Справа № 755/7626/23
Суддя: Слободянюк А. В.
Дата ухвалення: 2023-09-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа №:755/7626/23
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" вересня 2023 р. Дніпровський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Слободянюк А.В.,

за участю секретаря судового засідання - Бовкун М.В.,

представника позивача - Стефановича О.І.,

представника відповідача - Хоржевського Д.Е.

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду адміністративний позов громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області про скасування рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни, заборону на в`їзд на територію України, -

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернулась через свого представника Стефановича О.І. до Дніпровського районного суду м. Києва із адміністративним позовом до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення та рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни.

В своєму позові позивачка просить: скасувати постанову від 27 березня 2023 року ПН МКМ № 012767, винесену Центральним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби у м. Києві та Київської області відносно ОСОБА_1 про накладення адміністративного стягнення за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 203 КУпАП; скасувати рішення №110 від 27 березня 2023 року про примусове повернення до країни походження або третьої країни та заборону на в`їзд на територію України строком на 3 роки, прийняте Центральним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби у м. Києві та Київської області щодо ОСОБА_1 .

Позовні вимоги мотивовано тим, що 27 березня 2023 року відносно позивачки було складено протокол про адміністративне правопорушення, за ч. 1 ст. 203 КУпАП, через порушення правил перебування іноземців на території України громадянкою Російської Федерації ОСОБА_1 . За наслідками складання вказаного протоколу стосовно позивачки Центральним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби у м. Києві та Київської області 27 березня 2023 року було винесено постанову про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення у вигляді штрафу, за вчинення правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 203 КУпАП, а також прийнято рішення про її примусове повернення до країни походження або третьої країни та заборону на в`їзд на територію України, строком на 3 роки. Як зазначає позивачка, вказані постанова та рішення були постановлені відповідачем з грубим порушенням законодавства України, останні є необґрунтованими та такими, що порушують її права. Зокрема, у своєму позові позивачка посилається на те, що з 2015 року вона, на підставі відповідної посвідки на тимчасове проживання, перебувала на території України, проживаючи зі своїм чоловіком та малолітнім сином. Строк дії такої посвідки був до 09 жовтня 2022 року. Позивачка вказує на те, що мала намір подати документи до органів міграційної служби, задля обміну вказаної посвідки, однак з моменту введення на території України воєнного стану, відповідно до інформації на офіційному сайті ДМС України, обмін посвідок на тимчасове проживання для громадян Російської Федерації було призупинено. Як стверджує позивачка, оскільки вона являється громадянкою Російської Федерації, у зв`язку із зазначеними обставинами, остання звернулась за своїм захистом до Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців та отримала відповідний лист, у якому було зазначено, що вона підпадає під захист наведеного управління і повинна бути захищеною від примусового повернення до країни, де існуватиме загроза її життю. На підставі вказаного листа, позивачка звернулась до органів міграційної служби із відповідною заявою про отримання статусу біженця або особи, що потребує додаткового захисту, однак, як зазначає позивач, у прийнятті такої заяви їй було відмовлено, внаслідок чого вона продовжила строк захисту Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців. Згодом позивачка звернулась до органів міграційної служби, надавши всі необхідні документи, які підтверджували законність її перебування на території України, а також посвідку добровольця ТрО, проте незважаючи на викладені обставини, відповідачем було винесено стосовно позивачки постанову про накладення адміністративного стягнення та прийняте відповідне рішення про її примусове повернення до країни походження або третьої країни, з подальшою забороною в`їзду на території України, строком на три роки. При цьому, у позовній заяві позивачка стверджує, що при зверненні до органів ДМС, вона неодноразово наголошувала про неможливість обміну посвідки на тимчасове проживання в Україні, через введений воєнний стан. Крім того, як зазначає позивачка у позові, враховуючи, те, що вона є добровольцем ТрО, де 01 вересня 2022 року підписала контракт, з урахуванням положень діючого законодавства, вона, як іноземка та особа без громадянства, вважається такою, що тимчасово проживає на території України на законних підставах. А, отже, з огляду на наведені обставини, на думку позивачки, оскаржувані нею постанов та рішення відповідача є незаконними та підлягають скасуванню, у зв`язку з чим вона звернувся до суду за захистом свого порушеного права.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 13 червня 2023 року вказану позовну заяву залишено без руху.

04 липня 2023 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва було повернуто позовну заяву ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області, в частині вимог про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін, в частині оскарження позивачкою рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни та заборону на в`їзд на територію України і витребувано у відповідача матеріали, на підставі яких було прийнято оспорюване рішення стосовно позивача.

12 вересня 2023 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва розгляд справи вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

28 вересня 2023 року, перед судовим засіданням, до суду від відповідача надійшли матеріали стосовно прийнятого щодо позивача оскаржуваного рішення, витребувані згідно ухвали суду.

У судовому засіданні представник позивача вимоги позовної заяви підтримав, просив її задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві.

Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, вказуючи, що після закінчення строку дії посвідки на тимчасове проживання - 09 жовтня 2022 року, позивач вважалась незаконним іммігрантом, який перебуває на території України, а тому 27 березня 2023 року був складений протокол про адміністративне правопорушення відносно позивача, винесена постанова про накладення адміністративного стягнення за порушення правил перебування іноземців на території України та рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни та заборону на в`їзд на територію України. Позивач добровільно сплатила адміністративний штраф, чим визнала своє правопорушення, та згідно відомостей з Державної прикордонної служби України, покинула територію України

Відповідно до положення ч. 4 ст. 229 КАС України, суд здійснив розгляд справи без фіксування судового процесу технічними засобами.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню за наступних підстав.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 263 КАС України суд розглядає за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 КАС України адміністративне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У відповідності до ч.2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Судом встановлено, що 27 березня 2023 року головним спеціалістом Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області Циганок М.О. складено адміністративний протокол ПР МКМ 012809 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 203 КУпАП (а.с. 21).

Також 27 березня 2023 року заступником начальника Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області Петровим Дмитром Васильовичем було винесено постанову ПН МКМ № 012767 про накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 5100 грн. у справі про адміністративне правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 203 КУпАП стосовно ОСОБА_1 (а.с. 24 оборот-25).

Як зазначено у постанові, 27 березня 2023 року о 14 год. 00 хв., за адресою: вул. Ольгинська, 3, м. Київ, було виявлено громадянку Російської Федерації ОСОБА_1 , яка порушила правила перебування іноземців на території України, а саме: проживала за документами термін дії, яких закінчився. Копію постанови відповідно до підпису позивача отримано останньою 29 березня 2023 року та цим же днем сплачено адміністративний штрафу відповідно до квитанції № 97563817 про сплату (а.с. 71).

Крім того, за наслідками вказаних обставин, 27 березня 2023 року Центральним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області було прийнято рішення про примусове повернення ОСОБА_1 до країни походження або третьої країни та заборону на в`їзд на територію України строком на 3 роки.

Оскаржуваним рішенням встановлено, що громадянка Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , документована посвідкою на тимчасове проживання на території України за № НОМЕР_1 терміном дії від 13 листопада 2019 року до 09 жовтня 2022 року на підставі дозволу на працевлаштування серії НОМЕР_2 терміном дії від 09 жовтня 2019 року до 09 жовтня 2022 року. Після закінчення законного терміну перебування, територію України не покинула. Усвідомлювала, що своїми діями умисно порушує законодавство України. З питань повторного оформлення посвідки на тимчасове проживання не зверталась. З метою продовження строків перебування, набуття статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту в Україні до компетентних органів не зверталась.

Як вбачається, вказане рішення позивачка отримала 27 березня 2023 року.

При цьому, судом встановлено, що громадянка Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживала на території України, на підставі посвідки на тимчасове проживання № НОМЕР_1 , виданої 13 листопада 2019 року, строком до 09 жовтня 2022 року, про що свідчить копія відповідної посвідки, яка міститься в матеріалах справи (а.с. 7 оборот).

Як вбачається з довідки про реєстрацію місця проживання особи, виданої 09 грудня 2019 року реєстраційною службою Бориспільської міської ради, ОСОБА_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 7).

Також відповідно до копії договору купівлі-продажу земельної ділянки від 07 серпня 2020 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1600, позивач придбала земельну ділянку загальною площею 0,1668 га, що розташована за адресою: Київська область, Бориспільський район, село Гора (а.с.13 оборот 15 ).

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 , ОСОБА_1 має сина - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який також проживав на території України, на підставі посвідки на тимчасове проживання № НОМЕР_4 від 11 січня 2021 року, дата закінчення строку дії посвідки - 06 січня 2015 року (а.с.11-12).

Разом з тим, указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану», на території Україні введено воєнний стан починаючи із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року.

Постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 165 «Про зупинення строків надання адміністративних послуг та видачі документів дозвільного характеру», було зупинено строки видачі дозвільними органами документів дозвільного характеру на час воєнного стану в Україні.

Як зазначає позивачка, враховуючи положення вказаної постанови КМУ, а також те, що строк дії її посвідки на тимчасове проживання на території України завершувався 09 жовтня 2022 року, а строк видачі дозвільних документів було зупинено, вона завернулась до Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, задля отримання статусу біженця, як громадянка Російської Федерації, яка тимчасово проживала на території України, оскільки у зв`язку із збройною агресією Російської Федерації проти України, позивачка не мала наміру повертатись до країни агресора, адже вважала, що на території цієї країни для її життя та здоров`я існуватиме загроза.

Відповідно до листа Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців від 26 жовтня 2022 року, ОСОБА_1 підпадала під захист Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців і, відповідно до цього листа, повинна бути захищена від примусового повернення до країни, де існуватиме загроза її життю чи свободі. Даний документ був дійсний три місяці після його видачі (а.с. 16).

Разом з тим, 01 листопада 2022 року Кабінетом міністрів України було ухвалено постанову №1232 «Деякі питання надання Державною міграційною службою адміністративних послуг в умовах воєнного стану», відповідно до п. 1 якої установлено, що у період воєнного стану та протягом 30 календарних днів з дня його припинення або скасування надання територіальними органами/територіальними підрозділами Державної міграційної служби адміністративних послуг громадянам Російської Федерації здійснюється з урахуванням таких особливостей: розгляд заяв про оформлення дозволу на імміграцію, оформлення (у тому числі замість втрачених або викрадених) та обмін посвідок на постійне чи тимчасове проживання, поданих до набрання чинності цією постановою, зупиняється до набрання чинності законом щодо врегулювання відносин за участю осіб, пов`язаних з державою-агресором; у разі звернення громадянина Російської Федерації із заявою про оформлення дозволу на імміграцію, продовження строку перебування, оформлення (у тому числі замість втрачених або викрадених) та обмін посвідок на постійне чи тимчасове проживання територіальний орган/територіальний підрозділ Державної міграційної служби інформує про відмову в прийнятті документів до набрання чинності законом щодо врегулювання відносин за участю осіб, пов`язаних з державою-агресором.

Як вказує позивачка, з урахуванням викладеного, а також на підставі документа, виданого Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців, вона звернулась до органів міграційної служби, задля отримання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Судом встановлено, що 28 листопада 2022 року Центральним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області було розглянуто звернення ОСОБА_1 щодо надання їй статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, про що останній направлено відповідний лист, в якому зазначено, що рішення про відмову у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, передбачене ч. 6 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», приймається за умови дотримання заявником порядку звернення із заявою, передбаченого положеннями вказаного закону. Крім того, у листі проінформовано заявника, що надсилання поштою заяви про визнання особи біженцем або такої, що потребує захисту - не передбачено нормами законодавства (а.с. 18).

При цьому, як вбачається з листа Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців від 28 лютого 2023 року, позивачка продовжила термін свого захисту Управлінням Верховного Комісара ООН ще на три місяці, з дня видачі такого документа (а.с. 16 оборот).

Тобто враховуючи наведені обставини, вбачається, що позивачка вчиняла усі можливі дії, задля оформлення відповідних дозвільних документів для її законного перебування на території України, не маючи умислу порушувати положення закону, які регулюють перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні.

Однак, як зазначає позивач дані обставини не були прийняті до уваги працівниками органу міграційної служби при прийнятті рішення від 27 березня 2023 року щодо повернення ОСОБА_1 до країни походження або третьої країни та заборону на в`їзд на територію України строком на 3 роки. До того ж, відповідно до змісту оскаржуваного рішення, відповідач вказує, що позивач не зверталась до компетентних органів для набуття статусу біженця або особи, яка потребує додаткового статусу в Україні, що спростовується матеріалами справи.

Так, частиною 2 ст. 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Основним законодавчим актом, що регулює спірні правовідносини є Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Пунктом 7 ч.1 ст.1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначено, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, - іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в`їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території, або тимчасово перебувають в Україні.

За визначенням статті 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» нелегальний мігрант - іноземець або особа без громадянства, які перетнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникненням прикордонного контролю і невідкладно не звернулися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в Україні, а також іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України.

Відповідно до ч.3 ст.9 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.

Відповідно до вимог ст. 26 Конституції України іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Відповідно до частин 1,3 статті 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» в`їзд в Україну іноземцю або особі без громадянства не дозволяється: в інтересах забезпечення національної безпеки України або охорони громадського порядку; якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні; якщо при клопотанні про в`їзд в Україну така особа подала про себе завідомо неправдиві відомості або підроблені документи; якщо паспортний документ такої особи, віза підроблені, зіпсовані чи не відповідають установленому зразку або належать іншій особі; якщо така особа порушила у пункті пропуску через державний кордон України правила перетинання державного кордону України, митні правила, санітарні норми чи правила або не виконала законних вимог посадових та службових осіб органів охорони державного кордону, органів доходів і зборів та інших органів, що здійснюють контроль на державному кордоні; якщо під час попереднього перебування на території України іноземець або особа без громадянства не виконали рішення суду або органів державної влади, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або мають інші не виконані майнові зобов`язання перед державою, фізичними або юридичними особами, включаючи пов`язані з попереднім видворенням, у тому числі після закінчення терміну заборони подальшого в`їзду в Україну; якщо така особа намагається здійснити в`їзд через контрольні пункти в`їзду-виїзду на тимчасово окуповану територію без спеціального дозволу або така особа під час попереднього перебування на території України здійснила виїзд із неї через контрольний пункт в`їзду-виїзду.

Рішення про заборону в`їзду в Україну приймається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, Службою безпеки України або органом охорони державного кордону.

Згідно з ч. 1 ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Порядок дій посадових осіб територіальних органів, територіальних підрозділів Державної міграційної служби України під час прийняття рішень про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, їх документування та здійснення заходів з безпосереднього примусового повернення та примусового видворення за межі України визначає Інструкція про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23 квітня 2012 року №353/271/150 (далі - Інструкція).

Пункт 1.6 Інструкції вказує, що підставами для прийняття рішення про примусове повернення іноземців за межі України є: дії іноземців, що порушують законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; дії іноземців, що суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку; якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні.

Статтею 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» передбачено, що іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Статтею 4 Закону чітко визначені підстави для перебування іноземців та осіб без громадянства на території України.

Іноземці в`їжджають в Україну і виїжджають з України через пункти пропуску на державному кордоні за національним паспортом і у разі наявності візи, якщо інший порядок в`їзду не встановлено законодавством або міжнародними договорами України.

Паспортний документ подається іноземцем та особою без громадянства для реєстрації у пункті пропуску через державний кордон посадовій особі Державної прикордонної служби. Реєстрація проводиться на термін не більш як 90 днів протягом 180 днів.

Строк перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, паспортні документи або документи, що підтверджують особу без громадянства, яких зареєстровано посадовою особою Державної прикордонної служби України, продовжується територіальними органами або підрозділами Державної міграційної служби України відповідно до Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 лютого 2012 року № 150.

Оформлення іноземцям та особам без громадянства посвідок на тимчасове або постійне проживання здійснюється територіальними органами або підрозділами Державної міграційної служби України згідно з Порядком оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 28 березня 2012 року № 25 Д.

Так, згідно статті 17 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземцю або особі без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, може бути продовжено строк перебування (за наявності законних підстав).

Як вбачається з матеріалів справи, позивач проживала на території України на підставі посвідки на тимчасове проживання, строк дії якої становив до 09 жовтня 2022 року.

Відповідно до матеріалів справи, позивач усвідомлюючи те, що термін дозвільних документів на проживання на території України завершується, намагався продовжити строк дії посвідки, однак, у зв`язку із введенням на території України воєнного стану, через збройну агресію проти України, КМУ було визначено ряд обмежень щодо надання дозвільних документів або продовження строку їх дії для громадян Російської Федерації що в свою чергу стало вагомою підставою для неможливості обміну позивачкою відповідної посвідки на тимчасове проживання в Україні.

При цьому, як встановлено судом, у позовній заяві позивачка зазначає, що існують обставини, за якими вона, як іноземець, не може бути примусово повернутий до РФ, оскільки вона побоюється, що у випадку повернення з України та територію РФ, органами державної влади цієї країни можуть бути порушені його права та свободи та навіть існуватиме загроза її життю та здоров`ю.

Так, статтею 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначено перелік обставин, за наявності яких забороняється примусове повернення чи примусове видворення іноземця або особи без громадянства.

Відповідно до статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод або статті 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворенні або видані чи передані до країн: де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань; де їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання; де їх життю або здоров`ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя; де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно ст. 3 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець чи особа, яка потребує додаткового захисту або якій надано тимчасовий захист, не може бути вислана або примусово повернута до країни, де їх життю або свободі загрожує небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також з інших причин, що визнаються міжнародними договорами чи міжнародними організаціями, учасниками яких є Україна, як такі, що не можуть бути повернуті до країн походження. Біженець чи особа, яка потребує додаткового захисту або якій надано тимчасовий захист, не може бути вислана або примусово повернута до країн, де вони можуть зазнати катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження і покарання або з яких вони можуть бути вислані або примусово повернуті до країн, де їх життю або свободі загрожує небезпека за ознаками віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також з інших причин, що визнаються міжнародними договорами чи міжнародними організаціями, учасниками яких є Україна, як такі, що не можуть бути повернуті до країн походження.

Порядок звернення особи із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту визначений ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», відповідно до якого, особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо така особа під час незаконного перетинання державного кордону України звернулася із зазначеною заявою до посадової особи Державної прикордонної служби України, вона зобов`язана надати цій посадовій особі пояснення про причини незаконного перетинання державного кордону України. У разі відсутності у такої особи документів, що посвідчують її особу, або якщо такі документи є фальшивими, вона повинна повідомити в поясненні про цю обставину, а також викласти причини зазначених обставин. Під час надання пояснень особою, яка не володіє українською або російською мовами, орган Державної прикордонної служби України повинен забезпечити перекладача з мови, якою така особа може спілкуватися. Після надання пояснень особа, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна бути протягом 24 годин передана посадовими особами Державної прикордонної служби України представнику центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

З аналізу вищенаведених норм можна зробити висновок, що особа не може бути примусово повернутою або висланою до країни походження за наявності тієї обставини, що особа, яка перетнула державний кордон України, звернулась до відповідного органу ДМС з заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, лише після подачі даної заяви, відносини, між особою, яка потребує додаткового захисту або біженцем та ДМС будуть регулюватися міжнародно-правовими договорами в сфері питань, які регулюють питання біженців.

З матеріалів справи, а зокрема листа Центрального міжрегіонального управлінням Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області від 28 листопада 2022 року, вбачається, що ОСОБА_1 зверталась до органів міграційної служби з відповідною заявою про надання їх статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, однак за наслідками її звернення такий статус позивачці наданий не був та не було надане рішення про відмову у прийнятті відповідної заяви (а.с.18).

Крім того, як встановлено судом, 01 вересня 2022 року між ОСОБА_1 та тимчасово виконуючого обов`язків командира добровольчого формування Пристоличної територіальної оборони №1 було підписано контракт добровольця територіальної оборони, ОСОБА_1 складено присягу та видано посвідчення добровольця територіальної оборони серії НОМЕР_5 (а.с. 8-9 оборот).

Так, ч. 1 ст. 1 Закону України «Про основи національного спротиву» доброволець Сил територіальної оборони Збройних Сил України - це громадянин України або іноземець чи особа без громадянства, який перебуває в Україні на законних підставах впродовж останніх п`яти років та на добровільній основі зарахований до проходження служби у складі добровольчого формування Сил територіальної оборони Збройних Сил України.

В той же час, за приписами ч. 19 ст. 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», іноземці та особи без громадянства, які в установленому порядку уклали контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України, Державній спеціальній службі транспорту, Національній гвардії України, вважаються такими, які на законних підставах тимчасово проживають на території України на період дії контракту про проходження військової служби у Збройних Силах України, Державній спеціальній службі транспорту, Національній гвардії України. Тимчасове проживання на території України таких іноземців та осіб без громадянства підтверджується військовим квитком рядового, сержантського і старшинського складу.

Тобто з урахуванням наведених положень закону, з огляду на те, що контракт добровольця територіальної оборони від 01 вересня 2022 року був підписаний ОСОБА_1 під час дії її посвідки на тимчасове проживання на території України (строк якої був до 09 жовтня 2022 року), тобто остання була зарахована до складу добровольчого формування Сил територіальної оборони Збройних Сил України, під час її законного перебування на території України, та враховуючи те, що відповідно до приписів Закону України «Про основи національного спротиву» Сил територіальної оборони відносяться до Збройних Сил України, вбачається, що у відповідності до ч. 19 ст. 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» ОСОБА_1 , як іноземець або особа без громадянства, вважається такою, яка на законних підставах тимчасово проживає на території України на період дії контракту про проходження військової служби.

Таким чином, підстави визначені ч. 1 ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», за яких іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну на момент ухвалення такого рішення від 27 березня 2023 року - були відсутні.

Крім того, суд зазначає, що частиною 2 ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», встановлена можливість прийняття рішення про заборону подальшого в`їзду в Україну, свідчить про наявність в органу Державної міграційної служби дискреційних повноважень.

Тобто, суб`єкту владних повноважень надається свобода, оцінюючи ситуацію, вибирати один із кількох варіантів можливих рішень.

Приймаючи рішення про примусове повернення іноземця або особи без громадянства до країни проходження, не зобов`язані одночасно приймати рішення й про заборону в`їзду цієї особи на територію України.

Зазначене узгоджується з правовою позицією викладеною в постанові Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 802/294/17-а.

Виходячи з конструкції правової норми, закріпленої в ч. 2 ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», рішення про заборону подальшого в`їзду в Україну не є обов`язковою санкцією, а являється факультативною, яка може застосовуватись під час прийняття рішення про примусове повернення в країну походження, за наявності передбачених Законом підстав.

При цьому, ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» не визначено підстави для заборони в`їзду в Україну іноземцю або особі без громадянства, а лише передбачено можливість встановлення такої заборони строком на 3 роки, у випадку прийняття рішення про примусове повернення.

За таких обставин, при прийнятті рішення про заборону в`їзду на територію України іноземця або особи без громадянства, щодо яких приймається рішення про примусове повернення в країну походження, суб`єкт владних повноважень повинен керуватися передбаченими законом підставами для заборони в`їзду в Україну іноземців та осіб без громадянства, які визначені в статті 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Як убачається з матеріалів адміністративної справи обставин, які забороняли б повернення в Україну відповідно Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» не виявлено. Крім того, у самому рішенні про примусове повернення відсутні посилання на підстави, якими керувався відповідач при прийняті рішення про встановлення заборони в`їзду.

Отже, докази, які свідчать про наявність достатніх підстав для застосування до позивача заборони в`їзду в Україну терміном на три роки відсутні.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Згідно ч. 2 ст. 74 КАС України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 76 КАС України).

Відповідно до ч.5 ст.77 КАС України, якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

Згідно зі ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, враховуючи наведені обставини, з огляду на зазначені норми закону, аналізуючи вищевикладені доводи в їх сукупності, оцінивши наявні у справі докази в розрізі пред`явлених позовних вимог та в розрізі даного спору, суд дійшов висновку, що позов ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області про скасування рішення про примусове повернення в країну походження або третьої країни, заборону на в`їзд на територію України, підлягає задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 2, 5 ,7-9, 72-79, 90, 241, 242, 243, 246, 250, 255, 288, 289, 371 КАС України, суд, -

У х в а л и в :

Позовну заяву ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області про скасування рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни, заборону на в`їзд на територію України - задовольнити.

Скасувати рішення, прийняте 27 березня 2023 року Центральним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області про примусове повернення до країни походження або третьої країни громадянки Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_1 .

Відповідач - Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області, в особі тимчасово виконуючого обов`язків начальника Пустовіта Олексія Олександровича, , адреса: вул. Березняківська, 4-А, м. Київ, 02152.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя А.В. Слободянюк