Справа № 580/6245/23
Суддя: Сергій КУЛЬЧИЦЬКИЙ
Дата ухвалення: 2023-09-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 вересня 2023 року справа № 580/6245/23

м. Черкаси

Черкаський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кульчицького С.О., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління державної міграційної служби у Черкаській області про визнання протиправною відмови та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

До Черкаського окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 (далі - позивач) з позовом до Управління державної міграційної служби у Черкаській області (далі - відповідач), в якому просить:

- визнати протиправною відмову відповідача прийняти у позивача декларацію про відмову від іноземного громадянства замість документа про припинення громадянства російської федерації;

- зобов`язати відповідача повторно розглянути звернення позивача щодо прийняття у неї декларації про відмову від іноземного громадянства замість документа про припинення громадянства російської федерації, з урахуванням висновків суду.

В обґрунтування позову позивачем зазначено, що відмова відповідача у прийнятті декларації про відмову від іноземного громадянства замість документа про припинення громадянства російської федерації є протиправною та такою, що порушує її права. Зазначені обставини зумовили звернення позивача до суду з даним позовом.

Ухвалою Черкаського окружного адміністративного суду від 24 липня 2023 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Відповідач проти позову заперечив, надавши до суду відзив на позовну заяву, де зазначено, що станом на 20.06.2023, тобто на день звернення до відповідача з супровідним листом та декларацією про відмову від іноземного громадянства, позивач громадянство російської федерації не припинила та відповідного документа, виданого компетентним органами цієї країни, відповідачу не надала. В декларації про відмову від іноземного громадянства позивач зазначила незалежну від неї причину неотримання документа про припинення іноземного громадянства як «процедура оформлення припинення громадянства (підданства) російської федерації не здійснюється. Відповідач наголошує, що позивачем вказана причина для подання декларації про відмову від іноземного громадянства зазначена помилково та не є достовірною, оскільки відповідно до законодавства російської федерації передбачено процедуру виходу з російського громадянства. Відповідач вважає, що передумовою для визнання незалежною від особи причини неотримання документа про припинення іноземного громадянства є факт прийняття уповноваженим органом держави її громадянства (підданства) клопотання про припинення іноземного громадянства (підданства). Позивачем не надано жодних доказів подання нею та, відповідно, прийняття в неї уповноваженим органом держави її громадянства (підданства) клопотання про припинення іноземного громадянства (підданства). Також позивачем не надано жодних доказів повернення нею чинного паспорта громадянина російської федерації до уповноважених органів цієї держави. Таким чином, відповідач вважає, що під час прийняття рішення про відсутність у позивача підстав для подання декларації про відмову від іноземного громадянства, діяв в межах повноважень та у спосіб, які визначено чинним законодавством України, що свідчить про відсутність підстав для скасування такого рішення суб`єкта владних повноважень.

Позивач надав відповідь на відзив на позовну заяву, де заперечив проти доводів відповідача, підтримав позовні вимоги у повному обсязі та просив суд задовольнити позовні вимоги з підстав, що зазначені нею у позовній заяві.

Розглянувши позовну заяву, дослідивши докази та оцінивши їх у сукупності, судом встановлено таке.

ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 набула громадянство України на підставі ч. 1 ст. 8 Закону України "Про громадянство України", у зв`язку із чим їй було оформлено тимчасове посвідчення громадянина України НОМЕР_1 .

У позовній заяві позивачем вказано, що вона багато років проживає на території України, працює в Україні та сплачує податки.

В той же час позивачем вказано, що одночасно з отриманням тимчасового посвідчення громадянина України вона зобов`язалась протягом 2 років припинити громадянство російської федерації відповідно до вимог Закону України "Про громадянство України", а якщо протягом двох років позивач не надасть документи про підтвердження припинення громадянства іншої держави, рішення про оформлення набуття громадянства України щодо нього буде скасовано відповідно до ст. 21 Закону України "Про громадянство України".

На виконання цього зобов`язання позивач мала намір звернутися до Посольства російської федерації в Україні із заявою про вихід із громадянства російської федерації, для чого одразу почала збирати необхідні документи, зокрема отримала довідку про відсутність заборгованості від податкової рф.

На момент отримання позивачем тимчасового посвідчення громадянина України, термін дійсності закордонного паспорта рф закінчувався швидше, ніж шість місяців, що суперечило умовам подачі документів на припинення громадянства відповідно до нормативів рф, тому 21 лютого 2022 року позивачем була подана заява на оформлення нового закордонного паспорта рф в консульський відділ посольства рф в Україні в м. Київ з метою отримання документів, які дозволять звернутись до посольства рф із заявою про вихід з громадянства рф.

23 лютого 2022 року посольство росії припинило роботу Україні.

24 лютого 2022 року росія розпочала широкомасштабне вторгнення в Україну і в цей же день були розірвані дипломатичні відносини з росією.

У наслідок цього позивач не змогла отримати запланований закордонний паспорт рф та була змушена розпочати нове оформлення в Німеччині, куди була змушена виїхати в цілях безпеки у зв`язку з розпочатою російською федерацією війною на території України.

Позивач зверталася з питанням щодо процедури виходу з громадянства рф до Генерального консульства росії в Гамбурзі, Німеччині, де отримала відповідь, що законодавством рф не передбачено видачу однією консульською установою закордонного паспорту, оформленого за заявою, поданою в іншу консульську установу та отримала рекомендацію повторно подати документи на російський закордонний паспорт до Генерального консульства росії в Гамбурзі, Німеччині.

В подальшому позивачем було оформлено російський закордонний паспорт і відповідно лише з цього моменту ОСОБА_1 отримала можливість подачі документів на вихід з громадянства російської федерації.

Позивач, перебуваючи на території Німеччини, зверталася до консульства рф у Франкфурті-на-Майні з питанням можливості подачі документів на вихід з громадянства рф на території Німеччини і отримала відповідь щодо неможливості здійснення таких дій через відсутність у ОСОБА_1 дозволу на проживання на території Федеративної Республіки Німеччини.

31.03.2023 у позивача був запис на послугу «Выход из гражданства» в Генеральному консульстві рф у Мюнхені, ФРН, де їй також відмовили у прийнятті документів відповідно до ч. 1 ст. 32 Федерального закона от 31 мая 2002 года № 62-ФЗ «О гражданстве РФ» з таким мотивуванням: «разрешение на временное проживание либо временный вид на жительство не являются документами, подтверждающими разрешение полномочного органа иностранного государства на проживание в данном государстве».

Після отримання відмови від консульського відділу російського посольства у Федеративній Республіці Німеччина, позивач неодноразово зверталася до мзс рф з питаннями щодо процедури відмови від громадянства рф і отримання довідки про вихід із громадянства рф, що підтверджується відповідями мзс рф на звернення від 24.05.2023 та від 01.06.2023. Позивачем були отримані дві ідентичні відповіді, що консульський прийом громадян зупинено на невизначений термін y зв`язку з воєнними діями, розпочатими рф на території України і відповідно для виходу з громадянства рф ОСОБА_1 потрібно звернутися із відповідною заявою в консульство рф в Україні після відновлення роботи консульських установ рф на території України. Також з відповіді мзс рф вбачається, що процедура оформлення припинення громадянства (підданства) російської федерації для осіб, які постійно проживають на території України, не здійснюється, а оформити такий вихід на території іншої держави можливо виключно у випадку, якщо є документи, які підтверджують право на постійне проживання в цій державі.

Таким чином, у позивача наразі існує незалежна від неї причина неотримання документа про припинення іноземного громадянства (підданства), оскільки на території України припинили роботу російські закордонні установи і фактично процедура припинення громадянства російської федерації для тих осіб, які проживають на території України, не здійснюється. Вказане свідчить про наявність права у позивача подати декларацію про відмову від іноземного громадянства.

У позовній заяві позивачем вказано, що з огляду на зазначені обставини, вона 20 червня 2023 року подала до Управління державної міграційної служби у Черкаській області супровідний лист, в якому обґрунтувала неможливість отримання документа про припинення громадянства російської федерації та надала декларацію про відмову від іноземного громадянства (згідно зразка, затвердженого Наказом МВС України 16.08.20121 № 715, форма 45), талон запису в консульство рф, тимчасове посвідчення громадянина, закордонний паспорт рф, довідку про відсутність заборгованості в рф, завірену заяву про зняття з реєстрації в рф, завірений переклад німецького дозволу на проживання, завірений переклад українського посвідчення, лист-відповідь МИД рф № 14223, лист-відповідь МИД рф № 14966, лист до консульства рф, квитанції, лист Торгово-промислової палати, вихідні та вхідні листи ДМСУ, квитанцію з консульства рф у Києві, довідку про набуття громадянства, лист голови ДМСУ ОСОБА_2 . На підставі зазначених документів просила прийняти декларацію та прийняти рішення про можливість видачі їй паспорта громадянина України.

Листом від 03.07.2023 № М-63/6/7101-23/7101.6.1/114-23 відповідачем було повідомлено позивача, що наразі у неї відсутні підстави для подання декларації про відмову від іноземного громадянства, у зв`язку з чим декларацію про відмову від громадянства російської федерації від 20.06.2023 не прийнято до розгляду.

Позивач, вважаючи зазначену відмову протиправною, звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи оцінку заявленим позовним вимогам, суд зазначає таке.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 1 Закону України "Про громадянство України" громадянство України - це правовий зв`язок між фізичною особою і Україною, що знаходить свій вияв у їх взаємних правах та обов`язках; громадянин України - це особа, яка набула громадянство України в порядку, передбаченому законами України та міжнародними договорами України.

Приписами ст. 6 Закону України "Про громадянство України" встановлено підстави набуття громадянства України, зокрема, згідно з пунктом 2 частини 1 вказаної статті громадянство України набувається за територіальним походженням.

Згідно з ч. 1 ст. 8 Закону України "Про громадянство України" особа (іноземець або особа без громадянства), яка сама чи хоча б один із її батьків або її дід чи баба, прадід чи прабаба, або її рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України "Про правонаступництво України", або яка сама чи хоча б один із її батьків або її дід чи баба, прадід чи прабаба, або її рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), а також її неповнолітні діти мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням.

Положеннями ч. 5 ст. 8 Закону України "Про громадянство України" визначено, що іноземці, які подали зобов`язання припинити іноземне громадянство, повинні подати документ про це, виданий уповноваженим органом відповідної держави, до уповноваженого органу України протягом двох років з моменту реєстрації їх громадянами України. Якщо іноземці, маючи всі передбачені законодавством цієї держави підстави для отримання такого документа, з незалежних від них причин не можуть отримати його, вони подають декларацію про відмову від іноземного громадянства.

Водночас приписами ч. 1 ст. 1 Закону України "Про громадянство України" передбачено, що зобов`язання припинити іноземне громадянство - це письмово оформлена заява іноземця про те, що в разі набуття громадянства України він припинить громадянство (підданство) іншої держави або громадянства (підданства) інших держав і протягом двох років з моменту набуття ним громадянства України подасть документ про припинення громадянства (підданства) іншої держави або громадянств (підданств) інших держав до органу, що видав йому тимчасове посвідчення громадянина України.

Для оформлення набуття громадянства України в установленому порядку разом із заявою (клопотанням) про набуття громадянства України подається: особою без громадянства - декларація про відсутність іноземного громадянства; іноземцем - зобов`язання припинити іноземне громадянство.

Іноземці, які перебувають у громадянстві (підданстві) кількох держав, подають зобов`язання припинити громадянство (підданство) усіх цих держав.

Подання зобов`язання припинити іноземне громадянство (підданство) не вимагається від іноземців, які є громадянами (підданими) держав, законодавство яких передбачає автоматичне припинення особами громадянства (підданства) цих держав одночасно з набуттям громадянства іншої держави.

Іноземці, які подали зобов`язання припинити іноземне громадянство (підданство), повинні подати документ про це, виданий уповноваженим органом відповідної держави, до уповноваженого органу України протягом двох років з моменту реєстрації їх громадянами України. Іноземці, які мають усі передбачені законодавством цієї держави підстави для отримання документа про припинення громадянства (підданства), але з незалежних від них причин не можуть отримати його, подають декларацію про відмову від іноземного громадянства.

Приписами абз. 12 ст. 1 Закону України "Про громадянство України" визначено, що зобов`язання припинити іноземне громадянство - письмово оформлена заява іноземця про те, що в разі набуття громадянства України він припинить громадянство (підданство) іншої держави або громадянства (підданства) інших держав і протягом двох років з моменту набуття ним громадянства України подасть документ про припинення громадянства (підданства) іншої держави або громадянств (підданств) інших держав до органу, що видав йому тимчасове посвідчення громадянина України.

Згідно з пунктами 117, 119 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215, у разі прийняття щодо особи рішення про встановлення належності до громадянства України, прийняття до громадянства України або оформлення набуття громадянства України територіальний орган Державної міграційної служби України, дипломатичне представництво чи консульська установа України за місцем її проживання реєструють особу громадянином України. Такій особі видається довідка про реєстрацію особи громадянином України, яка подається нею для одержання документів, що підтверджують громадянство України.

Особам, які набули громадянство України та взяли зобов`язання припинити іноземне громадянство, видаються тимчасові посвідчення громадянина України. Після подання цими особами в установленому Законом порядку документа про припинення іноземного громадянства або декларації про відмову від іноземного громадянства їм замість тимчасових посвідчень громадянина України залежно від місця проживання видаються паспорти громадянина України або паспорти громадянина України для виїзду за кордон.

Під час розгляду справи було встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 набула громадянство України на підставі частини першої статті 8 Закону України "Про громадянство України".

Відповідачем було оформлено тимчасове посвідчення громадянина України НОМЕР_1 .

Також, як самостійно вказано позивачем, ним до відповідача було подано зобов`язання припинити іноземне громадянство протягом двох років з моменту набуття громадянства України.

Суд зазначає, що порядок розгляду питань громадянства російської федерації регламентується Положенням про порядок розгляду питань громадянства російської федерації, затвердженим 14 листопада 2002 року № 1325.

Цим Положенням, прийнятим відповідно до Закону, встановлюються порядок розгляду заяв з питань громадянства російської федерації, прийняття, виконання та скасування рішень із зазначених питань, а також форми заяв та перелік необхідних документів, відповідних конкретним підставам набуття чи припинення громадянства російської федерації.

Положення визначає певні особливості, за умови дотримання яких може бути прийнята заява про вихід з (припинення) громадянства рф.

Вихід з громадянства російської федерації особи, яка проживає на території російської федерації або за її межами, здійснюється на підставі добровільного волевиявлення цієї особи. У випадках, передбачених статтею 20 Федерального закону, вихід із громадянства російської федерації не допускається.

Під час розгляду справи було встановлено, що строк, до якого позивач мав би надати до відповідача документ на підтвердження припинення громадянства російської федерації, спливає 27 липня 2023 року.

Однак, як встановлено під час розгляду справи, з 24 лютого 2022 року у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України Указом Президента України № 64/2022 введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який діє по теперішній час.

Водночас всі дипломатичні відносини з російською федерацією розірвано.

В матеріалах справи міститься лист відповідача, направлений у відповідь на супровідний лист позивача, яким було повідомлено про відсутність у позивача підстав для подання декларації про відмову від громадянства іноземної держави.

У позовній заяві вказано, що у зв`язку із призупиненням діяльності російських закордонних установ в Україні та зупинення усіх дипломатичних зв`язків з країною-агресором, вона позбавлена можливості подання заяви до посольства вказаної країни про вихід з громадянства. Крім того, матеріали справи свідчать, що листом Міністерства закордонних справ російської федерації у відповідь на звернення позивача було повідомлено, що рішення по її заяві про вихід із громадянства російської федерації не було прийняте і про неможливість подання клопотання про припинення громадянства російської федерації позивача у інший спосіб, окрім як до дипломатичного представництва чи консульської установи російської федерації при наявності у неї документа, що підтверджує дозвіл на проживання. Вказані обставини, як зазначає позивач, послугували підставою для подання нею до відповідача разом із супровідним листом, в якому наведено обставини наявності об`єктивних причин відсутності можливості звернення до уповноважених органів іноземної держави із клопотанням про припинення громадянства такої держави, декларації про відмову від іноземного громадянства.

Надаючи оцінку вказаному, суд зазначає, що приписами ч. 4 ст. 8 Закону України "Про громадянство" визначено, що іноземці, які подали зобов`язання припинити іноземне громадянство (підданство), повинні подати документ про це, виданий уповноваженим органом відповідної держави, до уповноваженого органу України протягом двох років з моменту реєстрації їх громадянами України. Іноземці, які мають усі передбачені законодавством цієї держави підстави для отримання документа про припинення громадянства (підданства), але з незалежних від них причин не можуть отримати його, подають декларацію про відмову від іноземного громадянства.

Натомість, як встановлено під час розгляду справи, листом відповідача від 03.07.2023 № М-63/6/7101-23/7101.6.1/114-23 відповідачем було повідомлено позивача, що наразі у неї відсутні підстави для подання декларації про відмову від іноземного громадянства, у зв`язку з чим декларацію про відмову від громадянства російської федерації від 20.06.2023 не прийнято до розгляду.

Суд зазначає, що зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України консульські установи країни агресора не працюють, проте з початку повномасштабного вторгнення законодавство України не зазнало змін в частині визначення порядку дій та їх послідовності щодо відсутності в особи можливості отримання документа про припинення громадянства такої країни з незалежних від неї причин, що в свою чергу призводить до фактичного порушення прав такої особи.

Відтак, з огляду на обставини справи, суд дійшов висновку про те, що позивач мала повне право розраховувати на прийняття відповідачем декларації про відмову від іноземного громадянства, оскільки вона позбавлена можливості отримати документ про припинення громадянства російської федерації.

Однак відповідачем за результатом розгляду поданого позивачем супровідного листа та декларації про відмову від іноземного громадянства не було надано позивачу мотивованої відмови в прийнятті такої декларації, а лише надано роз`ясненні норм законодавства щодо процедури припинення іноземного громадянства, що свідчить про не здійснення відповідачем належного розгляду поданому позивачем супровідному листу та декларації.

Вказані обставини свідчать про наявність підстав для визнання протиправною відмови Управління державної міграційної служби у Черкаській області в прийнятті у ОСОБА_1 декларації про відмову від іноземного громадянства замість документа про припинення громадянства російської федерації.

В той же час враховуючи встановлення обставин не здійснення відповідачем належного розгляду поданих позивачем документів, належним способом захисту порушених прав позивача є зобов`язання Управління державної міграційної служби у Черкаській області повторно розглянути звернення позивача щодо прийому у неї декларації про відмову від іноземного громадянства замість документа про припинення громадянства російської федерації із врахуванням висновків суду у даній справі.

Аналогічний правовий висновок викладено у Постановах Другого апеляційного адміністративного суду від 17 жовтня 2022 року у справі № 520/15266/21 та Восьмого апеляційного адміністративного суду від 21.06.2023 у справі № 380/13527/22.

Відповідно до положень ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частинами 1, 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог.

Вирішуючи питання стосовно розподілу судових витрат, суд враховує таке.

Згідно з частиною 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Частиною 1 та 3 ст. 132 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, серед іншого, витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з положенням ч. 1 ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Відповідно до вимог п. 1 ч. 3 ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Положеннями ч. 4 ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно з ч. 5 ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до ч. 7 ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Судом з`ясовано, що позивачем на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу подано до суду такі документи: договір про надання правової допомоги адвокатом від 10 липня 2023 року, додаток № 1 до договору № 10/07/23-3, опис послуг, наданих адвокатом від 12 липня 2023 року, рахунок-фактура від 12 липня 2023 року № 12/07/23, ордер на надання правової допомоги від 12 липня 2023 року, свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю Серії ПТ № 2137 від 18 квітня 2018 року, квитанція АТ «Універсал Банк» від 13.07.2023 № 2339-М8СР-7Х4А-ХСЕ9, одержувач ФОП ОСОБА_3 , призначення платежу - оплата за послуги адвоката, згідно з рахунком № 12/07/23 на загальну суму 11 095,00 грн.

З наданих доказів видно, що гонорар адвоката за домовленістю сторін (клієнта та адвоката) становить 10 000,00 грн.

Водночас згідно з ч. 3 ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

З позиції суду розмір витрат на правову допомогу має бути співмірним зі складністю спору та виконаним адвокатом обсягом робіт; витраченим часом, ціною позову, значенням справи для сторони, в тому числі впливом на репутацію позивача, публічним інтересом до справи.

Відповідно до ч. 9 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Така позиція викладена Верховним Судом в постанові від 11.05.2018 у справі № 910/8443/17.

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з справ людини, як джерело права.

Частиною 2 ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

У справі "Est/West Alliance Limited" проти України" (заява № 19336/04; остаточне рішення 02.06.2014) Європейський суд із прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10 % від суми справедливої сатисфакції виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим.

При визначенні суми відшкодування суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг, що відповідає позиції Верховного Суду викладеній у постанові від 23.04.2019 у справі № 826/9047/16 (касаційне провадження № К/9901/5750/19).

Також суд зважає на характер та предмет позову, а саме незначну складність.

Таким чином, з врахуванням принципу співмірності та розумності судових витрат, пропорційності до розміру судового збору, виходячи з конкретних обставин справи та змісту виконаних послуг, розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, суд вважає за необхідне зменшити розмір судових витрат на професійну правничу допомогу до 5 000,00 грн.

Крім того, судом встановлено сплату позивачем судового збору у сумі 1 073,60 грн.

Отже, враховуючи задоволення судом позовних вимог, на користь позивача необхідно стягнути понесені позивачем судові витрати, які складаються зі сплати судового збору та витрат на професійну правничу допомогу адвоката в сумі 6 073,60 грн за рахунок бюджетних асигнувань Управління державної міграційної служби у Черкаській області.

Керуючись статтями 9, 14, 73-78, 90, 139, 143, 242-246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправною відмову Управління державної міграційної служби у Черкаській області прийняти у ОСОБА_1 декларацію про відмову від іноземного громадянства замість документа про припинення громадянства російської федерації.

Зобов`язати Управління державної міграційної служби у Черкаській області (бульвар Шевченка 117, м. Черкаси, 18002, ) повторно розглянути звернення ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) щодо прийняття у неї декларації про відмову від іноземного громадянства замість документа про припинення громадянства російської федерації, з урахуванням висновків суду.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Управління державної міграційної служби у Черкаській області (бульвар Шевченка 117, м. Черкаси, 18002, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) витрати зі сплати судового збору в сумі 1073 (одна тисяча сімдесят три) гривні 60 копійок та витрати на професійну правничу допомогу адвоката в сумі 5000 (п`ять тисяч) гривень 00 копійок.

Копію рішення направити учасникам справи.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, яка може бути подана до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. У разі застосування судом частини третьої статті 243 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя Сергій КУЛЬЧИЦЬКИЙ