Справа № 140/3845/23
Суддя: Шевчук Світлана Михайлівна
Дата ухвалення: 2023-09-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 вересня 2023 рокуЛьвівСправа № 140/3845/23 пров. № А/857/12385/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

судді-доповідача -Шевчук С. М.
суддів -Кухтея Р. В.
Носа С. П.

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Держпродспоживслужби у Волинській області на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 21 червня 2023 року у справі № 140/3845/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до в.о. начальника Головного управління Держпродспоживслужби у Волинській області Слєсарєва Миколи Васильовича, Головного управління Держпродспоживслужби у Волинській області про визнання протиправними дій та скасування рішення, наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

місце ухвалення судового рішення м.Луцьк
Розгляд справи здійснено за правиламиспрощеного позовного провадження
суддя у І інстанціїДенисюк Р.С.
дата складання повного тексту рішенняне зазначена

ВСТАНОВИВ:

І. ОПИСОВА ЧАСТИНА

ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернулася з позовом до Головного управління Держпродспоживслужби у Волинській області (далі відповідач 1, Головне управління), в.о. начальника Головного управління Держпродспоживслужби у Волинській області Слєсарєва Миколи Васильовича (далі відповідач 2, ОСОБА_2 ) про визнання протиправним та скасування наказу від 14.02.2023 № 208-ос Про звільнення ОСОБА_1 , поновлення на посаді начальника відділу ринкового та метрологічного нагляду в Головному управлінні Держпродспоживслужби у Волинській області та стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 21 червня 2023 року у справі № 140/3845/23 позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Держпродспоживслужби у Волинській області від 14.02.2023 №208-ос Про звільнення ОСОБА_1 .

Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника відділу ринкового та метрологічного нагляду управління захисту споживачів Головного управління Держпродспоживслужби у Волинській області з 15 лютого 2023 року.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з Головного управління Держпродспоживслужби у Волинській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 86272,20 грн (вісімдесят шість тисяч двісті сімдесят дві гривні 20 копійок).

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю/ яким позов задовольнити повністю. В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що викладені у висновку суду факти щодо обов`язку відповідача пропонувати позивачу посаду державної служби є суперечливими. Крім того вказує, що суд першої інстанції посилався на норми законодавства, які не стосуються предмету спору, а зокрема у спірних правовідносинах має місце скорочення чисельності штату, а не реорганізація чи ліквідація державного органу. Також вказує, що суд при ухваленні рішення припустився хибного висновку, що за нормами ст. 4 Закону України «Про відпустки» та ст.1 Закону України «Про зайнятість населення» позивачу могла бути запропонована лише вакантна посада та не урахував положень п. 2 ч. 2 ст. 34 Закону №889 у зв`язку із чим необґрунтовано відхилив запропоноване відповідачем зайняття позивачу строкової посади на період відсутності основного працівника ОСОБА_3 до фактичного її виходу на роботу. Звертає позивач увагу і на суперечливі висновки суду першої інстанції з приводу застосування норм КзПП в частині переважного права на залишення на роботі. Скаржник вказує також на необґрунтованість висновків суду щодо відсутності доказів відмови позивача від запропонованої їй строкової посади у зв`язку з відсутність акту про відмову позивача від переведення на запропоновану посаду відповідачем. При цьому зазначає, що при внесенні позивачу пропозиції обійняти строкову посаду, було визначено позивачу строк для подання заяви про таке призначення до 13.02.2023року, однак позивач наданим їй правом не скористалася. Також в апеляційній скарзі йдеться про дискреційні повноваження відповідача у пропонуванні посад.

Позивач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, відповідно до частини 4 статті 304 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Про розгляд апеляційної скарги сторони повідомлені шляхом надіслання ухвал про відкриття апеляційного провадження та про призначення апеляційної скарги до розгляду через електронний кабінет сервісу "Електронний суд" Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи (ЄСІТС), підтвердженням чого є відповідні дані автоматизованої системи документообігу суду.

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції в порядку п.3 ч.1 ст.311 КАС України розглядає справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів. В силу вимог ч.4 ст.229 КАС України якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

ІІ. ОЦІНКА СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Ухвалюючи судове рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що при звільненні позивача із займаної посади відповідачем 1 не в повній мірі було дотримано вимоги чинного законодавства, а зокрема відповідач 1 не виконав покладений на нього законом обов`язок одночасно з попередженням про звільнення запропонувати позивачу іншу рівнозначну посаду державної служби категорії «Б». При цьому, суд звернув увагу на ту обставину, що відповідачами не заперечується той факт, що на момент попередження позивача про звільнення так і його звільнення були наявні вакантні посади, які відповідно до своїх навиків та компетентностей могла зайняти ОСОБА_1 категорії «Б».

Зокрема, судом ураховано, що на момент винесення попередження про звільнення у структурі відповідача 1 вакантних посад даної категорії «Б» було 7, а на момент звільнення позивача в управлінні були вакантними 4 посади, що підтверджується відповіддю на запит від 20.02.2023 №3/5 ЗПІ (а.с.42-43). Однак, на час прийняття відповідачем 1 оспорюваного наказу позивачу не було запропоновано жодної посади даної категорії.

Окрім того, суд урахував, що запропонована позивачу посада категорії «В» 12.01.2023 була строковою та не відносилась до вакантних посад. Також суд урахував, що в матеріалах справи відсутні докази про відмову ОСОБА_1 від переведення на запропоновану посаду.

Також правовою підставою для ухвалення рішення суду слугувало порушення відповідачем норм законодавства про працю щодо переважного права на залишення на роботі, не надання відповідачем 1 доказів щодо проведення порівняльного аналізу продуктивності праці і кваліфікації позивача та працівників, яким надано перевагу при залишенні на службі.

ІІІ. ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивач працювала з 05.05.2021 на посаді начальника відділу ринкового та метрологічного нагляду управління захисту споживачів Головного управління Держпродспоживслужби у Волинській області, про що свідчить наказ №138-ос від 30.04.2021 Про призначення ОСОБА_1 (а. с.10).

Наказом ГУ Держпродспоживслужби у Волинській області №373-од від 27.12.2022 Про введення в дію структури та штатного розпису ГУ Держпродспоживслужби у Волинській області введено в дію з 28.12.2022 нову структуру та штатний розпис управління чисельністю 250 працівників.

Пунктом 2 даного наказу ліквідовано, в тому числі, відділ ринкового та метрологічного нагляду управління захисту споживачів Головного управління Держпродспоживслужби у Волинській області (а.с.11-22).

За даними штатного розпису Головного управління Держпродспоживслужби у Волинській області на 2021 рік штат працівників становив 357 осіб.

12.01.2023 відповідно до статті 9-1 Закону України Про державну службу позивачу вручено попередження про можливе наступне звільнення у зв`язку з веденням нової структури та штатної чисельності управління та скороченням посади начальника відділу ринкового та метрологічного нагляду управління захисту споживачів Головного управління Держпродспоживслужби у Волинській області.

На момент винесення попередження про наступне вивільнення та звільнення відповідно до вимог чинного законодавства посада позивача відносилась до категорії Б.

Одночасно позивачу запропоновано посаду провідного спеціаліста відділу контролю у сфері торгівлі, робіт та послуг управління захисту прав споживачів та контролю за регульованими цінами ГУ Держпродспоживслужби у Волинській області, строково на період відсутності основного працівника ОСОБА_3 до фактичного її виходу на роботу (а.с.40).

Запропонована позивачу посада відноситься до категорії посад державної служби В.

Наказом в.о. начальника ГУ Держпродспоживслужби у Волинській області від 14.02.2023 №208-ос Про звільнення ОСОБА_1 начальника відділу ринкового та метрологічного нагляду управління захисту споживачів Головного управління Держпродспоживслужби у Волинській області ОСОБА_1 , звільнено із займаної посади з 14.02.2023 у зв`язку з скороченням штату державних службовців відповідно до пункту 1 частини 1 статті 87 Закону України Про державну службу (а.с.41).

Не погоджуючись з вказаним наказом позивач звернулася з позовом про його оскарження та поновлення на роботі.

ІV. ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені у апеляційній скарзі, правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі у межах, визначених статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України), колегія суддів встановила таке.

Із змісту статті 19 Конституції України вбачається, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 8 Конституції України установлено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Статтею 38 Конституції України унормовано, що громадяни користуються рівним правом доступу до державної служби, а також до служби в органах місцевого самоврядування.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Спеціальним законом, що регулює відносини, які виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, є Закон «Про державну службу» № 889-VIII.

Частинами першою - третьою статті 5 Закону № 889-VIIІ встановлено, що правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби. Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 83 Закону № 889-VIII державна служба припиняється, зокрема, за ініціативою суб`єкта призначення (стаття 87 цього Закону).

Згідно із частиною першою статті 87 Закону № 889-VIII підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є, зокрема: 1) скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу .

Частиною 3 ст. 87 Закону № 889-VIII було встановлено, що суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів.

Суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів.

Одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю.

Державний службовець звільняється на підставі пункту 1 частини першої цієї статті у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду.

З матеріалів справи убачається, що після затвердження нової штатної структури відповідача (наказ №373-од від 27.12.2022 ) відбулося скорочення штату, а посада яку обіймала позивач у новому штатному розписі є відсутньою.

12.01.2023 відповідно до статті 9-1 Закону України Про державну службу позивачу вручено попередження про можливе наступне звільнення у зв`язку з веденням нової структури та штатної чисельності управління та скороченням посади категорії «Б»- начальника відділу ринкового та метрологічного нагляду управління захисту споживачів Головного управління Держпродспоживслужби у Волинській області, яку обіймала позивач. Одночасно з таким попередженням позивачу запропоновано строкову посаду провідного спеціаліста відділу контролю у сфері торгівлі, робіт та послуг управління захисту прав споживачів та контролю за регульованими цінами ГУ Держпродспоживслужби у Волинській області, на період відсутності основного працівника ОСОБА_3 до фактичного її виходу на роботу, яка відноситься до категорії посад державної служби В.

Апеляційний суд також ураховує, що Законом № 117-ІХ були серед іншого виключені положення абзаців першого і другого частини третьої статті 87 Закону № 889-VIII, які стосувалися застосування до державних службовців законодавства про працю та допускали звільнення з підстав скорочення чисельності або штату державних службовців лише в разі неможливості переведення державного службовця на іншу посаду чи його відмови від такого переведення.

При цьому, ретроспективний аналіз положень Закону № 889-VІІІ дає підстави для висновку, що стаття 87 цього Закону до набрання чинності Законом №117-IX (до 25 вересня 2019 року) визначала як підставу для звільнення державного службовця (скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу), так і особливості її застосування (у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі) поряд із прямою вказівкою на застосування загальної процедури вивільнення працівників, установленої законодавством про працю.

Одночасно із набранням чинності Законом № 117-IX набрав чинності Закон № 113-IX, яким статтю 40 КЗпП України доповнено частиною п`ятою такого змісту: "Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус".

Верховний Суд у постановах від 26 травня 2021 року у справах № 140/90/20, № 260/261/20 та від 20 вересня 2021 року у справі №340/221/20, аналізуючи вищевказані законодавчі зміни, зазначив, що виключення зі статті 87 Закону № 889-VІІІ бланкетної (відсилочної) норми щодо застосування законодавства про працю при визначенні процедури вивільнення державних службовців на підставі пунктів 1 і 1-1 частини першої цієї статті не вказує на заборону щодо його застосування, враховуючи приписи частини третьої статті 5 цього Закону та неврегульованість цим Законом відповідних правовідносин.

Приписи частини п`ятої статті 40 КЗпП України вказують лише на можливість врегулювання спеціальним законом особливостей застосування порядку звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом першим частини першої цієї статті.

Колегія суддів уважає за необхідне підкреслити, що відносини публічної служби в основі своєї правової природи є наслідком реалізації не тільки права на участь в управлінні державними справами через забезпечення доступу до державної служби, визначеного статтею 38 Конституції України, але і права на працю, оскільки перебування особи на державній службі є однією із форм реалізації права на працю, закріпленого у статті 43 Конституції України, а тому за правовою позицією Верховного Суду України, сформованою у постанові від 06 листопада 2013 року у справі № 21-389а13, до відносин публічної служби застосовуються норми трудового законодавства в частині неврегульованій спеціальним законодавством.

Усталеною є також судова практика субсидіарного застосування приписів КЗпП України у разі неврегульованості нормами спеціального законодавства правовідносин, з приводу яких виник спір, у значенні різновиду аналогії закону як засобу подолання прогалин спеціального законодавства.

Тож, враховуючи відсутність у спеціальному законі норм, які б урегульовували особливості вивільнення державних службовців, зокрема, у разі скорочення чисельності або штату державних службовців, на момент виникнення спірних правовідносин (12.01.2023 року - дату складення відповідачем повідомлення про майбутнє вивільнення позивача), незважаючи на виключення зі статті 87 Закону № 889-VІІІ бланкетної (відсилочної) норми щодо застосування законодавства про працю при визначенні процедури вивільнення державних службовців на підставі пунктів 1 і 1-1 частини першої цієї статті, апеляційний суд приходить до висновку про необхідність застосування до спірних правовідносин положень КЗпП України на підставі частини третьої статті 5 Закону № 889-VІІІ.

Суд також наголошує, що за приписами частини третьої статті 49-2 КЗпП України обов`язок у роботодавця запропонувати працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації виникає одночасно з попередженням про звільнення.

Підстави припинення державної служби у зв`язку зі скорочення чисельності або штату державних службовців за своєю правовою природою відповідають ознакам вивільнення працівників, що ґрунтується на загальних підставах звільнення за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

У свою чергу, відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений термін, а також терміновий трудовий договір до закінчення терміну його дії можуть бути розірвані власником або уповноваженим їм органом у разі скорочення чисельності або штату працівників.

Процедура вивільнення працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України регламентована положеннями частини другої статті 40, статей 42, 49-2 цього Кодексу, що містять юридичні гарантії забезпечення прав працівників від незаконного звільнення та сприяння у збереженні роботи.

Так, частиною другою статті 40 КЗпП України передбачено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Вимогами частини третьої статті 49-2 КЗпП України встановлено, що одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України «Про зайнятість населення», власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Положеннями частин першої та другої статті 42 КЗпП України регламентовано, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається, зокрема: 2) особам, в сім`ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; 3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; 10) працівникам, яким залишилося менше трьох років до настання пенсійного віку, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат.

Верховний Суд неодноразово, зокрема у постановах від 11 березня 2020 року у справі №813/1220/16, від 09 липня 2020 року у справі № 809/2894/13-a, наголошував на тому, що однією з правових гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника. При цьому, власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Тобто, роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії без виключення, які відповідають зазначеним вимогам, що існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, Верховний Суд звертав увагу на обов`язок суду з`ясувати, чи дійсно у відповідача були зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався працівник про наступне вивільнення в установленому порядку (постанови від 09 квітня 2020 року у справі № 182/1670/18, від 01 квітня 2020 року у справі № 683/1084/17 та інш.).

Тож у випадку фактичного скорочення займаної працівником посади йому має бути запропонована рівноцінна посада, передбачена новим штатним розписом, а в разі, якщо на таку посаду претендують також інші працівники, роботодавець зобов`язаний провести порівняльний аналіз продуктивності їхньої праці і кваліфікації з метою визначення працівника, який має переважне право на залишення на роботі, як це передбачено частиною першою статті 42 КЗпП України. У процесі цього аналізу, як правило, враховуються такі обставини, як: наявність відповідної освіти, післядипломної освіти, документів про підвищення кваліфікації, відсутність дисциплінарних стягнень, наявність заохочень за успіхи в роботі, отримання премій за виконання особливо важливих робіт, відсутність прогулів, відпусток без збереження заробітної плати, тривалої тимчасової непрацездатності, зауважень з боку адміністрації щодо строків і якості виконуваних завдань, обсяги виконуваних робіт тощо.

Інша вакантна робота, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації і досвіду пропонується в разі відсутності рівноцінної посади.

Рівень кваліфікації визначається в залежності від освіти працівника та здобутих ним навичок під час виконання робіт за певною спеціальністю, а продуктивність праці вимірюється певними виробничими (службовими) показниками.

Продуктивність праці і кваліфікація працівника повинні оцінюватися окремо, але в кінцевому підсумку роботодавець повинен визначити працівників, які мають більш високу кваліфікацію і продуктивність праці за сукупністю цих двох показників.

Тобто у першу чергу перевага на залишення на роботі надається особам, які мають більш високу кваліфікацію і продуктивність праці. І лише за умови встановлення, що у всіх працівників є рівні умови продуктивності праці і кваліфікації, можна аналізувати, хто з них має переважне право на залишення на роботі згідно з частиною другою статті 42 КЗпП України.

Крім того, при проведенні вивільнення орган вправі в межах однорідних професій і посад провести перестановку (перегрупування) працівників і перевести більш кваліфікованого працівника, посада якого скорочується, за його згодою на іншу посаду, звільнивши з неї з цих підстав менш кваліфікованого працівника.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом, зокрема, у постановах від 14 лютого 2018 року та від 08 липня 2020 року у справі 2а-9821/11/2670, від 11 липня 2018 року у справі №816/1232/17, від 15 травня 2020 року у справі №П/811/2408/15, від 09 липня 2020 року у справі № 809/2894/13-a та інш. Підстави для відступу від цієї позиції у цій справі відсутні.

Натомість, як слідує з установлених судом першої інстанції обставин справи, на момент винесення попередження про звільнення позивача у структурі відповідача 1 було сім вакантних посад категорії «Б», а на момент звільнення позивача в управлінні були вакантними були чотири посади, що підтверджується відповіддю на запит від 20.02.2023 №3/5 ЗПІ (а.с.42-43).

Однак, на час прийняття відповідачем 1 оспорюваного наказу, як і на час внесення попередження про звільнення позивачу не було запропоновано жодної із вакантних посад категорії «Б».

Натомість відповідач запропонував 12.01.2023 позивачу лише єдину строкову посаду категорії «В», яка є нижчою за категорією в порівнянні з посадою (категорії «Б») яку займала позивач до затвердження нової структури та штатного розпису управління, впровадження якої призвело до скорочення посади позивача.

При цьому, відповідачем 1 не наведено жодного нормативного обґрунтування, причин та об`єктивних перешкод через які позивачу не було запропоновано жодної із вакантних посад категорії «Б», які були вакантними під час внесення позивачу попередження про звільнення (7 посад) та під час винесення оскаржуваного наказу про звільнення позивача (4 посади).

При цьому, відповідачем не надано жодних доказів, що при звільненні позивача у зв`язку із скороченням штату здійснювались заходи щодо оцінки та порівняння продуктивності праці та кваліфікації позивача в порівнянні з іншими працівниками. Не надано і доказів урахування відповідачем обставин щодо переважного права позивача на залишення на роботі згідно з частиною другою статті 42 КЗпП України у випадку наявності рівних умов продуктивності праці і кваліфікації.

Апеляційний суд не заперечує проти того, що відповідач 1 наділений дискреційними повноваженнями щодо здійснення порівняння продуктивності праці та кваліфікації працівників з метою вирішення питання про те, хто з працівників, які підлягали вивільненню у зв`язку із скороченням штату, має переважне право на залишення на роботі. Проте у матеріалах справи відсутні будь-які порівняльні таблиці, довідки, міркування тощо, які б могли підтвердити здійснення відповідачем порівняння кваліфікації і продуктивності праці працівників, яких було запропоновано звільнити, та працівників, яким запропоновано перевестися на інші посади, із зазначенням чому саме надається перевага одним працівникам, а не іншим.

У контексті наведеного, колегія суддів акцентує увагу, що відповідач (суб`єкт владних повноважень) зобов`язаний був довести належне виконання вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування позивача, з урахуванням права особи на порівняння його продуктивності праці та кваліфікації в порівнянні з іншими працівниками та урахуванням наявності переважного права на залишення на роботі у випадку наявності рівних умов продуктивності праці і кваліфікації для застосування заходів звільнення у зв`язку із скороченням штатної чисельності працівників.

Такий обов`язок відповідача повністю узгоджується з положеннями частини другої статті 77 КАС України, відповідно до якої, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Оскільки цього зроблено не було, тому дії відповідача у процедурі вивільнення позивачки у зв`язку із скороченням штатної чисельності працівників Головного управління Держпродспоживслужби у Волинській області свідчать про порушення останнім положень статей 40, 49-2 КЗпП України.

Аналогічна правова позиція у подібних правовідносинах висловлена Верховним Судом у постанові від 09 липня 2020 року у справі № 809/2894/13-a, від 13 жовтня 2021 року у справі № 360/2308/20.

Ураховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку, що спірний наказ про звільнення позивачки є незаконним та підлягає скасуванню.

Оскільки позовні вимоги про поновлення позивача на посаді та виплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідними від вимоги про скасування наказу про звільнення зі служби, то такі вимоги підставно задоволено судом першої інстанції.

Стосовно доводів апеляційної скарги, які стосуються висновків суду першої інстанції щодо застосування положень про звільнення державних службовців від час ліквідації, реорганізації державного органу та доводів скаржника про належне виконання ним обов`язку щодо пропонування позивачці строкової посади категоррії «В» та відмови позивача від її зайняття, а також наявності у відповідача дискреційних повноважень на пропонування посад, то колегія суддів зазначає, що приведені доводи скаржника не можуть бути правовою підставою для відмови позивачу у задоволені позову, позаяк судом установлено, що при наявності численних вакантних посад категорії «Б» позивачу такі посади не були запропоновані в установленому порядку, і об`єктивних перешкод та нормативного обґрунтування щодо неможливості їх пропонування позивачу, або наявності переважного права на зайняття таких посад у інших осіб, відповідачем не приведено ні суду першої, ні апеляційної інстанції.

З урахуванням приведених положень законодавства та фактичних обставин справи, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

Відповідно до статті 8 Конституції України, статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України та частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави, та застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «Гарсія Руїз проти Іспанії» (рішення від 21 січня 1999 року), зокрема, зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Європейської конвенції з прав людини і зобов`язує суди викладати підстави для своїх рішень, це не можна розуміти як вимогу давати докладну відповідь на кожний аргумент.

Тому за наведених вище підстав, якими суд обґрунтував своє рішення, суд не убачає необхідності давати докладну відповідь на інші аргументи, зазначені сторонами, оскільки вони не є визначальними для прийняття рішення у цій справі.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. 308, ст. 311, ст. 315, ст. 316, ст. 321, ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Держпродспоживслужби у Волинській області залишити без задоволення.

Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 21 червня 2023 року у справі № 140/3845/23 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя С. М. Шевчук
судді Р. В. Кухтей
С. П. Нос