Справа № 346/1777/23
Суддя: Шевчук Світлана Михайлівна
Дата ухвалення: 2023-09-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2023 рокуЛьвівСправа № 346/1777/23 пров. № А/857/16731/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

судді-доповідача -Шевчук С. М.
суддів -Кухтея Р. В.
за участю секретаря судового засідання Носа С. П. Вовка А. Ю.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 21 серпня 2023 року у справі № 346/1777/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції в Івано-Франківській області Департаменту патрульної поліції про скасування постанови про адміністративне правопорушення,

місце ухвалення судового рішення м. Коломия
Розгляд справи здійснено за правиламипозовного провадження в окремих категоріях судових справ
суддя у І інстанціїБеркещук Б. Б.
дата складання повного тексту рішенняне зазначена

ВСТАНОВИВ:

І. ОПИСОВА ЧАСТИНА

ОСОБА_1 звернувся до Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області з адміністративним позовом до Управління патрульної поліції в Івано-Франківській області Департаменту патрульної поліції, в якому просив:

визнати дії інспектора 1 роти 1 БУПП в Івано - Франківській області лейтенанта поліції Захарко Валентина Васильовича, щодо розгляду 28.03.2023р. справи, та ухвалення постанови серії БАД № 753665 від 28.03.2023 року про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режим та накладення адмістративного стягнення у виді штрафу в розмірі 340 ( триста сорок гривень ) за порушення ч.1 ст.122 КУпАП незаконним; скасувати постанову про адміністративне правопорушення серії БАД № 753665 від 28.03.2023 року, провадження по справі закрити.

Рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 21 серпня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити. В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що судове рішення прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

На підтвердження доводів апеляційної скарги вказує, що не погоджується з результатами, отриманими із приладу Trucam, оскільки такі здійснені в ручному режимі, а саме перебування прибора в руках передбачає тремтіння рук, а поштовхи вперед чи назад спотворюють покази прибора, що і мало місце в його випадку. Зазначає, що на в`їзді в населений пункт с.Глибока відсутній знак 5.70 ПДР, який інформує про можливість здійснення контролю за порушеннями ПДР за допомогою спеціальних та (або) технічних засобів і яким би попереджувались водії про відеоконтроль в населеному пункті. Також, зазначає, що розгляд справи проведено на місці події, без підготовки та забезпечення йому правової допомоги. Вказує, що відеозапис із нагрудної камери поліцейського, не є належним доказом у справі, оскільки належним чином не завірений.

Відповідач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, відповідно до частини 4 статті 304 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Учасники справи були повідомлені про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлені у відповідності до вимог ст. 268 КАС України.

Про розгляд апеляційної скарги відповідач повідомлений шляхом надіслання повістки, ухвал про відкриття апеляційного провадження та про призначення апеляційної скарги до розгляду через електронний кабінет сервісу "Електронний суд" Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи (ЄСІТС), підтвердженням чого є відповідні дані автоматизованої системи документообігу суду.

Позивач повідомлений про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги шляхом надіслання повідомлень на його електронну пошту та на номер телефону, про що в матеріалах справи містяться відповідні докази.

Сторони в судове засідання не прибули, про причини неприбуття не повідомили. Клопотань про відкладення слухання справи не направляли. Позивач подав заяву про розгляд справи без його участі.

В силу вимог ч.4 ст.229 КАС України якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

ІІ. ОЦІНКА СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Ухвалюючи судове рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що постанова інспектора поліції про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 122 КУпАП є правомірною та винесеною відповідно до норм чинного законодавства, а позивачем на підтвердження підстав позову не надано суду жодних доказів.

Суд зазначив, що застосування відповідачем приладу вимірювання швидкості TruCam LTI 20/20 відповідає завданням, покладеним на органи Національної поліції, зокрема в частині забезпечення безпеки дорожнього руху, здійснювалось затвердженим до відповідної роботи засобом вимірювання швидкості, та в межах повноважень посадової особи, чим спростовуються твердження позивача про те, що прилад для вимірювання швидкості руху транспортних засобів є недопустимим.

ІІІ. ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що відносно учасника дорожнього руху водія позивача ОСОБА_1 , 28.03.2023 р. інспектором В1 Р1 БУНП в Івано-Франківської області Захарко В.В. винесено постанову серії БАД № 753665 про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі та визнано винним за ст. 122 ч. 1 КУпАП, за порушення п. 12.4 ПДР і накладено адміністративне стягнення розмірі 340 грн. (а.с. 7), а саме, що позивач 28.03.2023 р. близько 11 год. 43 хв. керуючи т.з LAND ROVER FRILENDER д.н. НОМЕР_1 на автодорозі Н-10 Стрий-Івано-Франківськ-Чернівці-Мамалига, на 135 км - с. Глибока, Коломийського району, Івано-Франківської області, рухався зі швидкістю 73 км/год, чим перевищив встановлене обмеження швидкості руху в населеному пункті більш як на 20 км/год, чим порушив п. 12.4 ПДР, швидкість вимірювалась поліцейським за допомогою лазерного вимірювача швидкості TruCam II LTI 20/20 (серійний номер ТС008397).

Не погоджуючись із вказаною постановою, позивач звернувся до суду з цим позовом.

ІV. ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені у апеляційній скарзі, правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі у межах, визначених статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України), колегія суддів встановила таке.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та способом, передбаченими Конституцією та законами України.

Згідно ч.5 ст.14 Закону України «Про дорожній рух» учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримуватися вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.

Єдиний порядок дорожнього руху на всій території України, відповідно до Закону України «Про дорожній рух» визначається Правилами дорожнього руху (далі - ПДР), затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року №1306.

Згідно п. 1.9. ПДР особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

За визначенням, наведеним у пункті 1.10 Правил дорожнього руху, безпечна швидкість - швидкість, за якої водій має змогу безпечно керувати транспортним засобом та контролювати його рух у конкретних дорожніх умовах.

Відповідно до п.12.1 ПДР під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним.

Пунктом 12.4 ПДР передбачено, що у населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 50 км/год.

У житлових і пішохідних зонах швидкість руху не повинна перевищувати 20 км/год. (п.12.5 ПДР)

Згідно п.12.6 ПДР поза населеними пунктами на всіх дорогах та на дорогах, що проходять через населені пункти, позначені знаком 5.47, дозволяється рух із швидкістю: а) автобусам (мікроавтобусам), що здійснюють перевезення організованих груп дітей, легковим автомобілям з причепом і мотоциклам - не більше 80 км/год.; б) транспортним засобам, якими керують водії із стажем до 2 років, - не більше 70 км/год; в) вантажним автомобілям, що перевозять людей у кузові, та мопедам, - не більше 60 км/год; г) автобусам (за винятком мікроавтобусів) - не більше 90 км/год; ґ) іншим транспортним засобам: на автомобільній дорозі, що позначена дорожнім знаком 5.1 - не більше 130 км/год., на автомобільній дорозі з окремими проїзними частинами, що відокремлені одна від одної розділювальною смугою - не більше 110 км/год., на інших автомобільних дорогах - не більше 90 км/год.

Відповідно до ч.1 ст.122 КУпАП перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину тягне за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Відповідно до ст.72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Частиною 1 статті 73 КАС України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.2 ст.74 КАС України).

Доказами ж в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами (ст.251 КУпАП).

Колегія суддів зазначає, що тільки належна фіксація вчинення адміністративного правопорушення позивачем може підтвердити правомірність накладення на нього адміністративного стягнення та може вважатися належним доказом по справі.

З матеріалів справи слідує, що на підтвердження вчинення позивачем правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 122 КУпАП України, відповідачем надано роздруківку файлу, здійсненого за допомогою лазерного вимірювача швидкості TruCam LTI 20/20 TC008397, на якому зафіксовано автомобіль марки «LAND ROVER» н/з НОМЕР_2 , вказано місце автодорога Н-10, 134 км, час 11:43:52 год., швидкість руху 73 км/год.(а.с.35). Вимірювання здійснювалося інспектором поліції в ручному режимі.

Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи позивача, що вимірювання швидкості транспортного засобу за допомогою технічного приладу TruCam «з рук» зумовлює вібрацію та, відповідно, впливає на правильність даних і похибки приладу.

Згідно посібника користувача TruCAM ІІ LTI 20/20, вимірювач швидкості транспортних засобів лазерний LTI 20/20 TruCAM ІІ призначений для вимірювання швидкості руху транспортних засобів в ручному режимі або автоматичному режимах. Вимірювач відноситься до мобільних приладів контролю за дотриманням правил дорожнього руху. Вимірювач використовується під час контролю швидкості транспортних засобів підрозділами Національної поліції та уповноваженими організаціями. У ручному режимі оператор сам обирає транспортний засіб, швидкість руху якого буде виміряна. При цьому можливий режим фотовідеофіксації. У автоматичному режимі при перевищенні встановленого обмеження швидкості руху транспортних засобів здійснюється фотовідеофіксація події, що має ознаки порушення ПДР.

Таким чином, лазерний вимірювач TruCAM ІІ LTI 20/20 відноситься саме до ручних вимірювачів швидкості транспортних засобів. Окрім основного («ручного режиму роботи») даний лазерний вимірювач швидкості також може бути застосований з метою автоматичного режиму фіксації правопорушення.

Лазерний вимірювач швидкості TruCAM ІІ LTI 20/20 здійснює вимірювання процесу порушення швидкісного режиму, що дозволяє ідентифікувати відповідний транспортний засіб.

При цьому, згідно свідоцтва про повірку законодавчо регульованого засобу вимірювальної техніки № 22-01/26893 від 26.12.2022р. лазерний вимірювач швидкості транспортних засобів TruCam LTI 20/20 № ТС008397 має діапазон вимірювань швидкості - від 2 км/год. до 320 км/год.; максимально допустима похибка при вимірюванні швидкості в ручному та автоматичному режимах: + - 2 км/год. в діапазоні від 2 км/год. до 200 км/год.; +- 1% в діапазоні від 201 км/год. до 320 км/год..(а.с.38).

26.12.2012р. лазерний вимірювач швидкості TruCam LTI 20/20 отримав сертифікат відповідності № UA.TR.001241-18 Rev.0, виданий державним підприємством Всеукраїнський державний науково-виробничий центр стандартизації, метрології, сертифікації та захисту прав споживачів ДП «УКРМЕТРТЕСТСТАНДАРТ», який є чинним до 26.12.2028 року.(а.с.36).

Можливість використання виробу «TruCam 20/20», виробництва LaserTechnologyInc., також підтверджується наявністю виданого ДП «УКРМЕТРТЕСТСТАНДАРТ» сертифікату відповідності від 23.12.2020 № UA.TR., який зазначає про проведення досліджень та випробувань вимірювачів швидкості транспортних засобів лазерів LTI 20/20 TruCam II, із зазначенням у пункті 2 сертифікату заводськими номерами та, що вони відповідають затвердженому типу, описаному в сертифікаті перевірки типу та застосованим вимогам Технічного регламенту (а.с.37).

Отже, за технічними характеристиками, лазерний вимірювач швидкості TruCAM LTI 20/20, спроможний здійснювати вимірювання швидкості руху транспортних засобів в ручному режимі, а тому його дані можливо розцінювати як беззаперечний доказ по справі.

Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку про те, що наявні у матеріалах справи докази повністю підтверджують в діях позивача склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КУпАП, а саме порушення останнім вимог п.12.4 ПДР України, у відповідності до якого у населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 50 км/год.

Доводи апелянта, що контроль швидкості руху транспортних засобів здійснюється лише в місцях, які облаштовані відповідним знаком про здійснення відеофіксації (дорожній знак « 5.70») колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки прилад TruCam LT1 20/20 № ТС008397 не є автоматичним засобом вимірювальної техніки, а відповідний дорожній знак інформує про можливість здійснення контролю за порушеннями ПДР за допомогою спеціальних технічних та (або) технічних засобів фіксації саме щодо змонтованої техніки. При зупинці патрульного автомобіля наявність попереджувального знаку не є необхідною, адже фото-, відеофіксація здійснюється не постійно, а лише в момент наявності на дільниці дороги екіпажу патрульної поліції.

На доводи апеляційної скарги, що диск з відеозаписом є недопустимим доказом, оскільки електронний доказ був наданий суду першої інстанції без засвідчення електронним підписом, колегія суддів зазначає наступне.

Так, відповідно до ч.1 ст. 99 КАС України електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет).

Згідно ч.ч. 2-3 ст. 99 КАС України електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, засвідченій електронним підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронні довірчі послуги». Законом може бути визначено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу.

Отже, відповідно до положень ч. 1 ст. 99 КАСУ даний відеодоказ відноситься до електронного документу.

Таким чином, засвідченню електронним підписом підлягають тільки електронні копії електронних доказів.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України від 22 травня 2003 року № 851-IV «Про електронні документи та електронний документообіг» Оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронні довірчі послуги".

Відповідно до ст. 7 Закону України від 22 травня 2003 року № 851-IV «Про електронні документи та електронний документообіг» у випадку зберігання інформації на кількох електронних носіях кожний з електронних примірників вважається оригіналом електронного документа.

Матеріальний носій лише спосіб збереження інформації, який має значення тільки коли електронний документ виступає речовим доказом. Головною особливістю електронного документа є відсутність жорсткої прив`язки до конкретного матеріального носія. Один і той же електронний документ (відеозапис) може існувати на різних носіях. Усі ідентичні за своїм змістом примірники електронного документа можуть розглядатися як оригінали та відрізнятися один від одного тільки часом та датою створення.

Отже, долучений до матеріалів справи доказ DVD-диск з відеозаписом обставин подій був виготовлений у зв`язку з необхідністю надання інформації, яка має значення в адміністративній справі та є самостійним джерелом доказу, похідним від інформації, що зберігається на сервері в електронному вигляді у виді файлів.

Таким чином, записаний на оптичний диск носій інформації електронний файл у вигляді відеозапису є оригіналом (відображенням) електронного документа.

Така позиція узгоджується із судовою практикою, де подібна правова позиції викладена в постанові Касаційного кримінального суду від 22 жовтня 2020 року у справі № 677/2040/16-к, від 19 серпня 2021 року у справі № 756/8124/19.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів вважає, що наданий відповідачем електронний примірник відеозапису на електронному носії інформації є оригіналом в розумінні Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг».

Оскільки відповідач подав електронний доказ в оригіналі, а тому чинне процесуальне законодавство не містить вимог щодо його засвідчення електронним підписом.

Крім цього, з матеріалів справи вбачається, що справа про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_1 розглянута безпосередньо на місці вчинення правопорушення без складення протоколу про адміністративне правопорушення, що відповідає положенням ст. 258 КУпАП, змісту Інструкції, відповідно до яких протокол не складається у разі вчинення адміністративних правопорушень, розгляд яких віднесено до компетенції Національної поліції. У разі виявлення правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, розгляд якого віднесено до компетенції Національної поліції України, поліцейський виносить постанову у справі про адміністративне правопорушення без складання відповідного протоколу.

Відповідно до ст. 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно ст. 252 КУпАП орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Відповідні положення надають повноваження органам (посадовим особам) національної поліції здійснювати розгляд справ про адміністративні правопорушення на місці вчинення правопорушення з винесенням постанови, що ґрунтується на власній оцінці обставин справи без складання протоколу

Таким чином, при розгляді справи про правопорушення стосовно ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 122 КУпАП, відповідачем дотримано вимоги ст. 258 КУпАП, за якою протокол не складається у разі вчинення адміністративних правопорушень, розгляд яких віднесено до компетенції Національної поліції, посадовими особами якої на місці вчинення правопорушення виноситься постанова у справі про адміністративне правопорушення відповідно до вимог ст. 283 цього Кодексу (ч.ч. 2, 4 ст. 258 КУпАП).

Відповідно до роз`яснення, наданого Конституційним Судом України в рішенні №5-рп/2015 від 26.05.2015 року по справі №1-11/2015 положення ч. 1 ст. 276 КУпАП, яке передбачає, що «справа про адміністративне правопорушення розглядається за місцем його вчинення», в аспекті порушеного у конституційному поданні питання необхідно розуміти так, що використане в ньому словосполучення «за місцем його вчинення» визначає адміністративно-територіальну одиницю, на яку поширюється юрисдикція відповідного органу, уповноваженого законом розглядати справу про адміністративне правопорушення.

При цьому у вказаному рішенні Конституційний Суд України наголошує на існуванні скороченого провадження у справах про адміністративні правопорушення (за окремими адміністративними правопорушеннями, чітко визначеними КУпАП), відповідно до якого фіксація адміністративного правопорушення і накладання адміністративного стягнення на правопорушника здійснюється безпосередньо на місці його вчинення.

Посилання позивача на те, що інспектор поліції, розглянувши справу на місці зупинки автомобіля, проігнорував вимоги ст. 245 КУпАП щодо всебічного, повного і об`єктивного з`ясування обставин справи, тобто не надано можливість скористатись правовою допомогою, є необґрунтованими і не знайшли свого підтвердження.

Вказані посилання позивача заперечуються відповідачем, а також судом встановлено, що інспектор діяв відповідно до закону, особі було роз`яснено права, про що свідчить підпис позивача у графі 8 постанови, також в цій графі або поряд або в іншій графі постанови ніде не вказано про порушення з боку поліцейського або незгоду позивача з діями поліцейського або по факту правопорушення, у тому числі щодо забезпечення участі захисника.

При цьому, як вбачається з постанови, уповноваженою особою поліції встановлено час, дату, місце та особу правопорушника, фактичні обставини скоєного правопорушення, вимоги закону, які порушено, кваліфікацію дій особи та накладене стягнення, тобто виконано всі вимоги, передбачені ст.ст. 245, 252, 280 КУпАП.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що дії відповідача є законними та такими, що були вчинені із дотриманням встановлених правил.

Будь-які формальні порушення, допущені відповідачем під час складання оскаржуваної постанови жодним чином не можуть спростовувати порушення позивачем правил дорожнього руху шляхом проїзду на заборонний знак дорожнього руху.

Крім того, з наявних у справі доказів, в ході судового розгляду не встановлено порушення інспектором поліції порядку розгляду справи про адміністративне правопорушення та складення оспорюваної позивачем постанови.

Так, враховуючи, що обов`язок доказування в даних справах покладається на відповідача, колегія суддів доходить висновку про те, що ним доведено належними та допустимими доказами факт скоєння правопорушення позивачем та факт дотримання ним процедури притягнення до адміністративної відповідальності, а тому всі вищевказані доводи та пояснення позивача спростовуються.

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

Відповідно до статті 8 Конституції України, статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України та частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави, та застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «Гарсія Руїз проти Іспанії» (рішення від 21 січня 1999 року), зокрема, зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Європейської конвенції з прав людини і зобов`язує суди викладати підстави для своїх рішень, це не можна розуміти як вимогу давати докладну відповідь на кожний аргумент.

Тому за наведених вище підстав, якими суд обґрунтував своє рішення, суд не бачив необхідності давати докладну відповідь на інші аргументи, зазначені сторонами, оскільки вони не є визначальними для прийняття рішення у цій справі.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. 308, ст. 311, ст. 315, ст. 316, ст. 321, ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 21 серпня 2023 року у справі № 346/1777/23 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя С. М. Шевчук
судді Р. В. Кухтей
С. П. Нос
Повне судове рішення складено 28 вересня 2023 року