Справа № 400/10099/23
Суддя: Шляхтицький О.І.
Дата ухвалення: 2023-09-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 вересня 2023 р.м. ОдесаСправа № 400/10099/23

Перша інстанція: суддя Устинов І. А.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Шляхтицького О.І.,

суддів: Домусчі С.Д., Семенюка Г.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Миколаївського окружного адміністративного суду від 15.08.2023 у справі № 400/10099/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Вознесенського районного територіального центра комплектування та соціальної підтримки, Військової частини НОМЕР_1 , треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про встановлення факту проживання однією родиною; визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з адміністративним позовом в якому просила:

- встановити факт, що ОСОБА_1 та загиблий військовослужбовець ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який загинув, захищаючи територіальну цілісність та незалежність України, проживали однією сім`єю як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу в період з 2016 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_1 являється дружиною загиблого.

- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 , яка полягає у відмові у виплаті ОСОБА_1 , належних їй виплат згідно з постановою Кабінету міністрів України від 28 лютого 2022 року №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та наказу Міністерства оборони України від 07.06.2018 року № 260 «Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам»;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 виплатити ОСОБА_1 , усі належні їй виплати згідно з постановою Кабінету міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та наказу Міністерства оборони України від 07.06.2018 року №260 «Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам»;

- визнати протиправною бездіяльність Вознесенського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки Миколаївської області, щодо відмови у підготовці та відправки до Міністерства Оборони України відповідних документів та заяви ОСОБА_1 про призначення одноразової грошової допомоги у розмірі та порядку передбаченому постановою Кабінету міністрів України від 28 лютого 2022 року №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану»;

- зобов`язати Вознесенський районний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки Миколаївської області підготувати та направити до Міністерства Оборони України відповідні документи та заяву ОСОБА_1 про призначення одноразової грошової допомоги у розмірі та порядку передбаченому постановою Кабінету міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану».

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ОСОБА_5 з 2016 року проживала однією сім`єю без реєстрації шлюбу з громадянином ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_1 , вели спільне господарство, мали спільний бюджет, фактично виконували права та обов`язки подружжя, тобто проживали однією сім`єю, як чоловік та жінка з 04.10.2016 по 23.09.2023.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 загинув в наслідок потрапляння ворожої ракети в будівлю, про що Інгульським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) складено актовий запис про смерть №2554 від 26.09.2022, що підтверджується свідоцтвом про смерть Серії НОМЕР_2 від 26 вересня 2022 року.

Також позивачка зазначає, що враховуючи що вона, та померлий ОСОБА_4 проживали разом однією сім`єю протягом останніх 6-ті років, то відповідно до ч. 2 ст. 1258, ст. 1264 Цивільного кодексу України вона є спадкоємицею четвертої черги за ОСОБА_4 та у неї з`явились підстави для подання документів для призначення пенсії (матеріальної допомоги), всіх належних виплат згідно Наказу Міністерства оборони України від 07.06.2018 №260 «Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам», Постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» і надання пільг згідно Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» в установленому законодавством порядку.

Крім того позивачка вказує, що в ході консультації з юристом їй стало відомо, що згідно постанови Кабінету міністрів України від 28 лютого 2022 року №168, вона має право на виплату грошової допомоги, яка розподіляється рівними частками на всіх отримувачів, передбачених у статті 16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

З метою отримання належних їй виплат, 19.12.2022 вона звернулась до командира військової частини НОМЕР_1 з заявою щодо виплати усіх належних мені виплат згідно чинного законодавства.

09.01.2023 позивачка отримала відповідь від командира військової частини НОМЕР_1 , в якої було вказано, що відсутні достатні підстави для сплати належних їй виплат, оскільки відсутні документи, які підтверджують її родинні стосунки з загиблим.

Також, з метою врегулювання досудового спору та отримання належних виплат, 23.05.2023 позивач звернулась до керівника Вознесенського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки Миколаївської області з заявою щодо виплати одноразової грошової допомоги у зв`язку з загибеллю ОСОБА_4

29.06.2023 позивачка отримала відповідь від начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 , в якому було вказано, що факт сімейних відносин засвідчується відповідними документами, що видаються органами реєстрації актів цивільного стану або відповідно до судових рішень. Таким чином відсутні підстави для подальшого направлення заяви для розгляду питання щодо можливості призначення мені одноразової грошової допомоги.

16.01.2023 ОСОБА_1 звернулася до Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області з заявою про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу (справа № 473/181/23).

27.02.2023 ухвалою суду заяву про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу було залишено без розгляду та роз`яснено про право на звернення з такою самою вимогою в порядку позовного провадження.

20.04.2023 позивачка знов звернулася до Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області в порядку позовного провадження з заявою, в якій просила встановити факт проживання однією сім`єю без шлюбу (справа № 473/1821/23). Ухвалою суду позивачці було відмовлено у відкритті провадження у справі про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу та роз`яснено право звернутися з відповідним позовом до суду адміністративної юрисдикції.

Вважаючи вищевказані відмови відповідачів протиправними позивачка звернулась до суду з даним адміністративним позовом.

Миколаївський окружний адміністративний суд ухвалою від 15.08.2023 у справі № 400/10099/23 відмовив ОСОБА_1 у відкритті провадження по справі.

Постановляючи вищевказану ухвалу суд першої інстанції виходив з того, що справи щодо встановлення фактів, що мають юридичне значення, розглядаються в порядку окремого провадження за правилами Цивільного процесуального кодексу України. Розгляд справ окремого провадження має свої особливості, які не властиві та не притаманні адміністративному судочинству.

Суд зазначив, що ч. 2 ст. 245 КАС України визначено перелік рішень, які може прийняти адміністративний суд у разі задоволення позову. Встановлення факту, що має юридичне значення, серед такого переліку відсутнє.

Щодо посилань позивачки на ухвали Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області про відмову у відкритті провадження у справах за її позовами у справах № 473/181/23, № 473/1821/23 суд зазначив, що висновки викладені в зазначених ухвалах не є обов`язковими для інших судів.

Окрім того, суд вважав необґрунтованими посилання позивачки на висновки Верховного Суду, які викладені в постанові від 22.03.2023 у справі № 290/289/22-ц, оскільки обставини та позовні вимоги у справах № 400/10099/23 та № 290/289/22-ц не є тотожними. Зразкова справа у подібних правовідносинах відсутня, як і рішення Великої Палати Верховного Суду з приводу юрисдикції подібних спорів.

З урахуванням викладеного, суд першої інстанції дійшов висновку, що даний спір має бути розглянутий за правилами цивільного судочинства.

Не погоджуючись з даним рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі вказує, що ухвала судом першої інстанції постановлена з порушенням норм процесуального права, неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків суду обставинам справи, недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими, у зв`язку з чим просить її скасувати, та зобов`язати суд першої інстанції прийняти позовну заяву до розгляду.

Апелянт, мотивуючи власну правову позицію, акцентує на таких обставинах і причинах незаконності і необґрунтованості оскаржуваного судового рішення:

- судом першої інстанції не враховано, що юрисдикцію даного позову було вирішено ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 23.04.2023 у справі № 473/1821/23, яка набрала законної сили, а відмова у відкритті провадження у справі обмежує право апелянтки на доступ до правосуддя.

Розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для її задоволення з огляду на таке.

Відповідно до частини 3 статті 3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

За приписами частин 1-3 статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справ.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Частиною другою цієї статті визначено, що юрисдикція адміністративних судів не поширюється на справи: 1) що віднесені до юрисдикції Конституційного Суду України; 2) що мають вирішуватися в порядку кримінального судочинства; 3) про накладення адміністративних стягнень, крім випадків, визначених цим Кодексом; 4) щодо відносин, які відповідно до закону, статуту (положення) громадського об`єднання, саморегулівної організації віднесені до його (її) внутрішньої діяльності або виключної компетенції, крім справ у спорах, визначених пунктами 9, 10 частини першої цієї статті.

За визначеннями, наведеними у статті 4 КАС України, адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір це спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи;

Пунктом 5 частини 1 статті 4 КАС України встановлено, що адміністративне судочинство діяльність адміністративних судів щодо розгляду і вирішення адміністративних справ у порядку, встановленому цим Кодексом.

Згідно з пунктом 7 частини 1 статті 4 КАС України, суб`єкт владних повноважень - орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Необхідною ознакою суб`єкта владних повноважень є здійснення ним публічно-владних управлінських функцій. Ці функції суб`єкт має виконувати саме в тих правовідносинах, у яких виник спір.

Згідно з частиною 1 статті 125 Конституції України судоустрій в Україні будується, зокрема, за принципом спеціалізації і визначається законом.

Колегія суддів звертає увагу, що спеціалізація є основним критерієм розподілу юрисдикцій і, власне, причиною створення судів різних юрисдикцій, бо нівелювання юрисдикційних критеріїв (у тому числі їх «змішування» в залежності від обставин конкретної справи, майнового стану особи, мети чи стадії її звернення до суду) призводить до розгляду однакових за своєю юридичною природою спорів різними судами, плутанини у визначенні належного суду, і, зрештою, - порушення принципів верховенства права і правової визначеності, що є прямим порушенням означеної вище норми Конституції України.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин (див. постанову від 03.07.2018 у справі № 826/27224/15).

Слід зазначити, що у статті 1 Цивільний процесуальний кодекс України визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства.

Статтею 2 ЦПК визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

За положеннями статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до статті 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: 1) наказного провадження; 2) позовного провадження (загального або спрощеного); 3) окремого провадження.

Частиною 7 статті 19 ЦПК передбачено, що окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Відповідно до статті 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про, зокрема, встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Главою 6 ЦПК врегульовано порядок розгляду судом справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Так, згідно пунктом 5 частини 1 статті 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу.

За правилами статті 316 ЦПК України заява фізичної особи про встановлення факту, що має юридичне значення, подається до суду за місцем її проживання.

Таким чином Цивільним процесуальним кодексом України прямо передбачено, що встановлення фактів, що мають юридичне значення, зокрема, факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу розглядається в порядку цивільної юрисдикції.

В свою чергу колегія суддів звертає увагу на те, що за положеннями статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

При цьому, згідно з частиною 2 цієї статті, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частини 1 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини, та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Аналіз зазначених положень КАС України свідчить про те, що до юрисдикції адміністративних судів належать, зокрема, саме спори фізичних чи юридичних осіб з суб`єктом владних повноважень - органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Тобто в ході розгляду справи судом адміністративної юрисдикції повинна бути надана правова оцінка саме рішенням, діям чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, прийнятих чи вчинених ним на виконання владних управлінських функцій та які, на думку позивача, порушують його права та законні інтереси.

Кодексом адміністративного судочинства України не передбачено повноважень адміністративних судів встановлювати будь-які факти, які породжують виникнення, зміну чи припинення в подальшому прав чи обов`язків заявника.

При цьому, на думку колегії суддів, встановлення певного факту, наприклад, як за обставин даної справи, факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, має передувати зверненню особи до уповноваженого органупро виплату соціальної допомоги, оскільки за інших обставин, мова про протиправність рішень, дій чи бездіяльності такої уповноваженої особи йти не може.

На користь наведеного висновку свідчить й те, що безпосередньо до повноважень відповідачів у даній справі самостійне встановлення таких фактів не віднесено, що виключає можливість перевірки судом адміністративної юрисдикції рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які б могли бути пов`язані із встановленням такого факту, на їх відповідність статті 2 КАС України.

В свою чергу, встановлення такого факту самим адміністративним судом свідчить про виникнення у позивача певних прав саме з моменту набрання судовим рішенням законної сили, що також виключає можливість допущення суб`єктом владних повноважень будь-яких порушень прав позивача до цього моменту.

Верховний Суд у постанові від 22.03.2023 у справі № 290/289/22-ц посилався на необхідність врахування правової мети звернення заявника до суду, яка полягає у підтвердженні її певного соціального статусу, який має правове значення виключно у публічно-правових відносинах, оскільки впливає на підтвердження та можливість реалізації прав у сфері соціального забезпечення.

Проте, на думку колегії суддів, за таких обставин може виникнути ситуація наявності двох різних судових рішень судів адміністративної та цивільної юрисдикцій, наприклад, у ситуації, коли позивач звернеться до цивільного суду для встановлення факту проживання однією сім`єю з метою прийняття спадщини загиблого чоловіка, а в адміністративний суд - з метою отримання належних соціальних виплат від держави. Не можна навіть виключати ситуацію, коли суд однієї інстанції ухвалить рішення про встановлення відповідного факту, а інший дійде протилежного висновку про необхідність відмови у задоволенні позову про встановлення такого факту через відсутність достатніх доказів, що є неприпустимим та створить виключну правову проблему.

Підсумовуючи наведене, апеляційний суд доходить висновку, що вимога про встановлення факту, який має юридичне значення не є публічно-правовим спором, не свідчить про те, що у спірних правовідносинах відповідач, як суб`єкт владних повноважень, здійснює владні управлінські функції.

Враховуючи зазначене, колегія суддів вважає, що вимоги позивачки про встановлення факту, що ОСОБА_1 та загиблий військовослужбовець ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який загинув, захищаючи територіальну цілісність та незалежність України, проживали однією сім`єю як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу в період з 2016 року по 23.09.2022 року, та ОСОБА_1 являється дружиною загиблого, не належать до юрисдикції адміністративних судів, та мають вирішуватись в порядку цивільного судочинства, як було вірно встановлено судом першої інстанції.

Однак колегія суддів при вирішенні даної справи, враховує обставини, які на думку суду, мають суттєве значення.

Так, звертаючись з позовом до суду першої інстанції, ОСОБА_1 вказувала на те, що до звернення до адміністративного суду вона зверталась до Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області з заявою про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу (справа № 473/181/23).

Як встановлено апеляційним судом, з даних Єдиного державного реєстру судових рішень, ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 27.02.2023 у справі № 473/181/23 вказану заяву ОСОБА_1 , подану в порядку окремого провадження, було залишено без розгляду та роз`яснено заявниці право на звернення з такою самою вимогою в порядку позовного провадження.

Відповідно до даних ЄДРСР зазначена ухвала набрала законної сили 15.03.2023.

Також позивачка зазначає що, в подальшому вона звернулась до Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області в порядку позовного провадження з заявою, в якій просила встановити факт проживання однією сім`єю без шлюбу ОСОБА_1 з ОСОБА_4 (справа № 473/1821/23).

Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 20.04.2023 у справі № 473/1821/23 відмовлено у відкритті провадження у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи Військова частина НОМЕР_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу.

Роз`яснено ОСОБА_1 її право звернутися з відповідним позовом до суду адміністративної юрисдикції.

Відповідно до даних ЄДРСР зазначена ухвала набрала законної сили 08.05.2023.

Таким чином, до моменту звернення позивачки до Миколаївського окружного адміністративного суду із позовом до Вознесенського районного територіального центра комплектування та соціальної підтримки, Військової частини НОМЕР_1 , треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в якому вона, серед іншого, просила встановити факт її проживання однією сім`єю з ОСОБА_4 без реєстрації шлюбу, позивач вже зверталась до суду в порядку цивільного судочинства із аналогічними вимогами про встановлення факту, що має юридичне значення, однак, судом цивільної юрисдикції фактично було відмовлено у розгляді такої заяви.

Відповідно до частин першої-третьої статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди; делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються; юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір; у передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Колегія суддів звертає увагу на те, що пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Верховний Суд у своїх постановах вказував на те, що згідно із статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. При визначенні місця рішень Європейського суду з прав людини (надалі - ЄСПЛ) в системі джерел вбачається доцільним підтримати загальновизнаний підхід стосовно того, що за своєю правовою природою рішення ЄСПЛ є актами тлумачення Конвенції, а отже, як і прямі норми Конвенції та протоколів до неї, мають переважне застосування, порівняно із нормами національного законодавства, відповідно до положень частини 2 статті 3 КАС України.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть шкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (див. mutatismutandis рішення у справі Перетяка та Шереметьев проти України (Peretyaka And Sheremetyev v. Ukraine) від 21 грудня 2010 року, заяви № 17160/06 та № 35548/06, § 33).

Так, у справі Delcourt v. Belgium Суд зазначив, що «у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало б меті та призначенню цього положення».

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що «стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права».

За практикою Європейського суду з прав людини, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

Проблема спорів щодо підсудності (юрисдикції) розглядається у практиці ЄСПЛ через декілька правових категорій, які мають враховуватися судом у кожному конкретному випадку, а саме "принцип правової впевненості", "легітимні сподівання" та "правовий пуризм".

Зокрема, у п. 39 рішення ЄСПЛ у справі "Буланов та Купчик проти України" (заяви №№ 7714/06 та 23654/08) зазначено:

"Суд не вважає за необхідне за даних обставин досліджувати, чи мали Верховний Суд або Вищий адміністративний суд юрисдикцію вирішувати по суті скарги заявників. Важливо те, що заявники не отримали вирішення їхніх скарг, оскільки Вищий адміністративний суд відмовився слідувати ухвалам Верховного Суду, які визначили підсудність цих справ. Такі відмови не тільки позбавили заявників доступу до суду, але й поставили під сумнів авторитет судової влади. Отримавши остаточні ухвали Верховного Суду, який за конституційним статусом є найвищим судовим органом та який надає роз`яснення щодо застосування законодавства, заявники мали легітимні сподівання, що ці ухвали не могли бути піддані сумніву. У цьому контексті Суд зазначає, що стаття 6 Конвенції вимагає від держави передбачити процесуальні засоби для ефективного та швидкого вирішення спорів щодо підсудності справ (див. рішення щодо прийнятності "Лойен проти Франції" (Loyen v. France), N 46021/99, від 6 квітня 2000 року, та mutatis mutandis рішення у справі "Діду проти Румунії" (Didu v. Romania), N 34814/02, пункт 29, від 14 квітня 2009 року)".

У п.п. 38, 39 рішення ЄСПЛ у справі "Сутяжник проти Росії" (заява № 8269/02) зазначено:

"… Суд приймає той факт, що як принцип, правила юрисдикції слід дотримуватися. Однак, при певних обставинах цієї справи Суд не знаходить нагальної соціальної необхідності, яка могла б виправдати відступ від принципу правової визначеності. Рішення було скасовано швидше заради правового пуризму, ніж для того, щоб виправити важливу судову помилку. Зрештою, за даних обставинах справи скасування рішення від 17 червня 1999 року, залишеного в силі 18 жовтня 1999 року, була непропорційною мірою, і повага до принципу правової визначеності повинна була переважати. Отже, було допущено порушення статті 6 § 1 Конвенції"

У постанові від 13.02.2019 у справі № 826/6879/16 Верховний Суд вказав на те, що наявність попередніх судових рішень, в яких вирішено питання щодо юрисдикції, є обставиною, що повинна враховуватися судом.

Слід зазначити, що згідно зі статтею 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Як встановлено в ході апеляційного розгляду справи, ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 27.02.2023 у справі № 473/181/23 заяву ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, подану в порядку окремого провадження, було залишено без розгляду та роз`яснено заявниці право на звернення з такою самою вимогою в порядку позовного провадження.

Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 20.04.2023 у справі № 473/1821/23 відмовлено у відкритті провадження у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи Військова частина НОМЕР_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, у зв`язку з тим, що даний спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Вказані ухвали набрали законної сили, а отже є обов`язковими як для учасників справи, так і для всіх державних органів.

В даному випадку, виконуючи роз`яснення суду цивільної юрисдикції, позивач звернулась до Миколаївського окружного адміністративного суду з даним позовом в порядку адміністративного судочинства.

Однак, оскаржуваною ухвалою від 15.08.2023 суд першої інстанції відмовив у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Вознесенського районного територіального центра комплектування та соціальної підтримки, Військової частини НОМЕР_1 , треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про встановлення факту проживання однією родиною; визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії та роз`яснив право звернення до суду в порядку цивільного судочинства, тоді як фактично суд цивільної юрисдикції вже висловився з приводу цього питання у постановлених ухвалах від 27.02.2023 у справі № 473/181/23, від 20.04.2023 у справі № 473/1821/23 та дійшов висновку, що вказаний спір належить до розгляду судом адміністративної юрисдикції.

Отже, в даному випадку, по-перше, виникла конкуренція правових норм: з одного боку, щодо обов`язковості до виконання судового рішення, що набрало законної сили і, з іншого - щодо дотримання предметної юрисдикції.

У справі № 826/6879/16 Верховний Суд, зазначив, що суспільний інтерес, який полягає у тому, щоб справу розглядав «суд, встановлений законом», і суспільний інтерес, який полягає у тому, щоб суди виконували свої власні рішення і діяли послідовно, є важливими, рівнозначними і підлягають захисту.

Верховний Суд зазначив, що відповідно до п. 9 ч. 2 ст. 129 Конституції України обов`язковість судового рішення належить до основних засад судочинства. Відтак, застосування норми про обов`язковість скасування рішення суду, ухваленого з порушенням юрисдикції, яка міститься у абзаці 2 частини 1 статті 354 КАС України, не повинно призводити до порушення принципу обов`язковості судового рішення.

Відповідно до першого речення частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) «Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення».

Враховуючи назву Конвенції, її метою є захист прав саме людини. Тлумачення усіх її положень, зокрема і ст. 6, повинно відбуватися саме під цим кутом та в інтересах людини.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово встановлював порушення Україною через наявність юрисдикційних конфліктів між національними судами.

Так, наприклад, у рішенні від 17.01.2013 року у справі «Мосендз проти України» («Mosendz v. Ukraine», заява № 52013/08) ЄСПЛ визнав, що заявник був позбавлений ефективного національного засобу юридичного захисту, гарантованого статтею 13 Конвенції через наявність юрисдикційних конфліктів між цивільними й адміністративними судами (п. 116, 119, 122-125). В свою чергу у рішенні від 21.12.2017 року у справі «Шестопалова проти України» («Shestopalova v. Ukraine», заява № 55339/07) ЄСПЛ дійшов висновку, що заявниця була позбавлена права на доступ до суду всупереч пункту 1 статті 6 Конвенції, оскільки національні суди надавали їй суперечливі роз`яснення щодо юрисдикції, відповідно до якої позов заявниці мав розглядатися у судах України, а Вищий адміністративний суд України не виконав рішення Верховного Суду України щодо розгляду позову заявниці за правилами адміністративного судочинства (п. 13, 18-24)).

Право на справедливий суд, гарантоване статтею 6 Конвенції, є правом людини, якому кореспондує відповідний обов`язок держави. Складовою цього обов`язку є забезпечення незалежного, безстороннього суду, який створений та діє відповідно до закону. Саме держава повинна створити судову систему, яка здатна забезпечити право на справедливий суд.

Якщо держава запроваджує спеціалізовану судову систему, то недоліки цієї системи, зумовлені нечіткістю правового регулювання та несталою судовою практикою, не повинні мати негативних наслідків для людини.

Верховний Суд у постанові від 12 вересня 2019 року у справі №826/6879/16 вказував на те, що недотримання державою вимоги ч. 1 ст. 6 Конвенції щодо права на справедливий розгляд справи «судом, встановленим законом», не може тлумачитися як таке, що вимагає скасування судового рішення і закриття провадження у справі, якщо порушено імперативні вимоги закону щодо юрисдикції суду. Відтак, скасування судового рішення з мотивів порушення юрисдикції всупереч волі особи, яка була учасником провадження, не забезпечує право людини на справедливий суд. Цей висновок стає очевидним, якщо юрисдикційний спір попередньо було вирішено судом і сторони не скаржаться на вирішення справи неповноваженим судом.

З огляду на пріоритет прав людини та необхідність забезпечення їх ефективного захисту, Верховний Суд вважав, що перевагу слід надавати конституційному принципу обов`язковості судового рішення. Суспільний інтерес, що полягає у дотриманні судової юрисдикції, не може превалювати над інтересом забезпечення обов`язковості судового рішення.

Подібна ситуація, коли попередньо юрисдикційний спір було вирішено судом також була предметом розгляду Великої Палати Верховного Суду.

У постанові від 29.08.2018 у справі № 463/624/14-а Велика Палата звернула увагу на те, що апеляційний адміністративний суд скасував ухвалу місцевого суду про закриття провадження у цій справі та направив її до цього ж суду для продовження розгляду, вказавши на публічно-правовий характер спору. Відтак, враховуючи, що ця справа розглядається у судах з 2012 року, постановлення у ній апеляційним адміністративним судом ухвали про закриття провадження через те, що спірні правовідносини не мають ознак публічно-правового характеру, і спір необхідно розглядати за правилами цивільного судочинства, поставило під загрозу сутність гарантованого Конвенцією права позивача на доступ до суду та на ефективний засіб юридичного захисту. Велика Палата Верховного Суду вважала що непослідовність національного суду створила позивачеві перешкоди у реалізації права на судовий захист і з огляду на наведену вище аргументацію дійшла висновку, що цей спір має розглядатися за правилами адміністративного судочинства.

За обставин даної справи, юрисдикційний спір вже було вирішено (хоч, на думку колегії суддів, помилково) судовими рішеннями Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області (ухвали Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 27.02.2023 у справі № 473/181/23, від 20.04.2023 у справі № 473/1821/23).

Колегія суддів вважає, шо відмова позивачці у розгляді її вимог і судом адміністративної юрисдикції призведе до того, що її буде взагалі позбавлено права на вирішення її справи судом, права на справедливий суд, тобто фактично її буде обмежено у доступі до правосуддя, що є неприпустимим.

Вказані обставини не були враховані судом першої інстанції при постановленні оскаржуваної ухвали про відмову у відкритті провадження у справі.

Відповідно до статті 320 КАС України, підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції при постановленні ухвали від 15.08.2023 по справі № 400/10099/23, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, було неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, що призвело до її неправильного вирішення.

Відтак, відповідно до ч. 3 ст. 312, ст. 320 КАС України, - оскаржувана ухвала підлягає скасуванню, а справа направленню до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Відповідно до ст. 139 КАС України розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись ст. ст. 311, 312, 320, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Миколаївського окружного адміністративного суду від 15.08.2023 у справі № 400/10099/23 задовольнити.

Ухвалу Миколаївського окружного адміністративного суду від 15.08.2023 у справі № 400/10099/23 скасувати.

Направити справу № 400/10099/23 до Миколаївського окружного адміністративного суду для продовження розгляду.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач О.І. Шляхтицький
Судді С.Д. Домусчі Г.В. Семенюк