Справа № 160/10017/23
Суддя: Конєва Світлана Олександрівна
Дата ухвалення: 2023-09-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2023 року Справа № 160/10017/23

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Конєвої С.О.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, за наявними у справі матеріалами у місті Дніпрі адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Відповідача-1: Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області, до Відповідача-2: Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування рішення №41 від 10.03.2023р., зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

06.05.2023р. (згідно штемпеля поштового зв`язку) ОСОБА_1 звернулася з адміністративним позовом до Відповідача-1: Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області, до Відповідача-2: Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області та, з урахуванням уточненої позовної заяви від 16.05.2023р., просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення відповідача-1 №41 від 10.03.2023р. про відмову в призначенні позивачеві пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до ст.26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування";

- зобов`язати відповідача-2 зарахувати до страхового стажу періоди роботи позивача згідно трудової книжки серії НОМЕР_1 і трудової книжки серії НОМЕР_2 , зарахувати до страхового стажу період навчання у Технічному училищі №2 м. Новомосковська Дніпропетровської області з 01.09.1979р. по 25.07.1980р., та призначити позивачеві з 02.03.2023р. пенсію за віком відповідно до ст.26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 02.03.2023р. вона звернулася до пенсійного органу із заявою про призначення пенсії за віком, проте, Головним управлінням Пенсійного фонду України у Вінницькій області було прийнято рішення №41 від 10.03.2023р. про відмову у призначенні пенсії, яким позивачеві було відмовлено у призначенні пенсії за віком, так як її страховий стаж становить 19 років 03 місяці 24 дні при необхідному - 30 років та у рішенні зазначено про те, що згідно поданих документів до страхового стажу не зараховано навчання згідно атестату №5286 від 25.07.1980р. та періоди роботи згідно трудових книжок НОМЕР_2 та НОМЕР_1 , оскільки в свідоцтві про шлюб відсутній підпис відповідальної особи. Позивач вважає таке рішення пенсійного органу протиправним та таким, що порушує її гарантоване ст.46 Конституції України право на пенсію, оскільки основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка; пенсійному органу були надані трудові книжки НОМЕР_2 та НОМЕР_1 , правильність записів в яких, наявність виправлень чи іншого відповідачами не оспорюється, а відсутність підпису відповідальної особи у свідоцтві про шлюб не спростовує записів в трудових книжках і не може бути підставою для відмови в зарахуванні до страхового стажу періодів роботи позивача; на внутрішньому боці обкладинки трудових книжок міститься запис про зміну прізвища на підставі свідоцтва про укладення про укладення шлюбу № НОМЕР_3 завірене підписом уповноваженої особи підприємства і печаткою відділу кадрів; позивач має атестат про навчання №5286 на дівоче прізвище « ОСОБА_2 », зміна якого на ОСОБА_3 підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_4 , а тому період навчання позивача повинен бути зарахований до страхового стажу. В обґрунтування своєї правової позиції позивач посилається на постанови Верховного Суду.

Ухвалою суду від 24.05.2023р. було відкрито провадження у даній адміністративній справі, призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами у відповідності до вимог ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України та зобов`язано відповідачів-1, 2, зокрема, надати відзив на позов та докази в обґрунтування відзиву з дотриманням вимог ст.ст. 162, 261 Кодексу адміністративного судочинства України (а.с.44).

14.06.2023р. засобами електронного зв`язку, на виконання вищенаведеної ухвали суду, від відповідача-1 (Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області) надійшов письмовий відзив на позовну заяву, в якому останній просив відмовити у задоволенні позовних вимог позивача в повному обсязі посилаючись на те, що загальний страховий стаж позивача становить 19 років 03 місяці 24 дні, тобто відсутній необхідний страховий стаж; за поданими документами до страхового стажу не зараховано навчання згідно атестату №5286 від 25.07.1980р. та періоди роботи згідно трудових книжок НОМЕР_2 та НОМЕР_1 , оскільки в свідоцтві про шлюб відсутній підпис відповідальної особи. Також і відповідач-1 посилається на свої дискреційні повноваження у спірних правовідносинах (а.с.52-53,82-83).

14.06.2023р. через систему «Електронний суд», на виконання вищенаведеної ухвали суду, від відповідача-2 (Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області) надійшов письмовий відзив на позовну заяву, в якому останній просив відмовити в задоволенні адміністративного позову позивачеві в повному обсязі посилаючись на те, що відповідно до свідоцтва про одруження від 26.01.1985 року серії НОМЕР_5 позивач змінила прізвище з « ОСОБА_2 » на « ОСОБА_3 », при цьому, у свідоцтві про одруження відсутня підпис відповідальної особи за видачу та реєстрацію свідоцтва про одруження, отже, підтвердити належність трудових книжок серії НОМЕР_1 , серії НОМЕР_2 та атестату про навчання № 5286 від 25.07.1980 року до позивача немає підстав. Також і відповідач-2 посилається на свої дискреційні повноваження у спірних правовідносинах (а.с.112-113).

Згідно ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

У відповідності до вимог ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Ухвалою суду від 22.08.2023р. було продовжено строк розгляду даної справи до 29.09.2023р. (а.с.143).

Враховуючи викладене, дана справа вирішується 28.09.2023р., тобто у межах строку визначеного ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до ст.229 Кодексу адміністративного судочинства України у разі розгляду адміністративної справи за відсутності учасників справи, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Із наявних в матеріалах справи документів судом встановлені наступні обставини у даній справі.

02.03.2023р. ОСОБА_1 звернулася до пенсійного органу із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, до якої надала, зокрема, трудові книжки НОМЕР_2 , НОМЕР_1 , атестат про навчання №5286 від 25.07.1980р., свідоцтво про шлюб НОМЕР_5 , що підтверджується копіями відповідної заяви та розписки-повідомлення, наявними у справі (а.с.71,101,131).

Головним управлінням Пенсійного фонду України у Вінницькій області було прийнято рішення №41 від 10.03.2023р. про відмову у призначенні пенсії, яким позивачеві було відмовлено у призначенні пенсії за віком, так як її страховий стаж становить 19 років 03 місяці 24 дні при необхідному - 30 років та у рішенні зазначено про те, що згідно поданих документів до страхового стажу не зараховано навчання згідно атестату №5286 від 25.07.1980р. та періоди роботи згідно трудових книжок НОМЕР_2 та НОМЕР_1 , оскільки в свідоцтві про шлюб відсутній підпис відповідальної особи, що підтверджується змістом копії відповідного рішення, наявної у справі (а.с.23,65,95,126).

Вказаний спір виник у зв`язку із незгодою позивача з рішенням відповідача-1 №41 від 10.03.2023р. про відмову в призначенні позивачеві пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до ст.26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", у зв`язку з чим позивач просить захистити її порушені права на пенсійне забезпечення шляхом визнання такого рішення відповідача-1 протиправним, його скасування та зобов`язання відповідача-2 зарахувати до страхового стажу періоди роботи позивача згідно трудової книжки серії НОМЕР_1 і трудової книжки серії НОМЕР_2 , зарахувати до страхового стажу період навчання у Технічному училищі №2 м. Новомосковська Дніпропетровської області з 01.09.1979р. по 25.07.1980р., та призначити позивачеві з 02.03.2023р. пенсію за віком відповідно до ст.26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог позивача, виходячи з наступного.

Статтею 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Відповідно до ч.1 ст.26 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування (далі Закон №1058), встановлено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років та наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу, зокрема, з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років.

Частиною 4 ст.26 Закону №1058 визначено, що у разі відсутності, починаючи з 1 січня 2018 року, необхідного страхового стажу на дату досягнення віку, передбаченого частинами першою - третьою цієї статті, пенсію за віком може бути призначено після набуття особою страхового стажу, визначеного частинами першою - третьою цієї статті на дату досягнення відповідного віку.

Наявність страхового стажу, передбаченого частинами першою - третьою цієї статті, який дає право на призначення пенсії за віком, визначається на дату досягнення особою відповідного віку і не залежить від наявності страхового стажу на дату звернення за призначенням пенсії.

Згідно ч.1 ст.24 Закону №1058, страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Абзацом 1 ч.4 ст.24 Закону №1058 передбачено, що періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Відповідно до ч.1, п.«д» ч.3 ст.56 Закону України Про пенсійне забезпечення передбачено, що до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв; навчання у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах по підготовці кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі.

Статтею 62 Закону України Про пенсійне забезпечення встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п.1, п.2, п.3 постанови Кабінету Міністрів України №637 від 12.08.1993р. Про затвердження Порядку підтвердження трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі Порядок №637) основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.

За відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

З аналізу наведених правових норм вбачається, що для розрахунку пенсії пенсійний орган обчислює страховий стаж за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди, до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

При цьому, у разі відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами; на підставі показань свідків; даних, наявних в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідок, виписок із наказів, особових рахунків і відомостей на видачу заробітної плати, посвідчень, характеристик, письмових трудових договорів і угод з відмітками про їх виконання та інших документів, які містять відомості про періоди роботи.

Так, як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_4 з 01.09.1979р. по 25.07.1980р. навчалася в технічному училищі №2 м. Новомосковська Дніпропетровської області, а у періоди, зокрема, з 29.07.1980 року по 31.12.1998р. була найманим працівником та працювала на різних посадах у багатьох підприємствах, що підтверджується копіями трудових книжок позивача НОМЕР_2 від 29.07.1980р., НОМЕР_1 від 18.11.1981р. та атестату №5286 від 25.07.1980р., наявними у справі (а.с.14-19,54-62,84-92,118-123).

При цьому, 26.01.1985р. між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 було укладено шлюб, після укладення якого ОСОБА_5 присвоєно прізвище « ОСОБА_3 », що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу НОМЕР_5 , наявною у справі (а.с.20,63,93,124).

Наведена обставина щодо укладення шлюбу між громадянами ОСОБА_5 та ОСОБА_6 підтверджується також і копіями паспортів громадянина України останніх (а.с.12,21,115-116).

Разом з тим, вищенаведені періоди навчання та роботи позивача не було зараховано пенсійним органом до стажу роботи позивача, який зараховується для призначення пенсії за віком відповідно до ст.62 Закону України Про пенсійне забезпечення (на підставі записів у трудовій книжці), так як в свідоцтві про шлюб відсутній підпис відповідальної особи, що підтверджується змістом копії оспорюваного рішення пенсійного органу №41 від 10.03.2023р., наявної у справі (а.с.23,65,95,126).

Так, у спірні періоди навчання та роботи позивача діяли Інструкція про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах та організаціях Державного комітету СРСР по труду та соціальним питанням від 20.06.1974р. №162 (далі Інструкція №162) та Інструкція про порядок ведення трудових книжок працівників, затверджена наказом Міністерства праці України, Міністерства Юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України №58 від 29.07.1993 (далі Інструкція №58).

Відповідно до пункту 1 Інструкції №162 (далі мовою оригіналу): «Трудовая книжка является основным документом о трудовой деятельности рабочих и служащих. Трудовые книжки ведутся на всех рабочих и служащих государственных, кооперативных и общественных предприятий, учреждений и организаций*, проработавших свыше 5 дней, в том числе на сезонных и временных работников, а также на нештатных работников при условии, если они подлежат государственному социальному страхованию.».

Відповідно до п.2.3. Інструкції №162 (далі мовою оригіналу): «Все записи в трудовой книжке о приеме на работу, переводе на другую постоянную работу или увольнении, а также о награждениях и поощрениях вносятся администрацией предприятия после издания приказа (распоряжения), но не позднее недельного срока, а при увольнении - в день увольнения и должны точно соответствовать тексту приказа (распоряжения).».

Згідно до пункту 1 Інструкції №58 трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації (далі - підприємство) усіх форм власності або у фізичної особи понад п`ять днів, у тому числі осіб, які є співвласниками (власниками) підприємств, селянських (фермерських) господарств, сезонних і тимчасових працівників, а також позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню.

Пунктом 2.2. Інструкції №58 визначено, що заповнення трудової книжки вперше проводиться власником або уповноваженим ним органом не пізніше тижневого строку з дня прийняття працівника на роботу або прийняття студента вищого, учня професійно-технічного навчального закладу, що здобули професію (кваліфікацію) за освітньо-кваліфікаційним рівнем "кваліфікований робітник", "молодший спеціаліст", "бакалавр", "спеціаліст" та продовжують навчатися на наступному освітньо-кваліфікаційному рівні, на стажування.

До трудової книжки вносяться: відомості про працівника: прізвище, ім`я та по батькові, дата народження; відомості про роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення; відомості про нагородження і заохочення: про нагородження державними нагородами України та відзнаками України, заохочення за успіх у роботі та інші заохочення відповідно до чинного законодавства України; відомості про відкриття, на які видані дипломи, про використані винаходи і раціоналізаторські пропозиції та про виплачені у зв`язку з цим винагороди.

Відповідно до п.2.6. Інструкції №58 у разі виявлення неправильного або неточного запису відомостей про роботу, переведення, а також про нагородження та заохочення тощо, виправлення виконується власником або уповноваженим ним органом, де було зроблено відповідний запис. Власник або уповноважений ним орган за новим місцем роботи зобов`язаний надати працівнику в цьому необхідну допомогу.

Згідно до п.2.13 Інструкції №58 визначено, що зміна записів у трудових книжках про прізвище, ім`я, по батькові і дату народження виконується власником або уповноваженим ним органом за останнім місцем роботи на підставі документів (паспорта, свідоцтва про народження, про шлюб, про розірвання шлюбу, про зміну прізвища, ім`я та по батькові тощо) і з посиланням на номер і дату цих документів.

Зазначені зміни вносяться на першій сторінці (титульному аркуші) трудової книжки. Однією рискою закреслюється, наприклад, колишнє прізвище або ім`я, по батькові, дата народження і записуються нові дані з посиланням на відповідні документи на внутрішньому боці обкладинки і завіряються підписом керівника підприємства або печаткою відділу кадрів.

Тобто, враховуючи вищенаведені норми, можна дійти висновку, що зміна записів у трудових книжках про прізвище, ім`я, по батькові і дату народження виконується власником або уповноваженим ним органом за останнім місцем роботи на підставі документів (паспорта, свідоцтва про народження, про шлюб, про розірвання шлюбу, про зміну прізвища, ім`я та по батькові тощо) і з посиланням на номер і дату цих документів.

Так, зі змісту копії трудової книжки позивача НОМЕР_1 від 18.11.1981р. вбачається, що на внутрішньому боці її обкладинки міститься відповідний запис про зміну прізвища позивача з « ОСОБА_2 » на « ОСОБА_3 » з посиланням на свідоцтво про шлюб № НОМЕР_3 , який завірено підписом та печаткою відділу кадрів (а.с.14,56,86,119).

Окрім того, зі змісту трудової книжки позивача НОМЕР_2 від 29.07.1980р. вбачається, що вона містить запис про навчання позивача з 01.9.1979р. по 25.07.1980р., який зроблено на підставі атестату №5286 від 25.07.1980р. (а.с.18,55,85,118).

При цьому, судом враховується і те, що згідно оскаржуваного рішення пенсійного органу, відповідачі не оспорюють записи в трудових книжках та не зазначають про будь-які недоліки при їх заповненні (а.с.23,65,95,126), а відсутність підпису відповідальної особи в свідоцтві про шлюб не є підставою для висновку про відсутність у позивача трудового стажу.

Аналізуючи вищенаведені норми законодавства та надані суду докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що за умови надання позивачем до пенсійного органу трудових книжок НОМЕР_2 від 29.07.1980р., НОМЕР_1 від 18.11.1981р., копій атестату №5286 від 25.07.1980р., свідоцтва про укладення шлюбу НОМЕР_5 та паспорта позивача, які підтверджують як факт роботи позивача за не зараховані періоди, так і факт зміни прізвища позивача з « ОСОБА_7 » на « ОСОБА_3 », та з урахуванням повноважень пенсійного органу щодо надання допомоги особам у одержанні відсутніх для призначення пенсії документів, відповідачем-1 безпідставно відмовлено позивачеві у призначенні пенсії за віком у зв`язку із не зарахуванням вищенаведених періодів її навчання та роботи на підставі записів трудових книжок НОМЕР_2 від 29.07.1980р., НОМЕР_1 від 18.11.1981р. та атестату №5286 від 25.07.1980р.

У відповідності до вимог ст. 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Частина 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.

Проте, відповідачами не було надано суду жодних належних і допустимих доказів, які б свідчили про правомірність прийняття пенсійним органом рішення №41 від 10.03.2023р. про відмову в призначенні позивачеві пенсії за віком відповідно до ст.26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", з урахуванням норм вищенаведеного законодавства, обставин встановлених судом та з урахуванням правової позиції Верховного Суду, яка наведена вище та не спростована відповідачами жодними доказами.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З урахуванням вимог ч.2 ст.2 вказаного Кодексу, перевіривши правомірність прийняття пенсійним органом рішення №41 від 10.03.2023р. про відмову в призначенні позивачеві пенсії за віком відповідно до ст.26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", суд приходить до висновку, що пенсійний орган, відмовивши у призначенні позивачеві пенсії за віком у зв`язку із не зарахуванням спірних періодів роботи позивача, діяв не у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, не обґрунтовано та без врахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Отже, судом встановлено порушення вищенаведеним рішенням відповідача-1 №41 від 10.03.2023р. про відмову в призначенні позивачеві пенсії за віком відповідно до ст.26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", прав та інтересів позивача на належне пенсійне забезпечення, які підлягають судовому захисту шляхом визнання такого рішення протиправним та його скасування, у зв`язку з чим позовні вимоги позивача у наведеній частині підлягають задоволенню.

Також, підлягають задоволенню позовні вимоги позивача в частині зобов`язання відповідача-2 зарахувати до страхового стажу періоди роботи позивача згідно трудової книжки серії НОМЕР_1 і трудової книжки серії НОМЕР_2 , зарахувати до страхового стажу період навчання у Технічному училищі №2 м. Новомосковська Дніпропетровської області з 01.09.1979р. по 25.07.1980р., враховуючи те, що судом встановлено протиправність рішення пенсійного органу щодо відмови у призначенні пенсії за віком у зв`язку із не зарахуванням до стажу позивача при обчисленні пенсії наведених періодів навчання та роботи позивача, та належним і ефективним способом захисту порушеного права позивача є саме зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, направлені на усунення порушеного права позивача виходячи із наданих повноважень адміністративного суду, встановлених ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України.

Так, за приписами ст.245 вказаного Кодексу, встановлено, що у разі задоволення позову, суд може прийняти постанову про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії.

Окрім того, і за приписами ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, дає найбільший ефект.

Відтак, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права та відповідати наявним обставинам.

Також слід зазначити, що за приписами ст.6 Кодексу адміністративного судочинства України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Статтею 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Суду як джерело права.

Так, Європейський Суд з прав людини у рішенні від 08.11.2005р. (остаточне) у справі Кечко проти України зазначив, що якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними.

Також і у рішенні від 13.01.2011р. (остаточне) по справі Чуйкіна проти України констатував: 50. Суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює право на суд, в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів ( див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі Голдер проти Сполученого Королівства (Golder v. The United Kingdom),п.п.28-36, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє всіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати вирішення спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені.

Таким чином, з урахуванням наведеної правової позиції, суд приходить до висновку, що зобов`язання відповідача зарахувати до страхового стажу періоди роботи позивача згідно трудової книжки серії НОМЕР_1 і трудової книжки серії НОМЕР_2 , зарахувати до страхового стажу період навчання у Технічному училищі №2 м. Новомосковська Дніпропетровської області з 01.09.1979р. по 25.07.1980р., є дотриманням судом гарантій того, що спір між сторонами буде остаточно вирішений.

Разом з тим, не підлягають задоволенню позовні вимоги позивача в частині зобов`язання відповідача-2 призначити позивачеві з 02.03.2023р. пенсію за віком відповідно до ст.26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", оскільки адміністративний суд не наділений повноваженнями спонукати суб`єкта владних повноважень прийняти те чи інше рішення у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, у такому випадку, суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням правової оцінки суду, наведеної у такому судовому рішенні, з урахуванням повноважень адміністративного суду, визначених ст.245 Кодексу адміністративного судочинства України.

Так, Конституційний Суд України в своєму рішенні від 30 січня 2003 року №3-рп/2003 зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй Конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13).

На цій підставі адміністративні суди, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим статтею 2 КАС України критеріям, не втручаються у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Окрім того, при прийнятті даного рішення, судом враховується і те, що у даному випадку, саме наявність у позивача страхового стажу, визначеного ст.26 Закону №1058, є підставою для призначення останній пенсії за віком, при цьому, за нормами ч.2 ст.24 Закону №1058 визначено, що страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду, тобто повноваження щодо обчислення страхового стажу є виключною компетенцію пенсійних органів, а тому адміністративний суд не наділений повноваження підміняти пенсійний орган та самостійно обчислювати страховий стаж позивача для призначення пенсії, а, відповідно, без проведення розрахунку такого стажу і зобов`язувати призначати пенсії.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що найбільш ефективний із можливих способів захисту порушеного права позивача за умови визнання протиправним та скасування рішення відповідача-1 №41 від 10.03.2023р. про відмову в призначенні позивачеві пенсії за віком відповідно до ст.26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", а також і зобов`язання відповідача-2 зарахувати до страхового стажу періоди роботи позивача згідно трудової книжки серії НОМЕР_1 і трудової книжки серії НОМЕР_2 , зарахувати до страхового стажу період навчання у Технічному училищі №2 м. Новомосковська Дніпропетровської області з 01.09.1979р. по 25.07.1980р., є саме зобов`язання відповідача-2 повторно розглянути заяву позивача про призначення їй пенсії за віком від 02.03.2023р., відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування та прийняти обґрунтоване рішення по суті заяви з урахуванням висновків, викладених у цьому судовому рішенні, вимог пенсійного законодавства України та повноважень органів Пенсійного фонду України, виходячи з вимог ст.245 Кодексу адміністративного судочинства України.

При цьому, зобов`язуючи саме Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області вчинити певні дії, суд виходить з наступного.

Так, п.4.10 Постанови правління ПФУ №22-1 від 25.11.2005р. (зі змінами) встановлено, що після призначення, перерахунку пенсії, поновлення виплати раніше призначеної пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший вид, електронна пенсійна справа засобами програмного забезпечення передається до органу, що призначає пенсію, за місцем фактичного проживання особи, за місцезнаходженням установи виконання покарань, де відбуває покарання засуджений до позбавлення (обмеження) волі, для здійснення виплати пенсії.

Тобто, за приписами п.4.10 Постанови правління ПФУ №22-1 визначено, що електронна пенсійна справа повертається до територіального органу Пенсійного фонду України за місцем фактичного проживання особи, яка звернулась за призначенням пенсії, з метою подальшого взяття такої особи на пенсійний облік та виплати їй пенсії.

З аналізу наведеної норми та застосувавши аналогію закону, вбачається, що електронна відмовна пенсійна справа позивача, після розгляду відповідачем-1 заяви позивача про призначення пенсії за віком, засобами програмного забезпечення передається до органу, що призначає пенсію, за місцем фактичного проживання позивача, тобто, у даному випадку, до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області.

За викладеного, суд приходить до висновку, що саме Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (в розпорядженні якого перебуває як паперова так і електронна відмовна пенсійна справа позивача) має як обов`язок, так і фізичну можливість виконати зобов`язальну частину судового рішення, прийнятого за результатами розгляду цієї справи.

Приймаючи до уваги вищевикладене, суд приходить до висновку про наявність обґрунтованих правових підстав для часткового задоволення позовних вимог позивача.

При прийнятті даного рішення, суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема, у справах "Салов проти України" (заява №65518/01 від06.09.2005; п.89), "Проніна проти України" (заява №63566/00 від18.07.2006; п.23) та "Серявін та інші проти України" (заява №4909/04 від10. 02.2010; п.58), яка полягає у тому, що принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) 09.12.1994, п.29).

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, суд виходить із того, що при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

За таких обставин, підлягають стягненню солідарно за рахунок бюджетних асигнувань суб`єктів владних повноважень Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області та Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області на користь позивача судові витрати позивача по сплаті судового збору понесені позивачем згідно квитанції до платіжної інструкції на переказ готівки №0.0..1 від 05.05.2023р. пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у сумі 715 грн. 73 коп., виходячи із розрахунку: (1073,60 грн./3)*2 (а.с.43а).

Керуючись ст.ст. 2-10, 11, 12, 47, 72-77, 94, 122, 132, 139, 193, 241-246, 250, 251, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Відповідача-1: Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області, до Відповідача-2: Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування рішення №41 від 10.03.2023р., зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області №41 від 10.03.2023р. про відмову в призначенні позивачеві пенсії за віком відповідно до ст.26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 26, ) зарахувати до страхового стажу періоди роботи ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_6 ) згідно трудової книжки серії НОМЕР_1 і трудової книжки серії НОМЕР_2 , зарахувати до страхового стажу період навчання у Технічному училищі №2 м. Новомосковська Дніпропетровської області з 01.09.1979р. по 25.07.1980р.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 26, ) повторно розглянути заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_6 ) про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування від 02.03.2023р. та прийняти обґрунтоване рішення по суті заяви з урахуванням висновків, викладених у цьому судовому рішенні, вимог пенсійного законодавства України та повноважень органів Пенсійного фонду України.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути солідарно за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 26, ) та Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (21100, м. Вінниця, вул. Хмельницьке шосе, 7; ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_6 ) судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 715 грн. 73 коп. (сімсот п`ятнадцять грн. 73 коп.).

Рішення суду може бути оскаржено до Третього апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення відповідно до вимог статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду набирає законної сили у строки, визначені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.О. Конєва