

Вимушений прогул відбувається виключно за наявності вини роботодавця, який незаконно звільнив найманого працівника. Тому за цей час працівник, права якого були порушені роботодавцем, відповідно до державних гарантій має безумовне право на отримання заробітної плати, розмір якої обраховується згідно з Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, і сама виплата, відповідно, названа середньою заробітною платою.

Вказане також узгоджується з пунктом 1.3 розділу 1 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року № 5 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 27 січня 2004 року за № 114/8713 (далі - Інструкція № 114/8713) яким передбачено, що для оцінки розміру заробітної плати найманих працівників застосовується показник фонду оплати праці. До фонду оплати праці включаються нарахування найманим працівникам у грошовій та натуральній формі (оцінені в грошовому вираженні) за відпрацьований та невідпрацьований час, який підлягає оплаті, або за виконану роботу незалежно від джерела фінансування цих виплат. Фонд оплати праці складається з: фонду основної заробітної плати; фонду додаткової заробітної плати; інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

Відповідно до пп. 2.2.12 п. 2.2 розділу 2 Інструкції № 114/8713 до фонду додаткової заробітної плати включається оплата за невідпрацьований час, зокрема, оплата простоїв не з вини працівника.

У розділі 3 Інструкції № 114/8713 закріплено вичерпний перелік виплат, що не належать до фонду оплати праці. Згідно з пунктом 3.9 розділу 3 вказаної Інструкції до фонду оплати праці не належать суми, нараховані працівникам за час затримки розрахунку при звільненні.

В Інструкції № 114/8713 середній заробіток за час вимушеного прогулу не віднесено до вичерпного переліку виплат, що не належать до фонду оплати праці.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.02.2022 року по справі № 755/12623/19 дійшла висновку про те, що середній заробіток за час вимушеного прогулу за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин. Такий висновок підтверджується також змістом частини другої статті 235 КЗпП України, якою визначено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи. Тобто в разі визнання звільнення незаконним та поновлення працівника на роботі держава гарантує отримання працівником середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки такий працівник був незаконно позбавлений роботодавцем можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин та отримувати заробітну плату.

Таким чином, середній заробіток за час вимушеного прогулу входить до структури заробітної плати бо є заробітною платою.

Отже, спір щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який виник у зв`язку з незаконним звільненням працівника, який був позбавлений можливості виконувати роботу не зі своєї вини, є трудовим спором, пов`язаним з недотриманням законодавства про працю та про оплату праці.

Велика Палата Верховного Суду висновує, що працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу як складової належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Також, позивач не позбавлений права після ухвалення судового рішення про поновлення його на роботі в подальшому звернутися до суду із позовом про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, якщо такі вимоги не розглянуті у справі про поновлення на роботі.

21 травня 2009 року постановою Одеського апеляційного адміністративного суду по справі №2-а-7/2008, зокрема, визнано наказ голови ліквідаційної комісії Котовської митниці від №292-к 29 червня 2006 року «Про звільнення ОСОБА_1 з посади за п.1 ст. 40 КЗпП України» - протиправним та зобов`язано Кучурганську митницю поновити ОСОБА_1 на посаді інспектора митного поста "Кучурган" Кучурганської митниці

Наказом №424-о від 28.05.2019 року в.о. начальника Одеської митниці ДФС, ОСОБА_1 поновлено з 01.07.2006 року на посаді інспектора митного поста «Кучурган» Одеської митниці ДФС.

Як встановлено судом, під час розгляду справи №2-а-7/2008, в якій вирішувалося питання про поновлення позивача на роботі, вимога щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу вирішена не була, що і стало однією з підстав позову в цій справі.

Отже, постанова Одеського апеляційного адміністративного суду від 21 травня 2009 року у справі №2-а-7/2008 про поновлення позивача на посаді є підставою для застосування частини другої статті 235 КЗпП України.

Враховуючи наведене, зокрема, наявність судового рішення про поновлення позивача на посаді, яке набрало законної сили, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки у межах справи №2-а-7/2008 вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу не вирішувалися.

Таким чином, середній заробіток за час вимушеного прогулу підлягає стягненню за період з 30.06.2006 року по 21.05.2009 року.

З наданої до суду копії довідки Одеської митниці судом встановлено, що середньомісячна заробітна плата позивача перед звільненням складала 3716,75 грн., а середньоденна заробітна плата 95,30 грн.

Вимушений прогул з дати звільнення позивача (30.06.2006 року) по дату прийняття постанови Одеського апеляційного адміністративного суду по справі №2-а-7/2008 (21.05.2009 року ) складає 729 робочих днів.

Таким чином, середній заробіток за час вимушеного прогулу позивача за період з 30.06.2006 року по 21.05.2009 року складає 69 473,70 грн. (729 робочих дні х 95,30 грн.).

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у постанові від 24.12.1999 № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника.

З огляду на вищевикладене, суд вважає за необхідне стягнути з Одеської митниці на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 30.06.2006 року по 21.05.2009 року у сумі 69 473,70 грн. (шістдесят дев`ять тисяч чотириста сімдесят три гривні, 70 копійок) з відрахуванням обов`язкових платежів до бюджету та спеціальних фондів.

Щодо позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі за період з 21.05.2009 року (день винесення Одеським апеляційним адміністративним судом рішення про поновлення на роботі) по 28.05.2019 року (день прийняття Одеською митницею наказу про поновлення ОСОБА_1 на роботі), суд зазначає наступне.

Статтею 5-1 КЗпП України установлено гарантії забезпечення права громадян на працю, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Суд зазначає, що затримка виконання рішення суду про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника тягне обов`язок роботодавця виплатити такому працівникові середній заробіток за весь час затримки.

Стаття 236 КЗпП України не містить жодних застережень, щодо звільнення власника або уповноваженого ним органу від відповідальності за затримку виконання рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника.

Суд звертає увагу на те, що наведений обов`язок виплатити поновленій на посаді особі середній заробіток за час вимушеного прогулу не залежить від обставин та причин невиконання судового рішення про поновлення такої особи на посаді.

Аналіз правових норм чинного законодавства, що регулює правовідносини в сфері проходження громадянами публічної служби та звільнення з публічної служби, дає підстави для висновку, що рішення судів про поновлення на роботі є обов`язковими та виконуються негайно з часу його оголошення, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєво-важливих прав та інтересів громадян і держави.

Водночас, рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу.

Відповідно до статті 236 КЗпП України виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі-проводиться незалежно від вини роботодавця в цій затримці. Закон пов`язує цю виплату виключно із фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

Для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 КЗпП України суду потрібно встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення; у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного дня після ухвалення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.

Наведене узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними в постанові від 16 квітня 2020 року по справі №540/654/19.

Суд звертає увагу, що початок відліку затримки виконання рішення про поновлення позивача слід вести з 22.05.2009 року, тобто наступного дня за днем винесення постанови Одеського апеляційного адміністративного суду від 21.05.2009 року по справі №2-а-7/2008 та по 28.05.2019 року (загалом 2639 днів).

З огляду на вказане, суд дійшов висновку про належність до стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки виконання постанови Одеського апеляційного адміністративного суду від 21.05.2009 року по справі №2-а-7/2008 на суму 251 496,70 грн. (95,30 грн. х 2639 днів).

Інакший підхід не забезпечить дотримання гарантій, взятих на себе державою, у разі незаконного звільнення особи, а також суперечив би принципу «належного урядування». Цей принцип передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (дивитися рішення у справах "Беєлер проти Італії" [ВП] (Beyeler v. Italy [GC]), заява № 33202/96, пункт 120, ECHR 2000-I, "Онер`їлдіз проти Туреччини" [ВП] (Oneryildiz v. Turkey [GC]), заява № 48939/99, пункт 128, ECHR 2004-XII, "Megadat.com S.r.l. проти Молдови" (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява № 21151/04, пункт 72, від 8 квітня 2008 року, і "Москаль проти Польщі" (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, пункт 51, від 15 вересня 2009 року). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах "Лелас проти Хорватії" (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, пункт 74, від 20 травня 2010 року, і "Тошкуце та інші проти Румунії" (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, пункт 37, від 25 листопада 2008 року).

Щодо позовних вимог про зобов`язання Одеську митницю перерахувати заборгованість по заробітній платі за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення про поновлення на роботі ОСОБА_1 за час затримки з 21.05.2009 року по 28.05.2019 року відповідно до індексу інфляції, суд зазначає таке.

Суд звертає увагу, що у постанові від 11.07.2017 року у справі №2а-1102/09/2670 Верховний Суд України виклав правову позицію щодо застосування Закону України Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строку їх виплати саме у контексті втрати позивачем заробітку у зв`язку з невиконанням відповідачем судового рішення про поновлення його на роботі. Так, у цій постанові Верховний Суд України дійшов висновку, що правове значення має те, чи з порушенням строків був виплачений нарахований дохід, чи виплачений і коли цей платіж, чи не нараховувався і не виплачувався грошовий дохід, право на який визнано судовим рішенням. Саме ці події є тими юридичними фактами, з якими пов`язується виплата компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати.

Від вказаного висновку Велика Палата Верховного Суду не відступала, а отже він є застосовним до спірного питання у цій справі.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про наявність у позивача права на отримання виплати компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строку їх виплати», починаючи з дати набрання законної сили постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 21.05.2009 року по справі №2-а-7/2008 по дату фактичного виконання цієї постанови відповідачем.

Суд зазначає, що рішення суду в адміністративній справі №2-а-7/2008 набрало законної сили 21.05.2009 року. Саме з цієї дати у відповідача виник обов`язок сплатити позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Фактичне виконання вказаної постанови суду відбулось шляхом видання наказу Одеської митниці ДФС України №424-о від 28.05.2019 року.

Таким чином, суд дійшов висновку про задоволення вимоги позивача шляхом зобов`язання Одеську митницю перерахувати заборгованість по заробітній платі за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення про поновлення на роботі ОСОБА_1 за час затримки з 21.05.2009 року по 28.05.2019 року відповідно до індексу інфляції.

Щодо позовних вимог про стягнення з Одеської митниці моральної шкоди у сумі 100 000 грн., суд зазначає наступне.

Стаття 56 Конституції України передбачає, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Частиною першою статті 22 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Приписами ст. 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно зі ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала:

1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки;

2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт;

3) в інших випадках, встановлених законом.

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої суб`єктом владних повноважень, сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 року у справі №464/3789/17.

Зокрема, суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п. 49).

Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п.52).

Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (п. 56).

Відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що позивач не зазнав страждань та приниження, а отже і не свідчить про те, що моральної шкоди не завдано.

У розвиток цих положень, у постанові від 27.11.2019 року у справі №750/6330/17 Верховний Суд звернув увагу на те, що виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір (п. 51).

У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам (п. 53).

З огляду на характер правовідносин між людиною і державою (в особі органу державної влади чи органу місцевого самоврядування), з метою забезпечення реального та ефективного захисту прав людини, у справах адміністративного судочинства саме на суб`єкта владних повноважень-відповідача покладається тягар спростування факту заподіяння моральної шкоди та доведення неадекватності (нерозумність, несправедливість) її розміру, визначеного позивачем (п. 54).

Разом з тим, позивач повинен довести факт заподіяння йому моральної шкоди.

Суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що першочерговим завданням судочинства є захист порушених прав та свобод людини, які визнаються найвищою цінністю. З цією метою сторонам забезпечується рівність та свобода у наданні суду доказів, що підтверджують заявлені ними вимоги.

Обов`язок доказування в адміністративному процесі, в тому числі, встановлений статтею 78 КАС України, відповідно до якого кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Отже, у справах про відшкодування моральної шкоди обов`язок доказування покладається на особу, яка заявляє вимогу про відшкодування такої шкоди. Доказами, які дозволять суду встановити наявність моральної шкоди, її характер та обсяг, в даному випадку можуть бути, зокрема довідки з медичних установ, виписки з історії хвороби, чеки за оплату медичної допомоги та придбання ліків, тощо.

Вказані правові висновки також відповідають правовій позиції Верховного Суду, викладеній в постанові від 12.11.2019 року по справі № 818/1430/17, що враховується судом апеляційної інстанції, відповідно до ч.5 ст.242 КАС України.

Суд зазначає, що самий лише факт порушення прав позивачки не може слугувати виключною підставою для стягнення моральної шкоди, оскільки завдана моральна шкода має бути обов`язково підтверджена належними та допустимими доказами.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем до суду не було надано жодних доказів на підтвердження понесення моральної шкоди, що виходячи зі змісту наведених правових приписів, зумовлює відсутність правових підстав для стягнення останньої з відповідача, і, відповідно, задоволення позовних вимог в цій частині.

Оцінивши кожен доказ, який є у справі щодо його належності, допустимості, достовірності та їх достатності і взаємного зв`язку у сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті позовних вимог не спростовують.

Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява № 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п.29).

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У процесі розгляду справи не встановлено інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин.

Розподіл судових витрат.

У зв`язку з відсутністю в матеріалах справи доказів понесення позивачем судових витрат, підстави для вирішення питання про їх розподіл відсутні.

Керуючись Конституцією України, ст.ст.2, 77, 90, 139, 242-246, 250 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Одеської митниці, як відокремленого підрозділу Державної митної служби України (вул. Лип Івана та Юрія, буд. 21А, м.Одеса, 65078, ) про стягнення середнього заробітку задовольнити частково.

2. Стягнути з Одеської митниці на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 30.06.2006 року по 21.05.2009 року у сумі 69 473,70 грн. (шістдесят дев`ять тисяч чотириста сімдесят три гривні, 70 копійок) з відрахуванням обов`язкових платежів до бюджету та спеціальних фондів.

3. Стягнути з Одеської митниці на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання постанови Одеського апеляційного адміністративного суду від 21.05.2009 року по справі №2-а-7/2008 у сумі 251 496,70 грн.

4. Зобов`язати Одеську митницю перерахувати заборгованість по заробітній платі за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення про поновлення на роботі ОСОБА_1 за час затримки з 21.05.2009 року по 28.05.2019 року відповідно до індексу інфляції.

5. В іншій частині позовних вимог відмовити.

Порядок і строки оскарження рішення визначаються ст.ст.293, 295 КАС України.

Рішення набирає законної сили в порядку і строки, встановлені ст.255 КАС України.

Суддя А.В. Бутенко