Справа № 380/1427/23
Суддя: Курилець Андрій Романович
Дата ухвалення: 2023-09-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 вересня 2023 рокуЛьвівСправа № 380/1427/23 пров. № А/857/13350/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді Курильця А.Р.,

суддів Мікули О.І., Пліша М.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 26 червня 2023 року в справі №380/1427/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії, -

суддя в 1-й інстанції Костецький Н.В.,

час ухвалення рішення 26.06.2023 року,

місце ухвалення рішення м.Львів,

дата складання повного тексту рішення 26.06.2023 року,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2023 року ОСОБА_1 (далі позивач) звернулася в суд із адміністративним позовом до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області (далі ГУ ДМСУ у Львівській області, відповідач) про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 26 червня 2023 року адміністративний позов задоволено повністю.

Визнано протиправними дії Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області щодо відмови у прийнятті декларації від 11.07.2022 про відмову ОСОБА_1 від громадянства російської федерації.

Зобов`язано Головне управління Державної міграційної служби України у Львівській області повторно розглянути декларацію від 11.07.2022 про відмову ОСОБА_1 від громадянства російської федерації.

Стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ДМСУ у Львівській області 1073,60 грн. сплаченого судового збору.

Стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ДМСУ у Львівській області 3000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Не погоджуючись з таким рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосуванням норм матеріального права, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове про відмову в задоволенні позову.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що право подати декларацію про відмову від іноземного громадянства надано чітко визначеній категорії осіб, до якої позивач не належить, відповідно відсутні підстави для подачі декларації про відмову від іноземного громадянства. Тому прийняття та реєстрація декларації про відмову від громадянства російської федерації від позивача є неможливим та суперечить чинному законодавству України. Звертає увагу, що чинним законодавством України (прикінцевими та перехідними положеннями Закону №1941-ІХ) не передбачено прийняття декларації про відмову від громадянства за наведених позивачем обставин, а розрив України дипломатичних відносин з російською федерацією не впливає на суть правовідносин між сторонами. Окрім того, позивач у будь-який час до закінчення терміну дії тимчасового посвідчення, тобто до 08.02.2021, має право звернутись із відповідною заявою до дипломатичного (консульського) представництва російської федерації, яке може бути розташоване на території будь-якої держави. Вважає, що подання декларації із зазначенням наведеної позивачем причини є необґрунтованим та передчасним заходом. Також скаржник висловлює незгоду із здійсненим розподілом судових витрат.

Позивач подала до суду відзив на апеляційну скаргу відповідача, у якому висловила незгоду з її доводами, вважає оскаржуване рішення суду обґрунтованим та законним. Просить оскаржене відповідачем рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Колегія суддів вважає можливим розглянути дану справу в порядку письмового провадження відповідно до п.3 ч.1 ст. 311 КАС України.

Як встановлено судом, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 11.07.2022 звернулась до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області із заявою про прийняття декларації про відмову від іноземного громадянства з метою отримання паспорта громадянина України.

Листом від 11.07.2022 відповідач повідомив позивача, що саме на неї покладається обов`язок припинити іноземне громадянство про що подати відповідний документ. Зазначено, що паспорт громадянина України позивач зможе отримати лише в разі надання документа про припинення іноземного громадянства; наразі громадяни російської федерації не мають підстав для подання декларації про відмову від іноземного громадянства.

Вважаючи протиправними дії відповідача, позивач звернулася з цим позовом до суду.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Правовий зміст громадянства України, підстави і порядок його набуття та припинення, повноваження органів державної влади, що беруть участь у вирішенні питань громадянства України, порядок оскарження рішень з питань громадянства, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових і службових осіб, визначено Законом України «Про громадянство України» від 18 січня 2001 року №2235-III (далі - Закон №2235-III в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до визначень, які містить частина 1 статті 1 Закону №2235-III громадянство України - це правовий зв`язок між фізичною особою і Україною, що знаходить свій вияв у їх взаємних правах та обов`язках; громадянин України - це особа, яка набула громадянство України в порядку, передбаченому законами України та міжнародними договорами України.

Положенням статті 6 Закону №2235-III закріплено підстави набуття громадянства України, зокрема, згідно з пунктом 2 частини 1 вказаної статті громадянство України набувається за територіальним походженням.

Особа (іноземець або особа без громадянства), яка сама чи хоча б один із її батьків або її дід чи баба, прадід чи прабаба, або її рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України "Про правонаступництво України", або яка сама чи хоча б один із її батьків або її дід чи баба, прадід чи прабаба, або її рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), а також її неповнолітні діти мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням (частина 1 статті 8 Закону №2235-ІІІ).

Відповідно до частини 5 статті 8 Закону №2235-III іноземці, які подали зобов`язання припинити іноземне громадянство, повинні подати документ про це, виданий уповноваженим органом відповідної держави, до уповноваженого органу України протягом двох років з моменту реєстрації їх громадянами України. Якщо іноземці, маючи всі передбачені законодавством цієї держави підстави для отримання такого документа, з незалежних від них причин не можуть отримати його, вони подають декларацію про відмову від іноземного громадянства.

При цьому, зобов`язання припинити іноземне громадянство - це письмово оформлена заява іноземця про те, що в разі набуття громадянства України він припинить громадянство (підданство) іншої держави або громадянства (підданства) інших держав і протягом двох років з моменту набуття ним громадянства України подасть документ про припинення громадянства (підданства) іншої держави або громадянств (підданств) інших держав до органу, що видав йому тимчасове посвідчення громадянина України (частина 1 статті 1 Закону №2235-III).

Відповідно до частини 8 статті 8 Закону №2235-III особа, яка набула громадянство України і подала декларацію про відмову від іноземного громадянства, зобов`язується повернути паспорт іноземної держави до уповноважених органів цієї держави. Вимога про взяття зобов`язання повернути паспорт іноземної держави не поширюється на осіб, яким надано статус біженця в Україні чи притулок в Україні.

Декларацією про відмову від іноземного громадянства є документ, у якому іноземець, який узяв зобов`язання припинити іноземне громадянство і в якого існують незалежні від нього причини неотримання документа про припинення іноземного громадянства (підданства) або іноземних громадянств (підданств), засвідчує свою відмову від громадянства (підданства) іншої держави або громадянств (підданств) інших держав (частина 1 статті 1 Закону №2235-III).

Частиною 1 статті 9 Закону №2235-III передбачено, що іноземець або особа без громадянства можуть бути за їх клопотаннями прийняті до громадянства України.

За правилами пункту 2 частини 2 статті 9 Закону №2235-III однією з умов прийняття до громадянства України, зокрема, є подання декларації про відсутність іноземного громадянства (для осіб без громадянства) або зобов`язання припинити іноземне громадянство (для іноземців).

Іноземці, які подали зобов`язання припинити іноземне громадянство, повинні подати документ про це, виданий уповноваженим органом відповідної держави, до уповноваженого органу України протягом двох років з моменту прийняття їх до громадянства України. Якщо іноземці, маючи всі передбачені законодавством цієї держави підстави для отримання такого документа, з незалежних від них причин не можуть отримати його, вони подають декларацію про відмову від іноземного громадянства.

Колегія суддів апеляційного суду враховує, що як видно з матеріалів розглядуваної справи, відповідно до рішення ГУ ДМС України у Львівській області від 08.02.2021 року, позивач набула громадянство України на підставі ч. 1 ст. 8 Закону України «Про громадянство України», що підтверджується довідкою №33 від 08.02.2021 року.

На підставі вказаної довідки, позивачу видано тимчасове посвідчення громадянина України № НОМЕР_1 від 21.02.2021, строком дії до 08.03.2023 року.

У зв`язку із набуттям громадянства України, позивачем подано зобов`язання про припинення громадянства російської федерації до 08.02.2023.

Так, 02.12.2021 позивач подала до консульства рф в Україні документи для виходу з громадянства рф та сплатила консульський збір у встановленому розмірі, що підтверджується довідкою Генерального консульства російської федерації у Львові від 02.12.2021 року про реєстрацію заяви позивача. Однак, у визначений термін уповноваженим органом рф не було прийнято рішення по заяві позивача про її вихід із громадянства рф.

Також, 02.06.2022 позивач звернулась до Державної міграційної служби України із проханням надати їй роз`яснення щодо алгоритму подальших дій у її ситуації.

Листом від 29.06.2022 №3-2900-22/6.4/2089-22, Державна міграційна служба України повідомила позивача про те, що саме на неї покладається обов`язок припинити іноземне громадянство та подати документ про припинення іноземного громадянства виданий уповноваженим органом відповідної держави, до уповноваженого органу України протягом двох років з моменту набуття ним громадянства України. Роз`яснено, що паспорт громадянина України можливо отримати лише в разі надання до ГУ ДМС України в Львівській області документа про припинення іноземного громадянства, а продовження строку дії тимчасового посвідчення громадянина України чинним законодавством не передбачено.

Відтак, 21.06.2022 року позивач звернулась до ГУ ДМС України у Львівській області для надання роз`яснень щодо її подальших дій. Листом від 29.06.2022 №З-531/6/4601-22/4601.3.7/479-22, ГУ ДМС України у Львівській області повідомило позивача про те, що паспорт громадянина України вона зможе отримати після виконання зобов`язання про припинення іноземного громадянства.

Як наслідок, 11.07.2022 року із супровідною заявою позивач подала відповідачу декларацію про відмову від громадянства рф за формою №45, затвердженою наказом МВС України №715 від 16.08.2012 року. У супровідній заяві від 11.07.2022 року позивач просила відповідача прийняти її декларацію про відмову від іноземного громадянства та видати їй паспорт громадянина України замість тимчасового посвідчення громадянина України.

Зазначену декларацію відповідач приймати відмовився, про що повідомив позивача листом від 25.07.2022 року №З-754/6/4601.3.7/756-22.

Крім цього, 09.01.2023 року позивач звернулась до Міністерства закордонних справ рф з інформаційним запитом про надання інформації щодо розгляду її звернення про вихід з громадянства рф. Листом від 19.01.2023 №1042/ кд-гр МЗС рф було проінформовано позивача про те, що її заява від 02.12.2021 року про вихід із громадянства рф хоча і була погоджена із МВД і ФСБ росії, однак, у зв`язку із призупиненням діяльності російських закордонних установ в Україні, відповідне рішення не було прийнято. Вказаним листом також роз`яснено позивачу право звернутись із повторною заявою до дипломатичного представництва чи консульської установи рф в іншій державі, ніж Україна.

На переконання колегії суддів, вказане є підтвердженням активних дій позивача, спрямованих на вихід із російського громадянства.

Колегія суддів погоджується із думкою суду першої інстанції, що для вирішення даної справи, ключовим є з`ясування питання чи можна вважати, що документ про припинення громадянства від російської федерації позивачем не отримано з незалежних від неї причин.

Незалежною від особи причиною неотримання документа про припинення іноземного громадянства - є невидача особі, в якої уповноважені органи держави її громадянства (підданства) прийняли клопотання про припинення іноземного громадянства (підданства), документа про припинення громадянства (підданства) у встановлений законодавством іноземної держави термін (за винятком випадків, коли особі було відмовлено у припиненні громадянства (підданства) чи протягом двох років від дня подання клопотання, якщо термін не встановлено, або відсутність у законодавстві іноземної держави процедури припинення її громадянства за ініціативою особи чи якщо така процедура не здійснюється або вартість оформлення припинення іноземного громадянства (підданства) перевищує половину розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом в Україні на момент, коли особа набула громадянство України (частина 1 статті 1 Закону №2235-III).

Указом Президента України від 27.03.2001 №215 затверджено Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень (надалі - Порядок).

Зазначений Порядок визначає перелік документів, які подаються для встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, припинення громадянства України, скасування рішень про оформлення набуття громадянства України, а також процедуру подання цих документів та провадження за ними, виконання прийнятих рішень з питань громадянства України.

При цьому, відповідно до статті 19 Федерального Закону «Про громадянство російської федерації», вихід з громадянства російської федерації особи, яка проживає на території російської федерації, здійснюється на підставі добровільного волевиявлення такої особи в загальному порядку, за винятком випадків, передбачених статтею 20 цього Федерального закону. Вихід з громадянства російської федерації особи, яка проживає на території іноземної держави, здійснюється на підставі добровільного волевиявлення такої особи у спрощеному порядку, за винятком випадків, передбачених статтею 20 цього Федерального закону.

Слід зазначити, що стаття 32 вказаного Закону, яка визначає прядок подання заяв з питань громадянства російської федерації, встановлює наступне.

Заява з питань громадянства російської федерації подається за місцем проживання заявника: a) особою, яка проживає на території російської федерації, - до територіального органу федерального органу виконавчої влади у сфері внутрішніх справ; б) особою, яка проживає за межами російської федерації і не має місця проживання на території російської федерації, - дипломатичне представництво або консульська установа російської федерації, що знаходяться за межами російської федерації.

Відповідно до статті 35 Закону розгляд заяв стосовно громадянства російської федерації поданої особою зазначеною в пункті б частини 1 статті 32 Закону та прийняття рішення про прийняття до громадянства російської федерації чи про вихід з громадянства російської федерації в спрощеному порядку здійснюється в строк до шести місяців з дня подання заяви і всіх необхідних документів оформлених належним чином.

Судовим розглядом встановлено, що заява позивача про вихід з громадянства російської федерації прийнята та зареєстрована Генеральним консульством російської федерації у Львові 02.12.2021, тобто відповідно до законодавства вказаної держави мала бути розглянута до 02.06.2022.

З листа від 19.01.2023 №1042/кд-гр МЗС рф з`ясовано, що питання щодо виходу з громадянства було узгоджено з МВС росії і ФСБ росії, однак рішення не прийнято.

В контексті зазначеного, суд критично оцінює доводи відповідача, викладені у відзиві, про те, що у матеріалах справи відсутні відомості про те, що процедура відмови від громадянства російської федерації була скасована, з огляду на наступне.

Вихід з громадянства російської федерації не допускається, якщо громадянин російської федерації: a) має не виконане перед російською федерацією зобов`язання, встановлене федеральним законом; б) залучений компетентними органами російської федерації як обвинувачуваного у кримінальній справі або щодо нього є обвинувальний вирок суду, що набрав законної сили і підлягає виконанню; в) не має іншого громадянства та гарантій його набуття (стаття 20 Федерального Закону «Про громадянство російської федерації»).

Суд першої інстанції слушно звернув увагу, що вказане рішення не прийняте саме у зв`язку із призупиненням діяльності російських закордонних установ в Україні і такої умови вищевказана стаття не передбачає. Жодних застережень щодо можливої підстави для відмови у виході з громадянства російської федерації чи скасування такої процедури лист МЗС рф від 19.01.2023 №1042/кд-гр не містить.

В даному контексті слід зазначити, що з 24 лютого 2022 року у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, Указом Президента України №64/2022 введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Наступними Указами продовжено строк дії воєнного стану, який діє станом і на час розгляду цієї справи.

Отже, суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що відповідно до частини 5 статті 8 Закону №2235-III невидача особі, в якої уповноважені органи держави її громадянства (підданства) прийняли клопотання про припинення іноземного громадянства (підданства), документа про припинення громадянства (підданства) у встановлений законодавством іноземної держави термін (у даному випадку 6 місяців) є прямо встановленою підставою для подання декларації про відмову від іноземного громадянства (пункт 2 частини 2 статті 9 Закону №2235-III).

Ухвалюючи рішення у цій справі, суд першої інстанції правильно керувався тим, що нетримання позивачем документа про припинення громадянства російської федерації відбулося з незалежних від неї причин. З огляду на це, відповідно до приписів пункту 2 частини 2 статті 9 Закону №2235-III позивач має право на подання декларації про відмову від іноземного громадянства. Тому, відмова відповідача у прийнятті у ОСОБА_1 декларації про відмову від іноземного громадянства замість документа про припинення громадянства російської федерації з позиції суду є протиправною.

Отож, апеляційний суду приходить до переконання про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Крім того, як правильно зазначив суд першої інстанції, відповідач, вирішуючи питання щодо прийняття декларації позивача, обмежився лише роз`ясненнями норм законодавства щодо процедури припинення іноземного громадянства, не прийняв декларацію та не надав мотивованої відмови позивачу в прийнятті такої декларації.

При цьому, судом першої інстанції вірно зазначено, що відповідач не розглянув по суті звернення позивача, не надав жодної оцінки підставам подачі нею декларації та протиправно зобов`язав її подати документ, неможливість отримання якого по суті і стала підставою для подачі такої декларації. Тобто, відповідачем фактично не прийнято жодного рішення за результатами розгляду декларації ОСОБА_1 .

При обранні способу захисту прав позивача у даному випадку окружний суд враховуючи приписи статті 245 КАС України зазначи, що у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками розгляду звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому суб`єктом звернення дотримано усіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення.

При цьому, критеріями, які впливають на обрання судом способу захисту прав особи в межах вимог про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, є встановлення судом додержання суб`єктом звернення усіх передбачених законом умов для отримання позитивного результату та наявність у суб`єкта владних повноважень права діяти при прийнятті рішення на власний розсуд.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 22.12.2018 у справі №804/1469/17 та від 10.04.2019 у справі №826/11251/18.

Дослідивши обставини справи у відповідності до наведених правових норм суд апеляційної інстанції приходить до переконання, про необхідність зобов`язати відповідача повторно розглянути звернення ОСОБА_1 від 11.07.2022 щодо прийняття декларації про відмову від іноземного громадянства, з урахуванням правової позиції викладеної судом та прийняттям відповідного рішення.

Щодо відшкодування понесених витрат на правову допомогу, суд зазначає наступне.

Відповідно до приписів статті 135 КАС України судовий збір належить стягнути на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача повністю.

Відповідно до ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

За правилами ч. 4 ст. 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до ч. 7 ст. 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Судом з`ясовано, що представник позивача на доказ понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу подав до суду наступні документи: договір про надання правової допомоги з додатками, тарифи на правову (правничу допомогу), детальний опис виконаних робіт (наданих послуг), ордер на надання правової допомоги, свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю. Відповідно до наданих доказів, гонорар адвоката за домовленістю сторін (клієнта та адвоката) становить 10000,00 грн.

Водночас згідно з ч. 3 ст. 134 КАС України для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Крім того, як правильно зазначив суд першої інстанції, розмір витрат на правову допомогу має бути співмірним зі складністю спору та виконаним адвокатом обсягом робіт; витраченим часом, ціною позову, значенням справи для сторони, в тому числі впливом на репутацію позивача, публічним інтересом до справи.

Відповідно до ч. 9 ст. 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Така позиція викладена Верховним Судом в постанові від 11.05.2018 у справі №910/8443/17.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з справ людини, як джерело права.

Частиною 2 ст. 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

У справі «Est/West Alliance Limited» проти України» (заява № 19336/04; остаточне рішення 02.06.2014) Європейський суд із прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10% від суми справедливої сатисфакції виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим.

При визначенні суми відшкодування суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг, що відповідає позиції Верховного Суду викладеній у постанові від 23.04.2019 у справі №826/9047/16.

Поряд з цим суд першої інстанції слушно звернув увагу на характер та предмет позову, а саме незначну складність.

З урахуванням встановленого, суд апеляційної інстанції підтримує правильний висновок суду першої інстанції, що з врахуванням принципу співмірності та розумності судових витрат, пропорційності до розміру судового збору, виходячи з конкретних обставин справи та змісту виконаних послуг, розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, суд вважає за необхідне зменшити розмір судових витрат на професійну правничу допомогу до 3000,00 грн.

Решта доводів та заперечень учасників справи, висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, зокрема у рішенні у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відображено принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п.29).

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні не спростовуються і підстав для його скасування немає.

Враховуючи наведене вище, апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст.308, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 26 червня 2023 року в справі №380/1427/23 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду лише з підстав, визначених ст. 328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя А. Р. Курилець
судді О. І. Мікула
М. А. Пліш
Повне судове рішення складено 27 вересня 2023 року.