Справа № 640/1987/20
Суддя: Бєлова Людмила Василівна
Дата ухвалення: 2023-09-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/1987/20 Суддя (судді) першої інстанції: Чудак О.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 вересня 2023 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого: Бєлової Л.В.

суддів: Аліменка В.О., Безименної Н.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження у місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 листопада 2022 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2020 року позивач, ОСОБА_1 , звернувся до суду першої інстанції з позовом, у якому просив:

- визнати протиправним та скасувати наказ Генеральної прокуратури України від 21.12.2019 № 2093ц про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника відділу екстрадиції управління правової допомоги та екстрадиції Департаменту міжнародно-правового співробітництва Генеральної прокуратури України та органів прокуратури на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» з 24.12.2019;

- поновити ОСОБА_1 на відповідній посаді в органі прокуратури України з 25.12.2019;

- стягнути з Генеральної прокуратури України (Офісу Генерального прокурора України) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 25.12.2019 по дату винесення судового рішення.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 листопада 2022 року підстави пропуску ОСОБА_1 строку звернення до суду про оскарження рішення Другої кадрової комісії від 06.12.2019 №14 визнано неповажними. Клопотання представника відповідача задоволено. Заяву ОСОБА_1 про уточнення позовних вимог в адміністративній справі за його позовом до Офісу Генерального прокурора про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - залишено без розгляду.

Не погоджуючись з такою ухвалою суду, позивачем подано апеляційну скаргу, у якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити клопотання ОСОБА_1 від 26 листопада 2022 року про визнання поважними причин пропуску процесуального строку для оскарження рішення Другої кадрової комісії від 06.12.2019 року № 14 про неуспішне проходження прокурором ОСОБА_1 атестації та поновити пропущений процесуальний строк.

Апелянт вказує, що наказом Генеральної прокуратури України від 21.12.2019 № 2093ц його було звільнено з посади, наказ вручено під розписку 23.12.2019, на запитання позивача, чи це всі наявні документи, які мають видати у зв`язку зі звільненням, відповідь була, що ніяких інших документів видавати немає. Також апелянт вказує, що у відзиві відповідача були відсутні будь-які посилання на те, що 06.12.2019 року Другою кадровою комісією було ухвалено документ саме у формі рішення про неуспішне проходження атестації позивачем та його номер, тому фразу з відзиву про те, що «другою кадровою комісією…з`ясовано обставини, які свідчать про невідповідність позивача вимогам професійної компетентності», позивач тлумачив як опис підстав, які були покладені в основу наказу про звільнення.

Апелянт вказує, що про те, що існує оформлене саме як рішення засідання кадрової комісії за грудень 2019 року щодо позивача, останньому стало відомо лише у квітні 2021 року. Копію вказаного рішення та інших додаткових матеріалів було отримано позивачем у відповідь на його запит від 13.04.2021.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 17 квітня 2023 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 листопада 2022 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та призначено до розгляду в порядку письмового провадження.

10 січня та 07 квітня 2023 року до Шостого апеляційного адміністративного суду надійшов відзив Офісу Генерального прокурора, в якому відповідач підтримує правову позицію суду першої інстанції та просить залишити оскаржувану ухвалу без змін, зазначаючи, що, по-перше, поданою заявою позивач фактично змінив предмет та підстави позову, по-друге, позивачем пропущено строк звернення до суду із позовною вимогою про оскарження рішення кадрової комісії, а поважних причин пропуску останнього не вказано.

Відповідно до статті 311 КАС України справа розглядається в порядку письмового провадження.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 28 січня 2020 року до Окружного адміністративного суду міста Києва надійшов позов ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позивачем було заявлено наступні позовні вимоги:

- визнати протиправним та скасувати наказ Генеральної прокуратури України від 21.12.2019 № 2093ц про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника відділу екстрадиції управління правової допомоги та екстрадиції Департаменту міжнародно-правового співробітництва Генеральної прокуратури України та органів прокуратури на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» з 24.12.2019;

- поновити ОСОБА_1 на відповідній посаді в органі прокуратури України з 25.12.2019;

- стягнути з Генеральної прокуратури України (Офісу Генерального прокурора України) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 25.12.2019 по дату винесення судового рішення.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 лютого 2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення та виклику учасників справи.

06 березня 2020 року до Окружного адміністративного суду міста Києва надійшов відзив Офісу Генерального прокурора на позовну заяву ОСОБА_1 .

17 травня 2020 року до Окружного адміністративного суду міста Києва надійшла відповідь позивача на відзив на позовну заяву.

22 квітня 2021 року до Окружного адміністративного суду міста Києва надійшла заява про уточнення позовних вимог, в якій позивач просив позовну вимогу:

«Визнати протиправним та скасувати наказ Генеральної прокуратури України від 21.12.2019 № 2093ц про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника відділу екстрадиції управління правової допомоги та екстрадиції Департаменту міжнародно-правового співробітництва Генеральної прокуратури України та органів прокуратури на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» з 24.12.2019»

прийняти до судового розгляду як уточнену у наступній редакції, а саме:

«Визнати протиправним та скасувати рішення Другої кадрової комісії від 06.12.2019 № 14 про неуспішне проходження прокурором ОСОБА_1 атестації, визнати протиправним та скасувати наказ Генеральної прокуратури України від 21.12.2019 № 2093ц про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника відділу екстрадиції управління правової допомоги та екстрадиції Департаменту міжнародно-правового співробітництва Генеральної прокуратури України та органів прокуратури на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» з 24.12.2019».

В подальшому, ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з клопотанням від 26.11.2022 року про поновлення пропущеного процесуального строку, в якому просив визнати поважними причини пропуску процесуального строку для оскарження рішення Другої кадрової комісії від 06.12.2019 № 14 про неуспішне проходження прокурором ОСОБА_1 атестації та поновити пропущений процесуальний строк, а також додаткові пояснення до позовної заяви та заяви про уточнення позовних вимог.

30 листопада 2022 року до Окружного адміністративного суду міста Києва надійшло клопотання Офісу Генерального прокурора, в якому відповідач просив заяву ОСОБА_1 про уточнення позовних вимог залишити без розгляду.

прогулу, починаючи з 25.12.2019 по дату винесення судового рішення.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 листопада 2022 року підстави пропуску ОСОБА_1 строку звернення до суду про оскарження рішення Другої кадрової комісії від 06.12.2019 №14 визнано неповажними. Клопотання представника відповідача задоволено. Заяву ОСОБА_1 про уточнення позовних вимог в адміністративній справі за його позовом до Офісу Генерального прокурора про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - залишено без розгляду.

Залишаючи заяву про уточнення позовних вимог без розгляду, суд першої інстанції зазначив, що погоджується із встановленою обставиною неотримання ОСОБА_1 рішення Другої кадрової комісії про неуспішне проходження атестації. Разом з тим, виходить з того, що позивач був обізнаний з наявністю самого рішення, та власне тим, що рішення і стало підставою його звільнення з органів прокуратури. Тобто, в судовому він засіданні підтвердив, що на співбесіді, після поставлених питань та проведеного комісією голосування йому оголошено про прийняте рішення про неуспішне проходження атестації, а в подальшому, він отримав наказ про звільнення з посади начальника відділу екстрадиції управління правової допомоги та екстрадиції Департаменту міжнародно-правового співробітництва Генеральної прокуратури України на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України "Про прокуратуру" з 24.12.2019.

Суд першої інстанції вказав, що будучи запрошеним на проголошення ухваленого комісією рішення про результати його атестації, розуміючи можливість прийняття комісією лише одного з двох рішень, та власне будучи звільненим з органів прокуратури на підставі рішення комісії, на думку суду, позивач на підставі наведених правових норм повинен був дізнатися про порушення своїх прав ще у 2019 році.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Приписи абз. 1 ч. 2 ст. 122 КАС України визначають, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 5 с. 122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Отже, процесуальний закон, включає в себе спеціальну норму щодо строків звернення особи до адміністративного суду у справах щодо звільнення з публічної служби. Такі строки складають один місяць, який розпочинає свій відлік з моменту, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

У свою чергу, згідно ч. ч. 3, 4 ст. 123 КАС України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Отже, підставою для залишення позовної заяви без розгляду відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 240 КАС України є незаявлення позивачем про поновлення пропущеного строку після відкриття провадження у справі, або якщо підстави, вказані у заяві, є неповажними, або висновки про поважність пропуску строку були передчасними та відсутні інші підстави для поновлення процесуального строку.

Як вбачається з матеріалів справи, 28 січня 2020 року до Окружного адміністративного суду міста Києва надійшов позов ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, в якому позивачем було заявлено наступні позовні вимоги:

- визнати протиправним та скасувати наказ Генеральної прокуратури України від 21.12.2019 № 2093ц про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника відділу екстрадиції управління правової допомоги та екстрадиції Департаменту міжнародно-правового співробітництва Генеральної прокуратури України та органів прокуратури на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» з 24.12.2019;

- поновити ОСОБА_1 на відповідній посаді в органі прокуратури України з 25.12.2019;

- стягнути з Генеральної прокуратури України (Офісу Генерального прокурора України) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 25.12.2019 по дату винесення судового рішення.

Таким чином, у позовній заяві, за якою в подальшому було відкрито провадження у цій справі, предметом оскарження було заявлено виключно наказ Генеральної прокуратури України від 21.12.2019 № 2093ц про звільнення ОСОБА_1 .

В подальшому, 22 квітня 2021 року до Окружного адміністративного суду міста Києва надійшла заява про уточнення позовних вимог, в якій позивач просив позовну вимогу:

«Визнати протиправним та скасувати наказ Генеральної прокуратури України від 21.12.2019 № 2093ц про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника відділу екстрадиції управління правової допомоги та екстрадиції Департаменту міжнародно-правового співробітництва Генеральної прокуратури України та органів прокуратури на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» з 24.12.2019»

прийняти до судового розгляду як уточнену у наступній редакції, а саме:

«Визнати протиправним та скасувати рішення Другої кадрової комісії від 06.12.2019 № 14 про неуспішне проходження прокурором ОСОБА_1 атестації, визнати протиправним та скасувати наказ Генеральної прокуратури України від 21.12.2019 № 2093ц про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника відділу екстрадиції управління правової допомоги та екстрадиції Департаменту міжнародно-правового співробітництва Генеральної прокуратури України та органів прокуратури на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» з 24.12.2019».

Таким чином, в поданій 22 квітня 2021 року заяві про уточнення позовних вимог, позивач фактично додав ще одну позовну вимогу про оскарження не лише наказу Генеральної прокуратури України від 21.12.2019 № 2093ц про звільнення ОСОБА_1 , як це було заявлено в позові, а й рішення Другої кадрової комісії від 06.12.2019 № 14 про неуспішне проходження атестації.

Разом з тим, апеляційний суд зазначає, що рішення Другої кадрової комісії № 14 про неуспішне проходження прокурором ОСОБА_1 атестації датоване 06.12.2019, наказ про звільнення датований 21.12.2019, з наказом про звільнення позивач ознайомився 23.12.2019, відтак, позивачем пропущено місячний строк звернення до адміністративного суду з позовною вимогою щодо оскарження рішення Другої кадрової комісії від 06.12.2019 № 14 про неуспішне проходження прокурором ОСОБА_1 атестації.

У постанові Верховного Суду від 21.02.2020 у справі №340/1019/19 підкреслено, що при вирішенні питання щодо дотримання строку звернення до адміністративного суду необхідно чітко диференціювати поняття дізнався та повинен був дізнатись.

Так, під поняттям дізнався необхідно розуміти конкретний час, момент, факт настання обізнаності особи щодо порушених її прав, свобод та інтересів. Суд вважає, що особа може дізнатися, що її права порушені, зокрема, при отриманні від органу, що здійснює виплату одноразової грошової допомоги відповіді (листа-відповіді, листа-роз`яснення) на надісланий запит щодо розміру допомоги, нормативно-правових документів, на підставі яких був здійснений саме такий розрахунок допомоги.

Поняття повинен був дізнатися необхідно розуміти як неможливість незнання, високу вірогідність, можливість дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа має можливість дізнатися про порушення своїх прав, якщо їй відомо про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і у неї відсутні перешкоди для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені.

Так, суд першої інстанції вірно погодився з доводами позивача про те, що встановленою є обставина неотримання ОСОБА_1 рішення Другої кадрової комісії від 06.12.2019 № 14 про неуспішне проходження атестації, оскільки матеріали справи не містять письмового підтвердження отримання та/або ознайомлення позивача із вказаним рішенням.

Разом з тим, вирішуючи питання щодо моменту, коли позивач міг та повинен був дізнатись про рішення Другої кадрової комісії від 06.12.2019 № 14 про неуспішне проходження атестації, апеляційний суд зазначає наступне.

Першочергово, апеляційний суд зауважує, що позивач, як особа, якою було подано за відповідною формою до Генерального прокурора заяву про переведення до Офісу Генерального прокурора та про намір у зв`язку з цим пройти атестацію, усвідомлював наслідки прийняття кадровою комісією рішення про неуспішне проходження атестації та був ознайомлений з приписами «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України від 19.09.2019 №113-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури», які передбачають, що кадрові комісії за результатами атестації прокурора ухвалюють одне із таких рішень: рішення про успішне проходження прокурором атестації або рішення про неуспішне проходження прокурором атестації, а також те, що непроходження відповідного етапу атестації є підставою для ухвалення кадровою комісією рішення про її неуспішне проходження прокурором.

Відтак, колегія суддів погоджуєься з висновками суду першої інстанції про те, що будучи запрошеним на проголошення ухваленого комісією рішення про результати його атестації, розуміючи можливість прийняття комісією лише одного з двох рішень, та власне будучи звільненим з органів прокуратури на підставі рішення комісії, позивач на підставі наведених правових норм повинен був дізнатися про порушення своїх прав ще у 2019 році.

При цьому, позивач не був позбавлений можливості при ознайомленні з наказом про звільнення звернутись до відповідача щодо отримання копії рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації, та/або разом з поданням позовної заяви звернутись з клопотанням про витребування вказаного рішення.

Крім зазначеного вище, 06 березня 2020 року до Окружного адміністративного суду міста Києва надійшов відзив Офісу Генерального прокурора на позовну заяву ОСОБА_1 , до якого було додано, зокрема, докази направлення копії відзиву позивачу (т.1 а.с. 59). Отримання відзиву позивачем 07 березня 2020 року підтверджується самим ОСОБА_1 у поданій в подальшому відповіді на відзив (т. 2 а.с. 119).

Колегія суддів звертає увагу, що у відзиві Офісу Генерального прокурора було зазначено наступне, зокрема:

«…Другою кадровою комісією, відповідно до пунктів 13, 17 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону, пункту 6 розділу І, пункту 16 розділу IV Порядку проходження прокурорами атестації, з`ясовано обставини, які свідчать про невідповідність позивача вимогам професійної компетентності…

…З огляду на викладене, за результатами співбесіди Другою кадровою комісією прийнято рішення № 14 про неуспішне проходження позивачем атестації, яке стало підставою для прийняття Генеральним прокурором наказу від 21.12.2019 № 2093ц.» (т. 1 а.с. 47-48).

Таким чином, у відзиві Офісу Генерального прокурора, який було отримано ОСОБА_1 ще в березні 2020 року, було чітко вказано, що підставою для винесення оскаржуваного наказу Генеральної прокуратури України від 21.12.2019 № 2093ц про звільнення ОСОБА_1 стало рішення Другої кадрової комісії № 14 про неуспішне проходження атестації.

Вищевикладеним підтверджується обізнаність позивача від дати отримання відзиву Офісу Генерального прокурора на позовну заяву у березні 2020 року про підстави прийняття оскаржуваного наказу про звільнення, а саме рішення Другої кадрової комісії № 14 про неуспішне проходження атестації.

Колегія суддів відхиляє доводи апелянта про те, що про існування рішення Другої кадрової комісії від 06.12.2019 № 14 про неуспішне проходження атестації позивач дізнався лише у квітні 2021 року, отримавши його копію у відповідь на запит від 13.04.2021, оскільки навіть зі змісту запиту вбачається, що позивач, подаючи останній, вже був обізнаний з наявністю відповідного рішення та його реквізитами, оскільки самостійно вказував, що «…підставою для звільнення мене з посади стало рішення кадрової комісії № 2 від 06.12.2019…».

Колегія суддів враховує, що причини пропуску строку є поважними, якщо обставини, які зумовили такі причини, є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що оскаржує судове рішення, та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належними доказами.

В контексті спірних правовідносин, колегія суддів зазначає, що позивач, як прокурор, що подав заяву про намір проходження атестації, будучи обізнаним як з порядком проходження атестації, так і в подальшому з відзивом відповідача, де чітко зазначено про підставу прийняття наказу про звільнення, не був позбавлений можливості своєчасно звернутись з вимогою про оскарження рішення кадрової комісії, однак реалізував таке право на звернення більш ніж через рік.

При цьому, доводи апелянта про те, що на запитання позивача при отриманні наказу про звільнення, чи це всі наявні документи, які мають видати у зв`язку зі звільненням, відповідь була, що ніяких інших документів видавати немає, а також те, що посилання відповідача у відзиві позивач тлумачив як опис підстав, які були покладені в основу наказу про звільнення, є виключно суб`єктивними та не пов`язані з реальними істотними перешкодами для своєчасної реалізації процесуальних прав.

У рішенні від 21.02.1975 року у справі «Голдер проти Великої Британії» Європейський суд з прав людини закріпив правило, що пункт 1 статті 6 Конвенції стосується невід`ємного права особи на доступ до суду. Прямим порушенням права на доступ до суду є необхідність отримання спеціальних дозволів на звернення до суду.

Таким чином, як зазначив Конституційний Суд України у рішенні від 13.12.2011 року №17-рп/2011 у практиці Європейського суду з прав людини право на звернення до суду також пов`язується лише з волевиявленням особи. За змістом частини п`ятої статті 6 КАС України особа може відмовитися від реалізації права на звернення до суду, однак не від самого права як такого.

Поряд з іншим, колегія суддів зауважує, що встановлення процесуальних строків законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Практика Європейського суду з прав людини також свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справа «Стаббігс на інші проти Великобританії», справа «Девеер проти Бельгії»).

Крім того, Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях наполягає на тому, що процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання. Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (рішення Європейського суду у справі «Перез де Рада Каванілес проти Іспанії» від 28.10.1998 року, заява № 28090/95, пункт 45). Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

У рішенні «Міраґаль Есколано та інші проти Іспанії» Європейський суд встановив, що строки позовної давності, яких заявники мають дотримуватися при поданні скарг, спрямовані на те, щоб забезпечити належне здійснення правосуддя і дотримання принципів правової певності. Сторонам у провадженні слід очікувати, що ці норми будуть застосовними (рішення від 25.01.2000 року, пункт 33).

За таких обставин, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, що сама по собі необізнаність із датою, номером чи мотивацією рішення не свідчить про необізнаність із фактом прийняття кадровою комісією рішення та прийняття конкретного рішення про неуспішне проходження атестації.

Разом з тим, позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про існування об`єктивних та поважних причин, які зумовили несвоєчасне звернення до суду. Відтак, висновки суду першої інстанції про відсутність причин, які свідчили б про об`єктивну неможливість оскарження рішення кадрової комісії протягом такого тривалого часу - п`ятнадцяти місяців, у той час як доводи апеляційної скарги відповідну позицію суду не спростовують.

Відтак, з огляду на вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для залишення заяви ОСОБА_1 про уточнення позовних вимог без розгляду.

Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права, а відтак не є підставою для скасування ухвали Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 листопада 2022 року.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Принагідно, апеляційний суд вважає за необхідне звернути увагу суду першої інстанції на приписи статті 2 КАС України, згідно з якими завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Основними засадами (принципами) адміністративного судочинства є: 1) верховенство права; 2) рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; 3) гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; 4) змагальність сторін, диспозитивність та офіційне з`ясування всіх обставин у справі; 5) обов`язковість судового рішення; 6) забезпечення права на апеляційний перегляд справи; 7) забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, визначених законом; 8) розумність строків розгляду справи судом; 9) неприпустимість зловживання процесуальними правами; 10) відшкодування судових витрат фізичних та юридичних осіб, на користь яких ухвалене судове рішення.

Таким чином, колегія суддів наголошує на необхідності перевірки правомірності оскаржуваного наказу Генеральної прокуратури України від 21.12.2019 № 2093ц про звільнення за принципом офіційного з`ясування всіх обставин у справі та з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття останнього, тобто, з врахуванням того, що підставою для його винесення стало рішення Другої кадрової комісії від 06.12.2019 № 14 про неуспішне проходження атестації, що підлягає належній оцінці судом при вирішенні справи по суті спірних правовідносин.

Враховуючи вищевикладене, з`ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи основні засади адміністративного судочинства, вимоги законодавства України та судову практику, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для залишення без розгляду заяви ОСОБА_1 про уточнення позовних вимог в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Згідно з положеннями статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до вимог статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що ухвала суду першої інстанції постановлена з додержанням норм матеріального і процесуального права, обставини справи встановлено повно та досліджено всебічно.

Заслухавши доповідь головуючого судді, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. 243, 315, 316, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд

П О С Т АН О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 листопада 2022 року - залишити без задоволення.

Ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 листопада 2022 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття та може бути оскаржена протягом 30 днів, з урахуванням положень ст. 329 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Л.В. Бєлова

Судді В.О. Аліменко,

Н.В. Безименна