Справа № 140/9057/23
Суддя: Плахтій Наталія Борисівна
Дата ухвалення: 2023-09-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2023 року ЛуцькСправа № 140/9057/23

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого-судді Плахтій Н.Б.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Волинського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернувся з позовом до Волинського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки (далі ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідач) про визнання протиправними дій щодо не проведення своєчасного повного розрахунку при звільненні з військової служби; зобов`язання нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки повного розрахунку при звільненні з військової служби за період з 18.08.2018 по 15.03.2023 відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі - Порядок №100).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що в період з листопада 2005 року по серпень 2018 року ОСОБА_1 проходив військову службу у ІНФОРМАЦІЯ_2 (далі ІНФОРМАЦІЯ_3 ).

Згідно із витягом з наказу військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_4 від 17.08.2018 №203 позивача виключено зі списків особового складу, однак під час проходження військової служби у Волинському ОВК за період з 01.01.2016 по 17.08.2018 йому не була нарахована та виплачена індексація грошового забезпечення відповідно до чинного законодавства України.

Рішеннями Волинського окружного адміністративного суду у справах №140/8269/21, № 140/4556/22 було визнано неправомірними дії ІНФОРМАЦІЯ_5 щодо відмови у нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 17.08.2018 та зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_1 здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за періоді з 01.01.2016 по 28.02.2018 , зі встановленням базового місяця січень 2008 року та з 01.03.2018 по 17.08.2018 із застосуванням базового місяця березень 2018 року з урахуванням абзаців 4, 5 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078 (далі Порядок №1078).

Позивач зазначає, що належні суми індексації грошового забезпечення виплачені: за період з 01.01.2016 по 28.02.2018 в сумі 40010,42 грн лише 20.04.2022; за період 01.01.2016 по 28.02.2018 в сумі 42360,43 грн (доплата) лише 23.02.2023; за період 01.03.2018 по 17.08.2018 в сумі 20714,16 грн було здійснено виплату заборгованих коштів індексації грошового забезпечення 16.03.2023. При цьому не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України), тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Оскільки остаточний розрахунок відповідачем здійснено не у день звільнення/виключення із списків особового складу частини (17.08.2018), а з порушенням строків, встановлених статтею 116 КЗпП України 16.03.2023, наявні правові підстави для зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку, а саме з 17.08.2018 по 16.03.2023, враховуючи вимоги Порядку №100.

З наведених підстав просив позов задовольнити.

Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 15.05.2023 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у даній справі, ухвалено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (а.с.25).

Відповідач у відзиві на позов заперечив позовні вимоги (а.с.27-30), мотивуючи тим, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України.

При цьому, під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до держаних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових відносинах з роботодавцем.

За таких обставин, представник відповідача вважає, що за наявністю спірних правовідносин, які стосуються розміру належних звільненому працівником сум, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку в розумінні частини першої статті 117 КЗпП України є безпідставним.

Також звертає увагу, що 19.07.2022 набрав чинності Закон України від 01.07.2022 №2352-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» (далі - Закон №2352-ІХ), яким викладено в новій редакції норму статті 117 КЗпП України та встановлено обмеження щодо розміру відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні шестимісячним терміном.

З наведених підстав просить у задоволенні позову відмовити повністю.

Інших заяв по суті справи не надходило.

Враховуючи вимоги статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) судом розглянуто дану справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з таких мотивів та підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 проходив військову службу у ІНФОРМАЦІЯ_6 , правонаступником якого є ІНФОРМАЦІЯ_1 , в період з 05.11.2005 по 17.08.2018, що підтверджується витягом з послужного списку (а.с.12).

Згідно із посвідченням серії НОМЕР_1 від 28.02.2006 позивач має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни учасників бойових дій (а.с.10).

Відповідно до витягу з наказу військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_4 (по стройовій частині) від 17.08.2018 №203, майора ОСОБА_1 звільненого наказом командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_7 » від 21.06.2018 №145 у запас за підпунктом «б» (за станом здоров`я) частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення з 17.08.2018 (а.с.11).

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 11.01.2022 у справі №140/8269/21 позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_5 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії, задоволено частково: визнано протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_5 щодо відмови позивачу нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 01.03.2018; зобов`язано відповідача здійснити ОСОБА_1 нарахування та виплату індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 01.03.2018, у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 05.09.2022 у справі №140/4556/22, яке залишено без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 23.01.2023, позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_5 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії, задоволено частково: визнано протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_5 щодо нездійснення перерахунку раніше виплаченої індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018 із застосуванням базового місяця січень 2008 року та з 01.03.2018 по 17.08.2018 із застосуванням базового місяця березень 2018 року з урахуванням абзаців 4, 5 пункту 5 Порядку № 1078; зобов`язано відповідача здійснити перерахунок та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018 із застосуванням базового місяця січень 2008 року та з 01.03.2018 по 17.08.2018 із застосуванням базового місяця березень 2018 року з урахуванням абзаців 4, 5 пункту 5 Порядку №1078.

У відповідь на запит позивача щодо здійснення нарахування та виплати середнього заробітку за час розрахунку при звільненні, Волинський ОТЦК та СП листом від 26.04.2023 №ВФЗ/508 повідомив, що рішення Волинського окружного адміністративного суду від 11.01.2022 у справі №140/8269/21 та від 05.09.2022 №140/4556/22 виконано повністю та здійснено розрахунок на суму 40619,72 грн 19.04.2022 та 64035,12 грн 14.03.2023 (а.с.13).

У поданих суду додаткових поясненнях (а.с.36) відповідач вказав, що відповідно до рішень Волинського окружного адміністративного суду у справах №140/8269/21 та №140/4556/22 ОСОБА_1 нараховано та виплачено індексацію грошового забезпечення в сумі 103085,01 грн (40010,42 + 42630,43 + 20714,16).

Вказані обставини підтверджуються також платіжними інструкціями від 19.04.2022 №916, яку проведено банком 20.04.2022, від 21.02.2023 №594, яку проведено банком 23.02.2023, від 14.03.2023 №1223, яку проведено банком 16.03.2023 (а.с.18-20), та розрахунково-платіжними відомостями (а.с.14-16), згідно з якими позивачу в квітні 2022 року нараховано 40619,72 грн та виплачено 40010,42 грн, в лютому 2023 року 43005,51 грн та 42630,43 грн відповідно, в березні 2023 року 21029,61 грн та 20714,16 грн відповідно.

Оскільки виплату індексації грошового забезпечення відповідач у день звільнення не провів, а тому позивач вважає, що відповідно до статті 117 КЗпП України, має право на виплату середнього грошового забезпечення за весь період затримки такого розрахунку, у зв`язку з чим звернуся до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 43 Конституції України закріплює, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом (частини перша, друга, четверта та сьома).

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначає Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 №2011-XII (далі Закон №2011-XII), у частині першій статті 9 якого закріплено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Як зазначено у частині першій статті 1-2 Закону №2011-XII військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців не врегульовані нормами спеціального законодавства. Водночас такі питання врегульовані нормами КЗпП України.

Так, приписами частини першої статті 47 КЗпП України визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Згідно зі статтею 117 КЗпП України (в редакції чинній на момент звільнення позивача з військової служби) в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Висновок щодо застосування норм КЗпП України при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців неодноразово викладався Верховним Судом, зокрема, у постановах від 30.03.2020 в справі №140/2006/19, від 16.07.2020 в справі №400/2884/18, від 04.09.2020 в справі №120/2005/19-а, від 05.03.2021 в справі №120/3276/19-а, від 31.03.2021 в справі №340/970/20, від 13.10.2021 в справі №580/1790/20, від 21.10.2021 в справі №640/14764/20 та інших.

Як зазначив Конституційний Суд України у Рішенні від 22.02.2012 №4-рп/2012, за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Стягнення середнього заробітку на підставі статті 117 КЗпП України в цій справі пов`язане з несвоєчасною виплатою позивачеві (у зв`язку зі звільненням) індексації грошового забезпечення.

Так, судом встановлено, що позивач виключений зі списків особового складу частини та усіх видів забезпечення з 17.08.2018, тоді як остаточний розрахунок з ним було проведено лише 14.03.2023.

Індексацію грошового забезпечення відповідач виплатив ОСОБА_1 на виконання судових рішень у справах №140/8269/21 та №140/4556/22, після чого останній звернувся до суду з позовом про стягнення середнього заробітку на підставі статті 117 КЗпП України.

Наведене дає підстави для висновку, що відповідач не дотримався обов`язку виплатити позивачу при звільненні всі належні йому суми.

Отже, за встановлених обставин справи до спірних правовідносин застосуванню підлягають положення частини першої статті 117 КЗпП України, згідно з якою на відповідача покладається відповідальність у вигляді обов`язку виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

У постанові від 13.05.2020 у справі №810/451/17 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Вирішуючи питання розміру середнього заробітку за час затримки повного розрахунку при звільненні, який підлягає стягненню на користь позивача, суд враховує наступне.

Обчислення середнього заробітку за час вимушеного прогулу проводиться згідно з вимогами постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» (далі - Порядок №100).

Відповідно до пункту 2 розділу ІІ Порядку №100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Абзацом 3 пункту 3 розділу ІІІ Порядку №100 передбачено, що усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Підпунктом «б» пункту 4 розділу ІІІ Порядку №100 визначено, що при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством, не враховуються одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо).

Відповідно до пункту 5 розділу VI Порядку №100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться, виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Як встановлено пунктом 8 розділу VI Порядку №100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Згідно із довідкою про доходи від 25.09.2023 №ВФЗ/226 (а.с.30 зворот) нарахована заробітна плата ОСОБА_1 з червня по липень 2018 року, тобто за два останні повні місяці перед звільненням, становить 32960,46 грн: 16480,23 грн за червень 2018 року та 16480,23 грн за липень 2018 року.

Виходячи з цього, середньоденна заробітна плата становить 540,34 грн (32960,46 грн /61, де 61 кількість календарних днів у червні-липні 2018 року).

Період затримки розрахунку при звільненні розпочинається з першого дня після звільнення, а закінчуватися днем, що передує дню остаточного розрахунку, оскільки саме в цей період у роботодавця існує заборгованість перед звільненим працівником.

У розглядуваному випадку період затримки розрахунку при звільненні обчислюється з 18.08.2018 (згідно з витягом з наказу позивача виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення з 17.08.2018) по 16.03.2023 (день проведення остаточного розрахунку з позивачем).

Водночас, 19.07.2022 набрав чинності Закон №2352-ІХ, яким норми статті 117 КЗпП України викладено в новій редакції.

Так, відповідно до статті 117 КЗпП України (у редакції Закону №2352-ІХ) у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Таким чином, відповідно до статті 117 КЗпП України у чинній її редакції час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає оплаті середнім заробітком, обмежений шістьмома місяцями.

З урахуванням цієї норми, чинної як на момент проведення остаточного розрахунку, так і на день звернення до суду із цим позовом, позивач має право на отримання середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні, починаючи з 18.08.2018 (наступний день після звільнення з військової служби), проте не більш як за шість місяців, що становить 185 календарні дні, тобто по 18.02.2019.

Застосування шестимісячного строку при виплаті середнього заробітку за весь час затримки при звільненні, ураховуючи редакцію Закону №2352-IX від 01.07.2022, узгоджується з висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 28.06.2023 у справі №560/11489/22, відповідно до якого на дату звернення до суду стаття 117 КЗпП України діяла в редакції, викладеній згідно із Законом №2352-ІХ, і підлягала застосуванню.

Таким чином, середнє грошове забезпечення за відповідний час затримки розрахунку при звільненні становить 99962,90 грн (540,34 грн х 185 календарних днів).

Водночас суд зазначає, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (постанова від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц). Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27.04.2016 у справі №6-113цс16; висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 27.04.2016 у справі №6-113цс16).

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке (пункт 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц): розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Чітка формула застосування критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, міститься у постанові Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 30.11.2020 у справі №480/3105/19. Для застосування критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно з`ясувати загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат для вирахування проценту, що складає грошова компенсація за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій у співвідношенні до загальної суми, що слугує підставою для застосування такого ж проценту середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні від загальної її суми, який буде визначений належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача, виходячи з принципу пропорційності (постанова Верховного Суду від 31.03.2021 у справі №120/2617/20-а).

Як вбачається із роздавальної відомості №379 за серпень 2018 року (а.с.30), ОСОБА_1 після звільнення були виплачені кошти в сумі 231620,71 грн.

Отже, загальна сума, що підлягала виплаті при звільненні, становить 336275,55 грн (231620,71 грн + 40619,72 грн + 43005,51 грн + 21029,61 грн). При цьому частка несвоєчасно виплаченого грошового забезпечення (індексація грошового забезпечення 104654,84 грн) становить 31,12% від загальної суми, що підлягала виплаті при звільненні.

Таким чином, суд дійшов висновку про те, що справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, середній заробіток за час затримки розрахунку має бути перерахований та виплачений позивачу у розмірі 31108,45 грн (31,12% від 99962,90 грн).

З урахуванням встановлених у справі фактичних обставин, наведених вище норм законодавства та правових висновків Верховного Суду, суд дійшов висновку, що належним способом захисту порушеного права позивача є прийняття судом рішення про задоволення позову шляхом визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не проведення з позивачем остаточного розрахунку при звільненні з військової служби та стягнення з відповідача на користь позивача 31108,45 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, в задоволенні решти позовних вимог слід відмовити.

Стягуючи з відповідача на користь позивача суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, слід зазначити, що відрахування податків, зборів та інших обов`язкових платежів і їх сплата є обов`язком роботодавця та працівника. Тому розрахунки, наведені в судовому рішенні, є тією сумою коштів, з яких в подальшому роботодавцем здійснюються утримання податків та інших обов`язкових платежів, визначених законодавством.

Аналогічна правова позиція зазначена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 08.11.2018 у справі №805/1008/16-а.

Керуючись статтями 243-246 Кодексу адміністративного судочинства України, на підставі Кодексу законів про працю України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Волинського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки щодо не проведення з ОСОБА_1 остаточного розрахунку при звільненні з військової служби.

Стягнути з Волинського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 31108,45 грн (тридцять одна тисяча сто вісім грн 45 коп.) без урахування податків та інших обов`язкових платежів.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили в порядку та строки, визначені статтею 255 КАС України, та може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 );

Відповідач: до Волинський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки (43008, Волинська обл., м.Луцьк, вул.Теремнівська, 85а, ).

Головуючий-суддя Н.Б.Плахтій