Справа № 120/3930/23
Суддя: Альчук Максим Петрович
Дата ухвалення: 2023-09-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

27 вересня 2023 р. Справа № 120/3930/23

Суддя Вінницького окружного адміністративного суду Альчук М.П., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 до головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про визнання протиправним і скасування рішення, зобов`язати вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 з адміністративним позовом до головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії.

Позовні вимоги обґрунтовано прийняттям відповідачем протиправного рішення щодо відмови у переведенні ОСОБА_2 на пенсію у зв`язку з втратою годувальника з Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб" на Закон України "Про прокуратуру". Мотивуючи свої позовні вимоги, вказує на те, що позивачкою під час подання заяви було надано усі необхідні документи, що підтверджують право неповнолітнього сина на призначення його пенсії за Законом України "Про прокуратуру". Окрім того наголошує, що кожна особа має право самостійно обирати вид пенсії.

Відповідач скористався своїм правом на подання відзиву, у якому заперечив проти задоволення позовних вимог. Так, відповідач акцентує увагу на тому, що померлому годувальнику пенсія за вислугу років за законом України "Про прокуратуру" була призначена за рішенням суду.

З метою встановлення усіх обставин справи, судом ухвалою від 15.05.2023 року було витребувано докази.

На виконання вимог ухвали представником відповідача було надано матеріали щодо пенсійного забезпечення ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Ознайомившись з матеріалами справи, суд встановив наступні обставини.

На виконання постанови Вінницького міського суду Вінницької області від 20.10.2017 року у справі № 127/21192/17 померлому годувальнику ОСОБА_3 було призначено пенсію відповідно до ст. 86 Закону України "Про прокуратуру".

У подальшому, рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 05.03.2021 року у справі № 120/2392/20-а було, зокрема зобов`язано головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області з 13.12.2019 здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_3 пенсії за вислугу років відповідно до ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII на підставі довідки прокуратури Вінницької області від 12.03.2020 № 18/100 з виплатою різниці між фактично отриманою та перерахованою сумою пенсії.

ОСОБА_3 загинув ІНФОРМАЦІЯ_1 під час виконання бойового завдання щодо захисту національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації.

З 01.05.2022 року ОСОБА_2 було призначено пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до ст. 30 Закону України від 09.04.1992 року № 2262-XII "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб".

Позивачка звернулася до головного управління Пенсійного фонду України в інтересах неповнолітнього сина із заявою про переведення ОСОБА_2 на пенсію у зв`язку із втратою годувальника з Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" на Закон України "Про прокуратуру"

Відповідачем прийнято рішення від 09.11.2022 року про відмову у переведенні на інший вид пенсії. Так, відповідачем зазначено, що у зв`язку з тим, що годувальника пенсія за вислугу років відповідно до Закону України "Про прокуратуру" призначено згідно рішення суду, яке містить зобов`язання що стосується лише конкретної особи, а саме - померлого годувальника. Окрім того, зауважено про економічну недоцільність здійснення такого переведення, з огляду на те, що переведення можливе лише за нормами ст. 36 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивачка звернулася до суду за захистом своїх прав.

Визначаючись щодо заявлених позовних вимог, суд виходить із наступного.

Згідно зі ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

За приписами п. 6 ч. 1 ст. 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Законом України від 09.07.2003 року № 1058-IV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі - Закон № 1058-IV) регулюються принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам.

Право на вибір пенсії передбачено нормою ст. 10 Закону № 1058-IV, яка свідчить, що особі, яка має право на різні види пенсій (за віком, з інвалідності, за втрати годувальника), призначають один з цих видів пенсій за її вибором.

Пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається непрацездатним членам сім`ї померлого годувальника, які були на його утриманні, за наявності в годувальника на день смерті страхового стажу, який був би необхідний йому для призначення пенсії по III групі інвалідності (ч. 1 ст. 36 Закону № 1058-IV).

Як встановлено судом, ОСОБА_2 пенсію встановлено відповідно до Закону України від 09.04.1992 року № 2262-XII "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" (далі - Закон № 2262-XII).

Так, ст. 30 Закону № 2262-XII передбачено, що право на пенсію в разі втрати годувальника мають непрацездатні члени сімей загиблих, померлих або таких, що пропали безвісти військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які перебували на їх утриманні (стаття 31).

Разом з тим, відповідно до ч. 19 ст. 86 Закону України від 14.10.2014 року № 1697-VII "Про прокуратуру" пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається непрацездатним членам сім`ї прокурора або слідчого, які були на його утриманні на момент смерті (при цьому дітям пенсія призначається незалежно від того, чи були вони на утриманні годувальника), за наявності у померлого годувальника стажу роботи в органах прокуратури не менше 10 років, у розмірі 60 відсотків середньомісячного (чинного) заробітку на одного члена сім`ї, 70 відсотків - на двох і більше членів сім`ї. До непрацездатних членів сім`ї померлого прокурора або слідчого належать особи, зазначені у статті 36 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Відповідно до ст. 36 Закону № 1058-IV пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається непрацездатним членам сім`ї померлого годувальника, які були на його утриманні, за наявності в годувальника на день смерті страхового стажу, який був би необхідний йому для призначення пенсії по III групі інвалідності, а в разі смерті особи, яка виконала функцію донора анатомічних матеріалів людини, пенсіонера або осіб, зазначених у частині другій статті 32 цього Закону, у разі смерті (загибелі) особи внаслідок поранення, каліцтва, контузії чи інших ушкоджень здоров`я, одержаних під час участі у масових акціях громадського протесту в Україні з 21.11.2013 року по 21.02.2014 року за євроінтеграцію та проти режиму Януковича (Революції Гідності), та непрацездатним членам сім`ї особи, якій відповідно до Закону України "Про правовий статус осіб, зниклих безвісти за особливих обставин" надано правовий статус особи, зниклої безвісти за особливих обставин, - незалежно від тривалості страхового стажу. При цьому дітям пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається незалежно від того, чи були вони на утриманні годувальника.

До членів сім`ї, які вважаються такими, що були на утриманні померлого годувальника, відносяться особи, зазначені в частині другій цієї статті, якщо вони: 1) були на повному утриманні померлого годувальника; 2) одержували від померлого годувальника допомогу, що була для них постійним і основним джерелом засобів до існування.

З матеріалів справи слідує, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі з 28.07.1996 року. У шлюбі ІНФОРМАЦІЯ_2 народився ОСОБА_2 .

Відповідно до матеріалів справи ОСОБА_3 є колишнім працівник органів прокуратури, якому пенсія відповідно до Закону № 1697-VII встановлена та перерахована на виконання судового рішення.

Суд відхиляє доводи відповідача про те, що пенсія відповідно до Закону про прокуратуру не може бути призначена з огляду на те, що була призначена на виконання рішення суду.

Так, суд зазначає, що рішенням суду померлим годувальником було виключно відновлено своє право на пенсійне забезпечення, що апріорі йому належне. Тобто, утриманці годувальника мають право на отримання пенсії по втраті годувальника виходячи з належного пенсійного забезпечення померлого годувальника.

Тобто, у випадку поновлення права на отримання конкретною належного виду пенсії, вказане право поширюється і на членів сім`ї цієї особи при призначенні пенсії на випадок втрати годувальника у разі її смерті.

Враховуючи те, що ОСОБА_3 до моменту смерті отримував пенсію за вислугу років, перераховану за рішенням суду на підставі довідки прокуратури Вінницької області від 12.03.2020 року № 18/100, згідно із Законом № 1697-VII, суд вважає, що його неповнолітній син має право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника передбачену ч. 19 ст. 86 Закону № 1697-VII пенсію у зв`язку з втратою годувальника.

Суд погоджується з твердженнями відповідача, що відповідно до ч. 1 ст. 139 Закону № № 1058-IV на всіх членів сім`ї, які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника, призначається одна спільна пенсія.

Разом з тим, суд зазначає, що норми Закону № 1697-VII є спеціальними по відношенню до Закону № 1058-IV, оскільки ним визначено особливості пенсійного забезпечення, як прокурорів, так і осіб, які мають право на отримання пенсії у разі його смерті.

Суд наголошує, що Закон № 1697-VII регламентує пенсію за вислугу років та передбачає розрахунок пенсії по втраті годувальника, виходячи з розміру середньомісячного (чинного) заробітку померлого.

Натомість, Законом № 1058-IV питання пов`язані з обчисленням розміру пенсії у зв`язку з втратою годувальника унормовані ст. 37 Закону № 1058-IV, якою передбачено, що базовою величиною для визначення розміру пенсії, призначеної у зв`язку з втратою годувальника на підставі правових норм цього Закону є саме розмір пенсії за віком померлого годувальника.

Тобто, вказане свідчить про те, що зміна виду пенсійного забезпечення у контексті цієї справи не є переходом з одного виду пенсії на інший вид, а є призначенням пенсії вперше.

Окрім того, суд зазначає, що відповідачем здійснено розгляд заяви позивачки, поданої в інтересах неповнолітнього сина, виходячи з призначення пенсії як ОСОБА_1 , так і неповнолітньому утриманцю ОСОБА_2 .

Суд акцентує увагу на те, що розгляд цієї справи здійснюється у межах позовних вимог, а саме, у розрізі призначення пенсії відповідно до Закону № 1697-VII лише ОСОБА_2 .

Cудом враховано, що із членів сім`ї померлого годувальника ніхто не перебуває на пенсійному забезпеченні, визначеному спеціальним законом "Про прокуратуру". Відтак, ОСОБА_2 у розрізі Закону № 1697-VII є єдиним утриманцем, за яким визначено право на вказаний вид пенсійного забезпечення, тобто має право на 60 відсотків середньомісячного (чинного) заробітку померлого годувальника.

Принагідно суд зазначає, що пенсія по втраті годувальника у відповідності до правової природи постає головним джерелом існування неповнолітнього утриманця, його доходом й власністю (матеріальним інтересом, що захищено положеннями ст. 1 Першого протоколу до Конвенції).

Справедливості балансу щодо соціальних виплат базується не лише на розмірі або відсотку пенсійного забезпечення, а факторів та підстав, що мають значення для права обрання бажаного виду пенсії.

Суд зауважує, що законодавством України визначено види пенсійних забезпечень, що призначені задля надання матеріальних прав, котрі виникають з права позивача на конкретний вид пенсійного забезпечення.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов до переконання, що дії відповідача щодо відмови у призначенні ОСОБА_2 пенсії у зв`язку з втратою годувальника згідно ч. 19 ст. 86 Закону України № 1697-VII є протиправними.

У сукупності викладеного, суд дійшов висновку про наявність у ОСОБА_2 права на призначення пенсії відповідно до Закону № 1697-VII.

Окрім того, суд зазначає, що згідно з Рекомендацією № R (80) 2 комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятою Комітетом Міністрів Ради Європи 11 травня 1980 року на 316-й нараді заступників міністрів, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Згідно з пунктом 1.6 Методології проведення антикорупційної експертизи, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 24.04.2017 року № 1395/5, дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

Таким чином, дискреція - це елемент управлінської діяльності. Вона пов`язана з владними повноваженнями і їх носіями - органами державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами. Дискрецію не можна ототожнювати тільки з формалізованими повноваженнями - вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб`єкта. Він не може ухилятися від реалізації своєї компетенції, але і не має права виходити за її межі.

Тобто дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають в застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень.

Отже, у разі відсутності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта владних повноважень прийняти рішення конкретного змісту не можна вважати втручанням у дискреційні повноваження, адже саме такий спосіб захисту порушеного права є найбільш ефективним та направлений на недопущення свавілля в органах влади.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Оскільки відповідач неправомірно відмовив позивачу у призначенні пенсії, суд вважає, що у даному випадку у відповідача відсутня дискреція як можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень.

Відтак, належним способом захисту порушених прав є зобов`язання головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій здійснити призначення ОСОБА_2 пенсії відповідно до норм ч. 19 ст. 86 Закону України № 1697-VII із розрахунку 60% середньомісячного (чинного) заробітку померлого годувальника, що зазначений у довідці прокуратури Вінницької області від 12.03.2020 року № 18/100.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

При вирішенні спорів щодо правомірності рішень, дій пенсійного органу як суб`єкта владних повноважень, необхідно враховувати, що відповідно до вимог ст. 77 КАС України обов`язок доведення відповідних обставин у спорах між особою та суб`єктом владних повноважень покладається на суб`єкта владних повноважень.

Враховуючи протиправність дій відповідача, суд приходить до висновку про можливість часткового задоволення позовних вимог.

Розподіл судових витрат у цій справі не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (вул. Хмельницьке шосе, 7, м. Вінниця, ) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов 'язання вчинити дії, задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області від 09.11.2022 року № 67 про відмову у призначенні пенсії.

Зобов`язати головне управління Пенсійного фонду України призначити ОСОБА_2 пенсію у зв`язку з втратою годувальника згідно ч. 19 ст. 86 Закону України від 14.10.2014 року № 1697-VII "Про прокуратуру" із розрахунку 60% середньомісячного (чинного) заробітку померлого годувальника, що зазначений у довідці прокуратури Вінницької області від 12.03.2020 року № 18/100.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Альчук Максим Петрович