Справа № 420/7753/22
Суддя: Шляхтицький О.І.
Дата ухвалення: 2023-09-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 вересня 2023 р.м. ОдесаСправа № 420/7753/22

Перша інстанція: суддя Танцюра К.О.,

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Шляхтицького О.І.,

суддів: Домусчі С.Д., Семенюка Г.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 22.06.2023 у справі № 420/7753/22 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області щодо непроведення ОСОБА_1 перерахунку пенсії із 05.03.2019, виходячи із розміру його грошового забезпечення, зазначеного у довідці Одеського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки № ЮО98644 від 24.09.2021;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області провести з 01.04.2019 перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 виходячи із розміру його грошового забезпечення, зазначеного у довідці Одеського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки з урахуванням раніше проведених виплат.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 05.07.2022 по справі № 420/7753/22 задоволено адміністративний позов ОСОБА_1 . Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області щодо проведення ОСОБА_1 перерахунку пенсії із 05.03.2019, виходячи із розміру його грошового забезпечення, зазначеного у довідці Одеського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки № ЮО98644 від 24.09.2021. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області провести з 01.04.2019 перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 виходячи із розміру його грошового забезпечення, зазначеного у довідці Одеського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки № ЮО98644 від 24.09.2021, з урахуванням раніше проведених виплат; стягнуто з Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 992,40 грн.

26.08.2022 Одеським окружним адміністративним судом видано виконавчі листи у справі № 420/7753/22.

12.06.2023 до Одеського окружного адміністративного суду надійшла заява представника ОСОБА_1 про визнання протиправними дії, вчинені Головним управлінням Пенсійного фонду України в Одеській області на виконання рішення суду від 05.07.2022 у справі № 420/7753/22, в частині зменшення основного розміру пенсії ОСОБА_1 з 80% на 70% грошового забезпечення при її перерахунку з 01.04.2019.

В обґрунтування заяви зазначено, що відділом примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) 13.09.2022 року було відкрито виконавче провадження ВП № 69846767 про зобов`язання ГУ Пенсійного фонду України в Одеській області провести з 01.04.2019 перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 виходячи із розміру його грошового забезпечення, зазначеного у довідці Одеського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки № Ю098644 від 24.09.2021, з урахуванням раніше проведених виплат. Стан виконавчого провадження на 09.06.2023 - відкрито.

Представник позивача зазначила, що Головним управлінням Пенсійного фонду України в Одеській області рішення суду у 2022 році було виконано в частині проведення перерахунку, 12.09.2022 зроблено перерахунок ОСОБА_1 з 01.04.2019, виходячи із розміру його грошового забезпечення, зазначеного у довідці. При цьому, перерахунок пенсії від 12.09.2022, на порушення рішення Одеського окружного адміністративного суду від 01.06.2021 у справі № 420/6313/21 неправомірно зроблено знову виходячи з відсоткового значення основного розміру пенсії 70% сум грошового забезпечення, замість визначених судом 80%.

Також, представник позивача вказала, що вважає, що дії відповідача при перерахунку пенсії щодо зменшення проценту від грошового забезпечення при перерахунку від 12.09.2022 (з 01.04.2019) були протиправними, в межах шестимісячного строку, визначеного для звернення до адміністративного суду, 22.03.2023 позивачем було подано адміністративний позов про визнання протиправними дій Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, які виразились у зменшенні основного розміру пенсії ОСОБА_1 з 80% на 70% грошового забезпечення при її перерахунку з 01 квітня 2019 року; зобов`язання провести перерахунок з 01 квітня 2019 року, виходячи з відсоткового значення основного розміру пенсії 80% сум грошового забезпечення, та здійснити її виплату з урахуванням виплачених сум. Однак ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 28.03.2023 по справі № 420/5925/23 у відкритті провадження було відмовлено з підстави, що між сторонами у справі у цих спірних правовідносинах з одних і тих же підстав ухвалено рішення, яке набрало законної сили. Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 30.05.2023 вказана ухвала залишена без змін. З урахуванням викладеного представник позивача просила суд задовольнити заяву у повному обсязі.

Одеський окружний адміністративний суд ухвалою від 22.06.2023 у справі № 420/7753/22 у задоволенні заяви представника ОСОБА_1 у порядку ст.383 КАС України відмовив.

Постановляючи вищевказану ухвалу від 22.06.2023 суд першої інстанції виходив з того, що представником позивача до заяви не надано доказів того, що примусовий порядок виконання судового рішення не дав очікуваного результату, з урахуванням не завершення виконавчого провадження.

Тобто, позивачем не зазначено та не надано беззаперечних доказів, які підтверджують необхідність станом на теперішній час, для визнання протиправними дій щодо виконання рішення суду.

Не погоджуючись з даним рішенням суду першої інстанції, представник позивача подала апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі вказує, що ухвала судом першої інстанції постановлена з порушенням норм процесуального права, неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків суду обставинам справи, недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими, у зв`язку з чим просить її скасувати, та ухвалити нову постанову, якою заяву позивача від 12.06.2023 в порядку ст. 383 КАС України задовольнити.

Апелянт, мотивуючи власну правову позицію, акцентує на таких обставинах і причинах незаконності і необґрунтованості оскаржуваного судового рішення:

- судом першої інстанції не враховано, що заявником надано належні докази того, що при виконанні рішення суду від 05.07.2022 у справі № 420/7753/22 відповідачем було допущено протиправні дії, а саме порушено рішення Одеського окружного адміністративного суду від 01.06.2021 у справі № 420/6313/21.

Розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

За приписами ч. ч. 1-3 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справ.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України; судове рішення є обов`язковим до виконання; держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку; контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Колегія суддів звертає увагу, що Верховним Судом уже сформована судова практика щодо застосування цих положень Основного Закону України, зокрема, у постановах від 14.08.2018 у справі № 826/4174/16, від 18.10.2018 у справі № 802/2135/17-а, від 22.01.2019 у справі № 813/142/16, від 11.11.2020 у справі № 191/1169/16-а (2-а/191/7/17), від 18.05.2022 у справі № 140/279/21, від 01.06.2022 у справі №640/25836/20 та від 27.07.2022 у справі № 540/606/20.

Конституційний Суд України зазначив, що складовою права кожного на судовий захист є обов`язковість виконання судового рішення (абзац третій пункту 2.1 мотивувальної частини Рішення від 26.06.2013 № 5-рп/2013). Це право охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13.12.2012 № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25.04.2012 № 11-рп/2012).

Також, Конституційний Суд України у Рішенні від 26.06.2013 взяв до уваги практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), який, зокрема, у пункті 43 рішення у справі «Шмалько проти України» (заява № 60750/00, від 20 липня 2004 року) вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду.

Крім того, у Рішенні від 15.05.2019 № 2-р(II)/2019 Конституційний Суд України з посиланням на практику ЄСПЛ підкреслив, що визначене статтею 6 Конвенції право на суд було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне обов`язкове судове рішення не виконувалося на шкоду одній зі сторін; і саме на державу покладено позитивний обов`язок створити систему виконання судових рішень, яка була б ефективною як у теорії, так і на практиці, і гарантувала б їх виконання без неналежних затримок; ефективний доступ до суду включає право на те, щоб рішення суду було виконане без невиправданих затримок; держава та її державні органи відповідальні за повне та своєчасне виконання судових рішень, які постановлені проти них (пункт 84 рішення у справі «Валерій Фуклєв проти України» від 07.06.2005 року, заява № 6318/03; пункт 43 рішення у справі «Шмалько проти України» від 20.07.2004, заява № 60750/00; пункти 46, 51, 54 рішення у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» від 15.10.2009, заява № 40450/04; пункт 64 рішення у справі «Apostol v. Georgia» від 28.11.2006, заява № 30779/04).

На підставі аналізу статей 3, 8, частин першої та другої статті 55, частин першої та другої статті 129-1 Конституції України в системному взаємозв`язку Конституційний Суд України в пункті 2.1 мотивувальної частини Рішення від 15.05.2019 № 2-р(II)/2019 констатував, що обов`язкове виконання судового рішення є необхідною умовою реалізації конституційного права кожного на судовий захист, тому держава не може ухилятися від виконання свого позитивного обов`язку щодо забезпечення виконання судового рішення задля реального захисту та відновлення захищених судом прав і свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави. Позитивний обов`язок держави щодо забезпечення виконання судового рішення передбачає створення належних національних організаційно-правових механізмів реалізації права на виконання судового рішення, здатних гарантувати здійснення цього права та обов`язковість судових рішень, які набрали законної сили, що неможливо без їх повного та своєчасного виконання.

Відповідно до статті 14 КАС України судове рішення, яким закінчується розгляд справи в адміністративному суді, ухвалюється іменем України.

Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їхніми посадовими та службовими особами, фізичними та юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, установлену законом.

Аналогічні положення містяться у статті 370 КАС України, відповідно до якої судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Отже, обов`язковість виконання судового рішення є важливою складовою права особи на справедливий суд, що гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та однією з основних засад судочинства, визначених статтею 129-1 Конституції України, а також статтями 14 та 370 КАС України.

Зазначені висновки узгоджуються із правовою позицією Верховного Суду, висловленою у постановах від 23.04.2020 у справі № 560/523/19, від 01.02.2022 у справі № 420/177/20 та від 18.05.2022 у справа № 140/279/21.

Подібний підхід був застосований Верховним Судом у постанові від 26.01.2021 у справі № 611/26/17, у якій Суд зазначив, що обов`язковість судового рішення є важливою складовою права особи на справедливий суд, що гарантовано статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та однією з основних засад судочинства, визначених статтями 129, 129-1 Конституції України, статтями 2, 14, 370 КАС України та статтею 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів». Обов`язковість судового рішення означає, що таке рішення буде виконано своєчасно (у розумні строки), належним чином (у спосіб, визначений судом) та у повному обсязі (у точній відповідності до приписів мотивувальної та резолютивної частин рішення).

Також колегія суддів зазначає, що в адміністративному судочинстві обов`язковість виконання судового рішення має особливо важливе значення, оскільки, виходячи із завдань адміністративного судочинства щодо ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, судовий захист може вважатися ефективним лише за умови своєчасного та належного виконання судового рішення, зазвичай, боржником в якому є держава в особі її компетентних органів, а тому адміністративні суди, які, здійснюючи судовий контроль та застосовуючи інші пов`язані процесуальні засоби, повинні максимально сприяти реалізації конституційної засади обов`язковості судового рішення.

Зазначені висновки Суду узгоджуються із позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 01.02.2022 у справі № 420/177/20 та ухвалах від 26.01.2021 у справі №611/26/17, від 07.02.2022 у справі № 200/3958/19-а.

Окрім того, невиконання судового рішення, яке набуло законної сили, або надання йому переоцінки суперечить принципу верховенства права, складовою якого є принцип правової визначеності; суд, за загальним правилом, не повинен брати до уваги посилання сторони у справі в обґрунтування своєї позиції на фактичні обставини, виникнення яких стало наслідком невиконання такою стороною судового рішення, що набуло законної сили.

Аналогічний висновок сформульований Верховним Судом, зокрема, у постановах від 18.10.2018 у справі № 638/643/17, від 18.04.2019 у справі № 808/2291/16, від 21.11.2019 у справі № 344/8720/16-а, від 29.11.2019 у справі № 805/5043/15-а, від 20.02.2020 у справі № 15/6834/15, від 18.02.2022 у справі № 520/3601/19 та від 01.06.2022 у справі № 640/25836/20.

Відповідно до статті 372 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання. Примусове виконання судових рішень в адміністративних справах здійснюється в порядку, встановленому Законом.

Згідно із положеннями частини першої статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 № 1404-VIII (далі - Закон № 1404-VIII) виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження, та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

У частині першій статті 11 Закону № 1404-VIII йдеться про те, що державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до вимог статті 383 КАС України особа-позивач на користь якої ухвалено постанову суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такої постанови суду або порушення прав позивача, підтверджених такою постановою суду.

Отже, процесуальним законом встановлено порядок виконання судових рішень в адміністративних справах та визначено певну послідовність дій, які необхідно вчинити для того, щоб зобов`язати відповідача належним чином виконати рішення суду.

Ця стаття є останньою в розділі IV КАС України «Процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень в адміністративних справах» і містить чіткі вимоги до такої заяви, строк звернення, порядок її розгляду та наслідки невідповідності вимогам заяви.

Зі змісту цієї статті випливає, що як крайній захід для захисту прав особи позивача, на користь якої ухвалене рішення суду, закон встановив можливість звернення до суду з відповідною заявою.

Перед тим як подати таку заяву, стягувач має використати всі можливі засоби для виконання судового рішення. Зокрема, наявність рішення суду, яке набрало законної сили, зобов`язує суб`єкта владних повноважень здійснити його виконання. У випадку, коли боржник добровільно не виконує рішення суду, стягувач має вчинити дії для виконання рішення суду в примусовому порядку відповідно до вимог Закону № 1404-VIII, і тільки після того, як стягувач використав усі можливості для примусового виконання рішення суду, а воно залишається не виконаним, тоді в такої особи виникає право звернутися до суду із заявою в порядку статті 383 КАС України.

Аналогічна правова позиція викладена у постанова Великої Палати Верховного Суду від 27.10.2022 у справі № 9901/496/21.

Колегією суддів з матеріалів справи встановлено, що представником позивача до заяви від 12.06.2023, поданої в порядку ст. 383 КАС, додано відомості щодо виконавчого провадження у справі № 420/7753/22, зокрема: копію заяви про відкриття виконавчого провадження за виконавчим листом у справі № 420/7753/22, копію виконавчого листа у справі № 420/7753/22, а також відомості щодо стану виконавчого провадження (а.с. 99-102).

Відповідно до даних Автоматизованої системи виконавчого провадження відділом примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) відкрито виконавче провадження № 6607564 з виконання виконавчого листа у справі №420/7753/22.

Таким чином, на момент розгляду справи виконавчий лист по справі 420/7753/22 знаходиться на виконанні у Відділі примусового виконання рішень.

Водночас представником позивача до матеріалів справи не долучено доказів щодо здійснення заходів примусового виконання рішення в рамках виконавчого провадження, а також доказів того, що такі заходи були неефективні та не забезпечили виконанню рішення суду.

Наведене свідчить про те, що позивачем не використано усі можливості для примусового виконання рішення суду.

За таких обставин, на думку колегії суддів, суд першої інстанції правильно дійшов висновку, що заява представника ОСОБА_1 , подана в порядку ст.383 КАС України, задоволенню не підлягає.

Відтак, доводи апеляційної скарги, яким була дана оцінка в мотивувальній частині постанови, ґрунтуються на суб`єктивній оцінці фактичних обставин справи та доказів. Зазначені доводи не містять посилань на конкретні обставини чи факти або на нові докази, які б давали підстави для скасування ухвали суду першої інстанції.

З огляду на вищевикладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, ухвалу суду постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для її скасування не вбачається.

Згідно з ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 308, 309, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 22.06.2023 у справі № 420/7753/22 залишити без задоволення.

Ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 22.06.2023 у справі № 420/7753/22 залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач О.І. Шляхтицький
Судді С.Д. Домусчі Г.В. Семенюк