Справа № 712/6702/23
Суддя: Ключкович Василь Юрійович
Дата ухвалення: 2023-09-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 712/6702/23 Суддя (судді) першої інстанції: Стеценко О.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 вересня 2023 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Ключковича В.Ю.,

суддів Беспалова О.О.,

Грибан І.О.,

за участю

секретаря судового засідання Кузьмука Б.І.,

представника позивача Накоп`юка Я.В.,

відповідача 1 не з`явився,

представника відповідача 2 не з`явився,

розглянувши у відкритому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 10 серпня 2023 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Поліцейського управління патрульної поліції в Черкаській області ДПП Тараненка Сергія Юрійовича, Департаменту патрульної поліції про оскарження постанови у справі про адміністративне правопорушення у сфері дорожнього руху, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Соснівського районного суду м. Черкаси з позовом до Поліцейського управління патрульної поліції в Черкаській області ДПП Тараненка Сергія Юрійовича, Департаменту патрульної поліції, в якому просив суд: скасувати постанову серії ЕАС № 7014785 від 19.05.2023, згідно якої позивача притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у сумі 510 грн та закрити провадження у справі про притягнення йог одо адміністративної відповідальності.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 10.08.2023 адміністративний позов ОСОБА_1 до поліцейського управління патрульної поліції в Черкаській області Тараненка Сергія Юрійовича, Департаменту патрульної поліції про оскарження постанови у справі про адміністративне правопорушення у сфері дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, залишено без задоволення. Постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії ЕАС № 7014785 від 19.05.2023 про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення, залишено без змін.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу та вказує, що оскільки суд першої інстанції порушив норми матеріального та процесуального права, рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 10.08.2023 слід скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Позивач зауважує, що оскільки він порушення Правил дорожнього руху не вчиняв, то, керуючись ст. 268 Кодексу України про адміністративні правопорушення, заявив про необхідність ознайомлення із матеріалами справи, зокрема фото-, відеофіксацією. Усупереч вказаному будь-яких доказів порушення правил дорожнього руху працівниками поліції на місці зупинки транспортного засобу не було надано, а тому він відмовився підписувати постанову та повідомив адресу проживання для її направлення у порядку, передбаченому ст. 2795 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Позивач вважає, що судом першої інстанції не з`ясовано обставини, на які він посилався, як на підставу своїх вимог, оскаржуване рішення прийняте з неправильним застосуванням норм матеріального права, не містить належного обґрунтування висновків щодо доведеності вчинення позивачем порушення Правил дорожнього руху. А саме по собі описання адміністративного правопорушення у оскаржуваній постанові не може бути належним доказом вчинення особою такого порушення. Така постанова по своїй правовій природі є рішенням суб`єкта владних повноважень щодо наслідків розгляду зафіксованого правопорушення, якому передує фіксування цього правопорушення.

Також, позивач вважає, що судом першої інстанції було порушено норми процесуального права, зокрема, у випадку направлення відповідачами до суду першої інстанції відзиву на позовну заяву без додержання вимог направлення такого разом з доказами іншим учасникам справи, такий відзив підлягає поверненню заявнику без розгляду, втім зазначене судом першої інстанції проігноровано.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 18.09.2023 було відкрито апеляційне провадження у даній справі та призначено її до судового розгляду на 27.09.2023.

25.09.2023 до Шостого апеляційного адміністративного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач 2 просить відмовити в задоволенні такої.

Відповідач 2 вказує, що п. 1 ч. 3 розділу VIII Наказу МВС України від 18.12.2018 № 1026 «Про затвердження Інструкції із застосування органами та підрозділами поліції технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото і кінозйомки, відеозапису, засобів фото і кінозйомки, відеозапису» встановлено, що строк зберігання відеозаписів з портативних відеореєстраторів становить 30 діб.

З огляду на те, що відповідачів про намір позивача оскаржувати постанову про накладення адміністративного стягнення було проінформовано лише 28.06.2023, після надходження відповідного запиту представника позивача, тобто лише на 40-й день після винесення оскаржуваної постанови, зазначені відеозаписи на той час вже були автоматично видалені із серверів зберігання за милуванням встановлено 30-денного строку.

В той же час, відповідач 2 наголошує, що позивачу про можливе порушення його прав стало відомим 19.05.2023, він лише 28.06.2023 через представника вжив заходів щодо отримання копії оскаржуваної постанови, що, на думку відповідача 2, свідчить про те, що позивачем та його представником свідомо створено умови, які спричинили затягування з отриманням копії оскаржуваної постанови, що було розраховане на видалення таких відеозаписів та подальше поновлення судом строку для подання позовної заяви з метою ухилення від адміністративною відповідальності.

Також, відповідач 2 наголошує, що при виявленні проїзду транспортним засобом під керуванням позивача на заборонений сигнал світлофора, тобто порушення п. 8.7.3.е) Правил дорожнього руху, за яке Кодексом України про адміністративні правопорушення передбачено адміністративну відповідальність за ч. 2 ст. 122, відповідач 1 мав законні підстави для зупинки транспортного засобу та висловлення вимог щодо пред`явлення посвідчення водія та свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу.

Щодо ймовірного порушення судом першої інстанції норм процесуального права, відповідач зазначає, що, зважаючи на стислі та недостатні строки для підготовки та направлення відзиву засобами поштового зв`язку, адже пересилання поштової кореспонденції в межах обласного центру становить не менше 4 днів (https://www.ukrposhta.ua/ua/terminy-ukrposhta-standart), 24.07.2023 на адресу представника позивача каналами електронної пошти на електронну адресу, зазначену у позовній заяві, було направлено відзив з наявними доказами, завірений КЕП. Того ж дня на адресу суду першої інстанції каналами електронної пошти направлено відзив на позовну заяву з документами, що підтверджують направлення аналогічного відзиву та доданих до нього доказів представнику позивача, завірений КЕП.

Крім того, враховуючи що положення Кодексу адміністративного судочинства України не визначено обов`язку щодо подачі процесуальних документів та доказів виключно з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, відповідач 2 вважає, що подача завіреного електронним підписом відзиву на позовну заяву та додатків каналами електронної пошти не суперечить вимогам Кодексу адміністративного судочинства України. Відтак, на думку відповідача 2, порушення норм процесуального права при прийнятті судом першої інстанції такого відзиву на позовну заяву від Департаменту патрульної поліції відсутні.

Щодо відшкодування витрат на правову допомогу позивачу у даній справі, відповідач 2 наголошує, що попри те, що право на відшкодування витрат закріплено в Кодексі адміністративного судочинства України, а граничний розмір компенсації таких витрат законом не обмежений, розмір витрат підлягає доказуванню, а право на їхнє відшкодування не є абсолютним.

Так, на думку відповідача 2, заявлена представником позивача сума витрат на правничу допомогу не відповідає критеріям співмірності з огляду на наступне:

позовна заява про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення в сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, є типовою, не потребує спеціальних знань, а тому, відповідно, не потребує значних витрат у часі чи матеріальних затрат;

сума витрат, понесених за отримання професійної правничою допомоги, яка за твердженням представника позивача становить 5 500 грн за розгляд справи в суді першої інстанції та 4000 грн за розгляд справи в суді апеляційної інстанції, майже у 20 разів перевищує суму накладеного стягнення, що складає 510 грн. При цьому жодних доказів того, що справа має велике значення для позивача, в тому числі впливом вирішення справи на його репутацію чи публічним інтересом до справи, позовна заява та апеляційна скарга не містить.

Крім того, такі послуги як консультація, направлення листів та аналіз відповідей на них, аналіз постанов та практики Верховного Суду, складання заяви щодо усунення недоліків позовної заяви (пункти 1-7 Акту № 148-09/01 від 15.08.2023), на думку відповідача 2, є складовими підготовки та направлення позовної заяви, а тому не можуть тарифікуватись окремо.

Також, на думку відповідача 2, представником позивача не обґрунтовано необхідності подання заяв, зазначених у п. 8-9 Акту № 148-09/01 від 15.08.2023, а рішення суду не містить жодних посилань на такі заяви.

Крім того, розгляд справи у суді першої інстанції здійснювався за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, а тому представництво інтересів позивача під час розгляду даної справи не потребувало особистої присутності представника.

Також, відповідач 2 просить здійснювати розгляд справи здійснювати без участі його представника.

В судове засідання, призначене на 27.09.2023 з`явився представник позивача. Представники відповідачів не з`явились, клопотань про відкладення розгляду справи не подавали. Зважаючи на відсутність заперечень з боку представника позивача про розгляд справи без присутності представників відповідачів, колегія суддів ухвалила розглядати справу за даної явки. Представник позивача підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, надали пояснення по суті справи, правом подання додаткових пояснень не скористався, виступив в судових дебатах.

Керуючись частинами 1 та 2 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Переглядаючи справу за наявними у ній доказами, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів зазначає про таке.

Матеріалами справи підтверджено, що 19.05.2023 інспектором УПП в Черкаській області винесено постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕАС № 7014785 від 19.05.2023 за вчинення правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 122 Кодексом України про адміністративні правопорушення, та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у сумі 510 грн. У постанові зазначено, що 19.05.2023 о 01 год. 13 хв. 31 сек. в м. Черкаси по вул. Пастерівській, 32 водій, керуючи ТЗ Сhevrolet Volt, д.н.з. НОМЕР_1 , проїхав перехрестя на червоний сигнал, або миготливий або два червоних миготливих сигнали, забороняючих рух, чим порушив п.п. 8.7.3 «е» Правил дорожнього руху, за що передбачена відповідальність за ч. 2 ст. 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Вважаючи вказану постанову протиправною, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції прийшов до висновку, що порушення позивачем Правил дорожнього руху України, відповідальність за яке передбачена ч.2 ст.122 Кодексу України про адміністративні правопорушення, підтверджено належними та допустимими доказами.

Переглядаючи справу за наявними у ній доказами, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів зазначає про таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За приписами ст. 7 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КпАП України) ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

За визначенням, що міститься у ст. 9 КпАП України адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Керуючись ч. 5 ст. 14 Закону України «Про дорожній рух» від 30.06.1993 № 3353-XII учасники дорожнього руху зобов`язані, зокрема: знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху; створювати безпечні умови для дорожнього руху.

Правилами дорожнього руху (далі - ПДР) визначається порядок дорожнього руху на всій території України, за порушення якого особи несуть відповідальність передбачену законодавством.

Відповідно до п. «е» 8.7.3. ПДР червоний сигнал, у тому числі миготливий, або два червоних миготливих сигнали забороняють рух.

Частина 2 ст. 122 КпАП України визначає, що порушення правил проїзду перехресть, зупинок транспортних засобів загального користування, проїзд на заборонний сигнал світлофора або жест регулювальника, порушення правил обгону і зустрічного роз`їзду, безпечної дистанції або інтервалу, розташування транспортних засобів на проїзній частині, порушення правил руху автомагістралями, користування зовнішніми освітлювальними приладами або попереджувальними сигналами при початку руху чи зміні його напрямку, використання цих приладів та їх переобладнання з порушенням вимог відповідних стандартів, користування підчас руху транспортного засобу засобами зв`язку, не обладнаними технічними пристроями, що дозволяють вести перемови без допомоги рук (за винятком водіїв оперативних транспортних засобів підчас виконання ними невідкладного службового завдання), а так само порушення правил навчальної їзди, - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі тридцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Відповідно до ст. 251 КпАП України доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Згідно ст. 280 КпАП України орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини , що пом`якшують чи обтяжують відповідальність, заподіяння майнової шкоди, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Учасниками справи не заперечується, що матеріали відеофіксації ймовірного порушення позивачем правил дорожнього руху станом на подання даного позову були знищені в автоматичному порядку.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Зважаючи на те, наразі доказів вчинення позивачем порушення п. «е» 8.7.3. ПДР 19.05.2023 про яке йдеться в оскаржуваній постанові, не має, колегія суддів приходить до висновку, що відповідач не довів належними доказами допущення такого порушення ПДР позивачем.

Отже, доводи, зазначені в апеляційній скарзі знайшли своє підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції та спростовують висновки суду першої інстанції, а відтак, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Крім того, ст. 62 Конституції України передбачає, що усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

За приписами п. 6 ч. 1 ст. 247 КпАП України провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за таких обставин: скасування акта, який встановлює адміністративну відповідальність.

Відповідно до п. ч. 3 ст. 286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право: скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення.

Зважаючи на те, що колегія суддів пришла до висновку, що спірна постанова підлягає скасуванню, то справу про адміністративне правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 2 ст. 122КпАП України відносно ОСОБА_1 слід закрити.

Таким чином, доводи апеляційної скарги у знайшли своє підтвердження, а тому таку необхідно задовольнити.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Відповідно до ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що порушення норм матеріального права та невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, призвело до помилкового вирішення справи, а тому рішення суду першої інстанції слід скасувати та ухвалити нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги.

Щодо відшкодування позивачу витрат на правову допомогу в суді першої та апеляційної інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

Згідно із частинами 1-5 ст. 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до ч. 9 ст. 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову.

Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16 та у постановах Верховного Суду від 23.01.2020 у справі № 300/941/19 та від 31.03.2020 у справі № 726/549/19, від 17.12.2020 у справі № 808/1849/18, від 28.12.2020 у справі № 640/18402/19, від 20.01.2021 у справі № 120/3929/19-а.

Згідно з пунктами 4, 6, 9 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05.07.2012 № 5076-VI (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення.

Відповідно до ст. 19 Закону № 5076-VI визначено, зокрема, такі види адвокатської діяльності як надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Згідно зі ст. 30 Закону № 5076-VI, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Так, у справі «East/West Alliance Limited» проти України» Європейський суд із прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10% від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див., наприклад, рішення у справі «Ботацці проти Італії» (Bottazzi v. Italy) [ВП], заява №34884/97, п. 30, ECHR 1999-V).

У пункті 269 Рішення у цій справі Суд зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (див. вищезазначене рішення щодо справедливої сатисфакції у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece), п. 55 з подальшими посиланнями).

Дійсно, наявні в матеріалах справи докази не є безумовною підставою для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

Схожі висновки викладено в постановах Верховного Суду від 02.07.2020 у справі № 362/3912/18 та від 31.07.2020 у справі № 301/2534/16-ц.

Так, при визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26.02.2015 у справі «Баришевський проти України», від 10.12.2009 у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12.10.2006 у справі «Двойних проти України», від 30.03.2004 у справі «Меріт проти України».

Отже, при визначенні суми відшкодування витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, слід виходити з реальності цих витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи.

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30.09.2009 №23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Водночас, адвокат самостійно визначається зі стратегією захисту інтересів свого клієнта та алгоритмом дій задля задоволення вимог останнього та найкращого його захисту.

Так, разом з позовною заявою, позивач на підтвердження понесених витрат на правову допомогу під час розгляду його позовної заяви подав копії:

Договору про надання правової допомоги № 148-09 від 12.09.2020, згідно п. 4.3. якого вартість однієї години роботи адвоката складає 1 000 грн.

Також, до суду першої інстанції представником позивача була подана 15.08.2023 клопотання про відшкодування витрат на правову допомогу в суді першої інстанції у сумі 5 500 грн.

До вказаної заяви представник позивача, у якості доказів понесення таких витрат, додав:

Акт № 148-09/01 виконаних робіт (наданих послуг) від 15.08.2023, згідно якого адвокатом витрачено 330 хвилин на надані послуги, що відповідає 5 500 грн;

Рахунок на оплату № 148-09/01 від 15.08.2023.

В апеляційній скарзі, представник позивача клопотав про відшкодування витрат на правову допомогу позивачу в суді апеляційної інстанції на суму 4 000 грн.

Як встановлено вище, відповідач 2 вважає вказані витрати на правову допомогу завищеними та необґрунтованими.

Проаналізувавши матеріали справи та обставини справи, колегія суддів приходить до висновку, що правова допомога позивачу з боку адвоката дійсно була надана.

Так, при визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26.02.2015 у справі «Баришевський проти України», від 10.12.2009 у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12.10.2006 у справі «Двойних проти України», від 30.03.2004 у справі «Меріт проти України».

Отже, при визначенні суми відшкодування витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, слід виходити з реальності цих витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи.

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30.09.2009 №23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Водночас, адвокат самостійно визначається зі стратегією захисту інтересів свого клієнта та алгоритмом дій задля задоволення вимог останнього та найкращого його захисту.

Дослідивши надані позивачем документи, враховуючи наведені норми права, колегія суддів дійшла висновку, що розмір заявлених позивачем до стягнення витрат на оплату послуг адвоката в даному випадку є неспівмірним із виконаними адвокатом роботами (послугами), оскільки складання листів та їх аналіз, аналіз судової практики є складовою підготовки позовної заяви. Крім того, усунення недоліків такої не може бути підставою стягнення таких додаткових витрат з відповідача у справі, оскільки такі не пов`язані з протиправною поведінкою останнього. Також, слід зауважити, що обставини та нормативне обгрунтування даної справи не змінилось в суді апеляційної інстанції.

За таких обставин суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про необхідність зменшення розміру витрат на правничу допомогу до 1 700 грн та 2 000 грн за надання правової допомоги позивачу в суді першої та апеляційної інстанції відповідно.

Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 317, 321, 322, 328 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 10 серпня 2023 року скасувати та ухвалити нову постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 до Поліцейського управління патрульної поліції в Черкаській області ДПП Тараненка Сергія Юрійовича, Департаменту патрульної поліції про оскарження постанови у справі про адміністративне правопорушення у сфері дорожнього руху - задовольнити.

Скасувати постанову серії ЕАС № 7014785 від 19.05.2023, прийняту інспектором лейтенантом поліції управління патрульної поліції в Черкаській області ДПП Тараненком Сергієм Юрійовичем.

Закрити справу про адміністративне правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 2 ст. 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення відносно ОСОБА_1 .

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту патрульної поліції на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви у розмірі 249,44 грн (чотириста сорок дев`ять гривень сорок чотири копійки) відповідно до платіжної інструкції № 132 від 04.07.2023 та апеляційної скарги у розмірі 644,16 грн (шістсот сорок чотири гривні шістнадцять копійок) відповідно до платіжної інструкції № 179 від 11.09.2023, та витрат на правову допомогу в суді першої інстанції у розмір 1 700 грн (одна тисяча сімсот гривень) та витрат на правову допомогу в суді апеляційної інстанції у розмірі 2 000 грн (дві тисячі гривень).

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає

Головуючий суддя В.Ю. Ключкович

Судді О.О. Беспалов

І.О. Грибан