Справа № 480/6200/23
Суддя: Є.Д. Кравченко
Дата ухвалення: 2023-09-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 вересня 2023 року Справа № 480/6200/23

Сумський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Кравченка Є.Д.,

за участю секретаря судового засідання - Бондаренко Л.В.,

представника позивача - Пєтухова А.Ю.,

свідка - ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Суми адміністративну справу №480/6200/23 за позовом ОСОБА_2 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 (далі - позивач) звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач), в якій просив:

- визнати дії військової частини НОМЕР_1 протиправними, у зв`язку з відмовою у погодженні рапорту позивача на звільнення з військової служби за сімейними обставинами, згідно абз. 12 п.п. г, п. 2, ч. 4 ст. 26 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу»;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 погодити рапорт на звільнення ОСОБА_2 з військової служби за сімейними обставинами, а саме у зв`язку з перебуванням на утриманні ОСОБА_2 трьох і більше дітей віком до 18 років, згідно абз. 12 п.п. г, п. 2, ч.4 ст. 26 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу», призваного під час мобілізації, шляхом видачі наказу про виключення ОСОБА_2 зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 .

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач був призваний на військову службу під час мобілізації через введення воєнного стану в Україні 24 лютого 2022 року та зарахований на службу до військової частини НОМЕР_1 . Позивач зазначає про те, що відповідно до підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» має право на звільнення з військової служби, оскільки має на утриманні троє дітей віком до 18 років, про що ним було подано відповідний рапорт. Втім за результатами розгляду рапорту відповідач відмовив у його задоволенні.

Вважає такі дії відповідача протиправними, а свої права - порушеними, що й обумовило необхідність у зверненні до суду з цим позовом.

Ухвалою суду від 26.06.2023 позовну заяву залишено без руху та встановлено строк для усунення недоліків.

Ухвалою суду від 03.07.2023 заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, призначено справу до судового розгляду в порядку загального позовного провадження у підготовчому судовому засіданні.

Від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач позовні вимоги не визнав, просив у задоволенні позову відмовити. Зазначив, що позивачем не доведено, що саме на його утриманні перебуває троє неповнолітніх дітей, оскільки він є батьком лише однієї дитини, а щодо утримання падчерок у позивача, як вітчима, обов`язку за законом не виникає, а належних і допустимих доказів фактичного утримання цих дітей позивачем не надано.

Ухвалою суду, занесеною в протокол судового засіданння від 08.08.2023, відкладено розгляд справи до 29 серпня 2023 року.

Ухвалою суду від 08.08.2023 відмовлено у задоволенні заяви представника ОСОБА_2 про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

Ухвалою суду, занесеною в протокол судового засіданння від 29.08.2023, закрито підготовче провадження у справі, вирішено перейти до розгляду справи по суті, судове засідання призначене на 20.09.2023.

Ухвалою суду від 19.09.2023 відмовлено у задоволенні заяви представника ОСОБА_2 про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

У судове засідання, призначене на 20 вересня 2023 року, представник відповідача не з`явився.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав, викладених у позові.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши наявні матеріали справи, заяви по суті справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи та об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню, враховуючи наступне.

Судом встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 позивач з 20.08.2021 року перебуває у шлюбі з ОСОБА_1 (а.с. 14).

Відповідно до копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 позивач є батьком дитини - ОСОБА_3 (а.с. 17).

Крім цього, дружина позивача - ОСОБА_1 , від попереднього шлюбу має двох дітей - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 (а.с. 15,16).

Відповідно до довідки, наданої виконавчим комітетом Роменської міської ради Сумської області від 25.04.2023 позивач проживає за адресою: АДРЕСА_1 разом з ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 (а.с. 23).

Відповідно до посвідчення багатодітної сім`ї серії НОМЕР_4 , виданого Управлінням соціального захисту населення Роменської міської ради ОСОБА_1 (мати) та ОСОБА_2 (батько) мають право на пільги, передбачені законодавством України для багатодітних сімей. Вказане посвідчення видане 04.08.2022 та діє до 08.04.2027 року, у розділі «діти» зазначені ОСОБА_5 , 2009 р.н., ОСОБА_4 , 2015 р.н., ОСОБА_3 , 2022 р.н. (а.с. 22).

Позивач 11.03.2023 звернувся до відповідача з рапортом про звільнення на підставі підпункту «Г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (а.с. 18), проте отримав відмову у такому звільненні (а.с. 19).

Не погоджуючись з таким рішенням відповідача, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Законом, який здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби, є Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 р. № 2232-XII (далі - Закон 2232-XII).

Відповідно до ст. 1 Закону 2232-XII, Захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Частинами 1, 4, 6, 14 статті 2 Закону 2232-XII встановлено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами. До видів військової служби відноситься, зокрема, військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період. Виконання військового обов`язку в особливий період здійснюється з особливостями, визначеними цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Статтею 23 Закону 2232-XII визначено підстави звільнення з військової служби. Зокрема, відповідно до абзацу 12 підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону 2232-XII, військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби, під час воєнного стану, через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу): перебування на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років.

Аналіз зазначеної норми закону свідчить про те, що законодавець не ставить право військовослужбовця на звільнення з військової служби у залежність від того, чи рідні діти перебувають у нього на утриманні, водночас вирішальне значення має саме факт перебування дітей на утриманні.

Зазначеним Законом не визначено поняття «утримання дітей», проте такі правовідносини є предметом регулювання Сімейного кодексу України (далі - СК України).

Так, частиною 1 статті 180 СК України встановлено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Закон покладає на батьків обов`язок щодо надання утримання своїм неповнолітнім дітям, тобто дітям, які не досягли 18 років. Обов`язок батьків утримувати своїх дітей виникає з моменту їх народження та зберігається до досягнення дітьми повноліття.

Обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, причому, обов`язком особистим, індивідуальним, а не солідарним. Батьки зобов`язані утримувати свою дитину незалежно від того, одружені вони чи ні, або чи розірвано їх шлюб.

Обов`язок по утриманню зберігається також і у випадку позбавлення батьківських прав батьків (ч. 2 ст. 166 СК України).

У випадку невиконання батьками обов`язку утримувати неповнолітню дитину добровільно, аліменти можуть стягуватися за рішенням суду. При злісному ухиленні батьків від сплати аліментів вони підлягають притягненню до кримінальної відповідальності, відповідно до ст.164 КК України.

Визнання батьків або одного із них недієздатними не припиняє їх обов`язку утримувати свою неповнолітню дитину. Водночас, смерть матері або батька чи оголошення їх померлими припиняє їх обов`язок по утриманню дитини. До спадкоємців померлих батьків обов`язок по утриманню дитини не переходить.

Отже, аналізуючи викладене, суд дійшов висновку, що у батьків дитини зберігається обов`язок утримання своєї дитини з моменту її народження до досягнення нею повноліття, при чому такий обов`язок не залежить від наявності зареєстрованого шлюбу між батьками, факту позбавлення батьківських прав, визнання батьків недієздатними, тощо, а припиняється лише фактом смерті батьків.

Водночас, з матеріалів справи вбачається, що позивач є батьком лише однієї дитини - ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 (а.с. 17), щодо інших зазначених ним у позові дітей позивач є вітчимом.

Вітчим - це чоловік (нерідний батько) рідної матері дитини, з яким мати й дитина постійно проживають однією сім`єю.

Вітчим має особливий правовий статус, що істотно відрізняється від статусу батька, усиновлювача, опікуна та піклувальника, характеризується мінімально необхідним набором прав та обов`язків щодо пасинка, падчерки.

Сімейне законодавство передбачає права та обов`язки щодо утримання вітчимом падчерки, пасинка (стаття 268 Сімейного кодексу України).

Так, відповідно до статті 268 СК України, мачуха, вітчим зобов`язані утримувати малолітніх, неповнолітніх падчерку, пасинка, які з ними проживають, якщо у них немає матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання, за умови, що мачуха, вітчим можуть надавати матеріальну допомогу.

Отже, вітчим має обов`язок утримувати своїх падчерок лише за сукупності таких обставин:

- такі діти не мають матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер, або ж ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання;

- вітчим може надавати матеріальну допомогу.

Матеріали справи свідчать про те, що падчерки позивача мають рідного батька - для ОСОБА_4 , ОСОБА_5 батьком є ОСОБА_6 (а.с. 15- 16)

Доказів, які б вказували на те, що ОСОБА_6 ухиляється від утримання неповнолітніх дітей, матеріали справи не містять.

Також суд зазначає, що у матеріалах справи відсутні будь-які дані щодо відсутності у неповнолітніх ОСОБА_4 , ОСОБА_5 рідних діда, баби, повнолітніх братів та сестер або ж неможливості належного утримання ними таких дітей.

Матеріали справи також не містять жодних даних щодо місця роботи або ж роду занять позивача, що виконувалась ним до його призову на військову службу, та щодо розміру отриманих ним доходів, що не дозволяє суду встановити, чи дійсно позивач мав фактичну можливість надавати матеріальну допомогу падчеркам, тобто утримувати їх.

За таких підстав, суд дійшов висновку, що у матеріалах справи відсутні докази, якими підтверджується обов`язок позивача утримувати неповнолітніх ОСОБА_4 , ОСОБА_5 в силу статті 268 СК України.

Водночас, матеріали справи також не містять і доказів, якими би підтверджувалось фактичне утримання позивачем вищезазначених дітей.

Так, надана до суду довідка про склад сім`ї підтверджує лише факт спільного проживання позивача з дружиною та дітьми, проте така довідка не свідчить про утримання позивачем зазначених осіб.

Щодо наданого Управлінням соціального захисту населення Роменської міської ради посвідчення багатодітної родини серії НОМЕР_4 суд враховує, що за приписами ст. 1 Закону України «Про охорону дитинства», багатодітна сім`я - сім`я, в якій подружжя (чоловік та жінка) перебуває у зареєстрованому шлюбі, разом проживає та виховує трьох і більше дітей, у тому числі кожного з подружжя, або один батько (одна мати), який (яка) проживає разом з трьома і більше дітьми та самостійно їх виховує.

Аналіз зазначеної норми закону свідчить про те, що у розумінні такого закону для отримання статусу багатодітної сім`ї необхідно здійснювати виховання трьох і більше дітей, а не їх утримання, що вочевидь не є тотожними поняттями.

Отже, зазначене посвідчення не є належним доказом факту перебування та утриманні позивача трьох неповнолітніх дітей.

Також, суд критично оцінює свідчення ОСОБА_1 про те, що вона з дітьми перебувають на утриманні у позивача оскільки ОСОБА_1 є дружиною позивача, безпосередньо зацікавленою у задоволенні позовних вимог свого чоловіка, що обґрунтовано ставить під сумнів об`єктивність змісту зазначених свідчень, а отже такі свідчення не можуть бути визнані судом допустимими та достовірними доказами у розумінні статей 74, 75 Кодексу адміністративного судочинства України (далі- КАС України).

Будь-яких інших доказів, які б свідчили про перебування на утриманні позивача трьох неповнолітніх дітей, матеріали справи не містять.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що подаючи рапорт на звільнення позивач не надав належних доказів перебування на його утриманні трьох неповнолітніх дітей.

Таким чином, відмова відповідача у задоволенні такого рапорту є правомірною та такою, що відповідає вимогам чинного законодавства.

Оцінюючи правомірність дій та рішень відповідача, суд керується критеріями, закріпленими у ч. 2 ст. 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, яких повинні дотримуватися суб`єкти владних повноважень при реалізації дискреційних повноважень.

Відповідно до положення ст. 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Як зазначено ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно із ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У разі надання відповідачем доводів, які в сукупності з іншими доказами у справі свідчать про правомірність його рішень, дій чи бездіяльності, позивач має спростовувати ці доводи. Наведене випливає зі змісту частини першої статті 77 КАС України.

З огляду на викладене, позивач, всупереч вимогам статті 77 КАС України, не довів ті обставини, на яких ґрунтуються його позовні вимоги, в той час як відповідачем правомірність спірних дій підтверджено належними та допустимими доказами.

У зв`язку з цим, суд вважає позовні вимоги необґрунтованими і такими, що не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 90, 139, 143, 241-246, 250, 255, 295 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 27.09.2023.

Суддя Є.Д. Кравченко