Справа № 580/4773/21
Суддя: Вівдиченко Тетяна Романівна
Дата ухвалення: 2023-09-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 580/4773/21 Головуючий у 1 інстанції: Гаращенко В.В.
Суддя-доповідач: Вівдиченко Т.Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2023 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача Вівдиченко Т.Р.

Суддів Аліменка В.О.

Кузьмишиної О.М.

За участю секретаря Заміхановської Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції адміністративну справу за апеляційною скаргою Державної податкової служби України на ухвалу Черкаського окружного адміністративного суду від 01 серпня 2023 року у справі за заявою ОСОБА_1 про заміну боржника у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної фіскальної служби України про стягнення середнього заробітку, -

ВСТАНОВИЛА:

Позивач - ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Державної фіскальної служби України про стягнення середнього заробітку.

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 28 жовтня 2021 року адміністративний позов задоволено повністю. Стягнуто з Державної фіскальної служби України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з врахуванням коригування на коефіцієнт її підвищення за період з 16.04.2016 по 11.09.2020 в розмірі 661939 грн. 24 коп. з відрахуванням податків, зборів та обов`язкових платежів. Стягнуто з Державної фіскальної служби України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення суду в частині поновлення на роботі у розмірі 132003 грн. 83 коп.

29 листопада 2022 року на виконання рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 28 жовтня 2021 року ОСОБА_1 видані виконавчі листи.

24 липня 2023 року до Черкаського окружного адміністративного суду від ОСОБА_1 надійшла заява про заміну сторони виконавчого провадження, в якій просила замінити сторону - боржника Державну фіскальну службу України по виконанню рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 28.10.2021 року у справі №580/4773/21 на його правонаступника - Державну податкову службу України.

Ухвалою Черкаського окружного адміністративного суду від 01 серпня 2023 року заяву ОСОБА_1 про заміну боржника - задоволено. Замінено сторону боржника у виконавчих листах, виданих 29.11.2022 Черкаським окружним адміністративним судом у справі №580/4773/21, а саме: Державну фіскальну службу України на її правонаступника - Державну податкову службу України (04653, м. Київ, Львівська площа, 8, ).

Не погодившись з ухвалою суду, Державна податкова служба України звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу суду та прийняти нову, якою у задоволенні заяви про заміну сторони виконавчого провадження відмовити, посилаючись на порушення судом норм процесуального права.

13 вересня 2023 року електронною поштою та 18 вересня 2023 року засобами поштового зв`язку до Шостого апеляційного адміністративного суду від позивача - ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, яким підтримує позицію суду першої інстанції.

Разом з відзивом на апеляційну скаргу від ОСОБА_1 надійшло клопотання про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції зі Звенигородського районного суду Черкаської області.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 14 вересня 2023 року клопотання ОСОБА_1 про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції - задоволено.

Заслухавши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, які з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України, суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Статтею 370 КАС України визначено, що судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

За визначенням, що міститься у статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року №1404-VIII (далі - Закон №1404-VIII), виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до частин 1-2 статті 15 Закону №1404-VIII, сторонами у виконавчому провадженні є стягувач і боржник.

Боржником є визначена виконавчим документом фізична або юридична особа, держава, на яких покладається обов`язок щодо виконання рішення.

За приписами частини 5 статті 15 Закону №1404-VIII, у разі вибуття однієї із сторін виконавець за заявою сторони, а також заінтересована особа мають право звернутися до суду із заявою про заміну сторони її правонаступником. Для правонаступника усі дії, вчинені до його вступу у виконавче провадження, є обов`язковими тією мірою, якою вони були б обов`язковими для сторони, яку правонаступник замінив.

Відповідно до частини 1 статті 379 КАС України, у разі вибуття однієї із сторін виконавчого провадження за поданням державного виконавця або за заявою заінтересованої особи суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, замінює сторону виконавчого провадження її правонаступником.

Частиною 4 статті 379 КАС України передбачено, що положення цієї статті застосовуються також у випадку необхідності заміни боржника або стягувача у виконавчому листі до відкриття виконавчого провадження.

Як вбачається з матеріалів справи, оскаржуваною ухвалою Черкаського окружного адміністративного суду від 01 серпня 2023 року замінено сторону боржника у виконавчих листах, виданих 29.11.2022 Черкаським окружним адміністративним судом у справі №580/4773/21, а саме: Державну фіскальну службу України на її правонаступника - Державну податкову службу України (04653, м. Київ, Львівська площа, 8, ).

Апелянт зазначає, що якщо спір виник у відносинах, що не пов`язані з реалізацією суб`єктом владних повноважень його компетенції, підстави для правонаступництва виникають з моменту припинення сторони - суб`єкта владних повноважень. При цьому, у межах вирішення питання, яке є предметом розгляду у даній справі, для встановлення факту публічного правонаступництва визначальним є встановлення або припинення первісного суб`єкта - ДФС України, або переходу його функцій (адміністративної компетенції), з яких виник спір, до ДПС України.

Також, апелянт вказує, що 17 травня 2019 року до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесено записи про державну реєстрацію ДПС України, як юридичної особи, та про внесення рішення засновників (учасників) ДФС України щодо припинення такої як юридичної особи в результаті реорганізації. Проте, запис про припинення ДФС України у Реєстрі відсутній.

З даного приводу, слід зазначити наступне.

Частиною 7 статті 5 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» від 17.03.2011 № 3166-VI передбачено, що міністерства, інші центральні органи виконавчої влади, щодо яких набрав чинності акт Кабінету Міністрів України про їх припинення, продовжують здійснювати повноваження та функції у визначених сферах компетенції до завершення здійснення заходів з утворення міністерства, іншого центрального органу виконавчої влади, до якого переходять повноваження та функції міністерства, іншого центрального органу виконавчої влади, що припиняється, та можливості забезпечення здійснення ним цих функцій і повноважень, про що видається відповідний акт Кабінету Міністрів України.

Згідно пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України «Про утворення Державної податкової служби України та Державної митної служби України» від 18 грудня 2018 року № 1200 (далі - Постанова №1200) постановлено утворити Державну податкову службу України та Державну митну службу України, реорганізувавши Державну фіскальну службу шляхом поділу.

Відповідно до абз. 1 п. 2 Постанови №1200, Державна податкова служба є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну податкову політику, державну політику з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок).

Абзацом 4 пункту 2 Постанови №1200 закріплено, що Державна податкова служба та Державна митна служба є правонаступниками майна, прав та обов`язків реорганізованої Державної фіскальної служби у відповідних сферах діяльності.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 21 серпня 2019 року №682-р забезпечено здійснення Державною податковою службою України покладених на неї постановою Кабінету Міністрів України від 06.03.2019 №227 функцій і повноважень Державної фіскальної служби України, що припиняється.

Наказом Державної податкової служби України від 28 серпня 2019 року №36 розпочато виконання Державної податковою службою України функцій і повноважень Державної фіскальної служби України.

Як вірно зазначено судом першої інстанції, особливістю адміністративного (публічного) правонаступництва є те, що подія переходу прав та обов`язків, що відбувається із суб`єктами владних повноважень, сама собою повинна бути публічною та врегульованою нормами адміністративного права.

Враховуючи вищезазначене, оскільки, в силу вимог абзацу 4 пункту 2 Постанови №1200, Державна податкова служба є правонаступником, в тому числі, обов`язків реорганізованої Державної фіскальної служби, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції обгрунтовано замінено сторону боржника у виконавчих листах, а саме: Державну фіскальну службу України на її правонаступника - Державну податкову службу України.

Посилання апелянта на постанову Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду від 24.01.2023 року у справі № 300/7605/21 колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки, дане судове рішення прийнято Верховним Судом за інших обставин справи та правовідносин.

Крім того, колегія суддів враховує, що, згідно листа Державної казначейської служби України від 28.06.2023 №5-12-12/11521, боржник листом від 27.12.2022 повідомив, що починаючи з 01.01.2022 Державною фіскальною службою України припинено виконання функцій органу виконавчої влади. Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» видатки на Державну фіскальну службу України, в т.ч. на виконання судових рішень не передбачені.

Положеннями статті 370 КАС України визначено, що судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

У Рішенні від 30 червня 2009 року № 16-рп/2009 Конституційний Суд України зазначив, що метою судового контролю є своєчасне забезпечення захисту та охорони прав і свобод людини і громадянина, та наголосив, що виконання всіма суб`єктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, утверджує авторитет держави як правової (абз. 1 пп. 3.2 п. 3, абз. 2 п. 4 мотивувальної частини).

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» закріплено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції кожному гарантовано право на звернення до суду з позовом стосовно його прав та обов`язків цивільного характеру.

Рішенням Європейського суду з прав людини від 19.03.1997 року у справі «Горнсбі проти Греції» суд підкреслив, що виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватись як невід`ємна частина судового розгляду. Здійснення права на звернення до суду з позовом стосовно його прав та обов`язків цивільного характеру було б ілюзорним, якби внутрішня правова система допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося б на шкоду однієї зі сторін.

У рішеннях Європейського Суду з прав людини у справах "Бурдов проти Росії" від 07 травня 2002 року, "Ромашов проти України" від 27 липня 2004 року, "Шаренок проти України" від 22 лютого 2004 року зазначається, що право на судовий захист було б ілюзорним, якби правова система держави дозволяла щоб остаточне зобов`язувальне рішення залишалося бездієвим на шкоду одній із сторін; виконання рішення, винесеного будь-яким судом, має вважатися невід`ємною частиною судового процесу.

Також, до схожого висновку Європейський суд з прав людини дійшов у рішенні «Юрій Миколайович Іванов проти України», згідно якого, право на суд, захищене статтею 6 Конвенції, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок.

У такому контексті відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном. Відповідно, необґрунтовано тривала затримка у виконанні обов`язкового для виконання судового рішення може становити порушення Конвенції.

Саме на державу покладено обов`язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції. Держава не може виправдовувати нестачею коштів невиконання судових рішень, винесених проти неї або проти установ чи підприємств, які перебувають в державній власності або контролюються державою. Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади.

Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади (рішення у справі "Сокур проти України", №29439/02, від 26 квітня 2005 року, та у справі "Крищук проти України", №1811/06, від 19 лютого 2009 року.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що у таких категоріях справ, коли державні органи належним чином сповіщені про наявність судового рішення, вони мають вживати всіх належних заходів для його виконання або направлення до іншого органу для виконання. Сама особа, на користь якої ухвалено рішення, не повинна ще займатись ініціюванням виконавчих процедур.

У справах «Шмалько проти України», «Іммобільяре Саффі проти Італії» ЄСПЛ констатував, що невиконання судового рішення не може бути виправданим внаслідок недоліків законодавства, які унеможливлюють його виконання. Державні органи не можуть посилатися і на відсутність коштів як на підставу невиконання зобов`язань (Рішення у справа «Сук проти України» та інші).

Враховуючи вищезазначене, оскільки, Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» видатки на Державну фіскальну службу України, в т.ч. на виконання судових рішень не передбачені, з метою ефективного захисту прав ОСОБА_1 , судом першої інстанції обґрунтовано замінено сторону боржника у виконавчих листах, а саме, Державну фіскальну службу України на її правонаступника - Державну податкову службу України.

З приводу інших доводів апелянта, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Однак, згідно з п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Ruiz Torija v. Spain" від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно застосував положення чинного законодавства України при постановленні оскаржуваної ухвали із дотриманням норм процесуального права, а тому підстав для її скасування не вбачається.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 195, 241, 242, 243, 250, 315, 316, 321, 322, 325, 329, 379 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Державної податкової служби України залишити без задоволення.

Ухвалу Черкаського окружного адміністративного суду від 01 серпня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328-329 КАС України.

Суддя-доповідач Вівдиченко Т.Р.

Судді Аліменко В.О.

Кузьмишина О.М.

Повний текст постанови виготовлено 27.09.2023 р.