Справа № 473/404/22
Суддя: Шеметенко Л.П.
Дата ухвалення: 2023-09-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 вересня 2023 р.м. ОдесаСправа № 473/404/22

Головуючий в І інстанції: Гордієнко Т.О.

Дата та місце ухвалення рішення:21.03.2023 р.

м. Миколаїв

П`ятий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

судді доповідача Шеметенко Л.П.

судді Турецької І.О.

судді Шевчук О.А.

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Одесі адміністративну справу за апеляційними скаргами Військової частини НОМЕР_1 , Квартирно-експлуатаційного відділу м. Миколаїв на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 21 березня 2023 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , Квартирно-експлуатаційного відділу м. Миколаїв про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2022 року ОСОБА_1 звернулась до Вознесенського районного суду Миколаївської області з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просила зобов`язати військову частину в особі командира військової частини НОМЕР_1 вселити її та забезпечити безперешкодний доступ їй разом із чоловіком ОСОБА_2 до житлової квартири, у якій вони зареєстровані та проживали за адресою: АДРЕСА_1 , яка розташована на території військового містечка військової частини НОМЕР_1 ; стягнути з військової частини НОМЕР_1 моральну шкоду у розмірі 150 000 грн.

В подальшому ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали до суду першої інстанції уточнений позов до військової частини НОМЕР_1 , в якому просили вселити їх до житлової квартири, у якій вони зареєстровані та проживали за адресою: АДРЕСА_1 , яка розташована на території військового містечка військової частини НОМЕР_1 та забезпечити безперешкодний доступ до житлового приміщення; стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 150 000 грн.

Рішенням Вознесенського районного суду Миколаївської області від 28.07.2022 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відмовлено.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 18.10.2022 року рішення Вознесенського районного суду Миколаївської області від 28 липня 2022 року в частині відмови у задоволені позову ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про зобов`язання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди скасовано, а провадження у справі закрито.

Крім того, рішення Вознесенського районного суду Миколаївської області від 28 липня 2022 року в частині відмови у задоволені позову ОСОБА_2 до Військової частини НОМЕР_1 про зобов`язання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди змінено, виключено із мотивувальної частини рішення висновки щодо недоведеності позовних вимог. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Ухвалою Вознесенського районного суду Миколаївської області від 01.11.2022 року передано справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 до Миколаївського окружного адміністративного суду.

Ухвалою Миколаївського окружного адміністративного суду від 22.12.2022 року відкрито провадження за поданою ОСОБА_1 позовною заявою та вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження.

Ухвалою Миколаївського окружного адміністративного суду від 17.01.2023 року залучено до участі у справі в якості другого відповідача Квартирно-експлуатаційний відділ (КЕВ) м. Миколаїв.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 21.03.2023 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо виселення з житлової квартири, в якій зареєстрована та проживала ОСОБА_1 за адресою: с. Бузьке, Вознесенського району, Миколаївської області, яка розташована на території військової частини НОМЕР_1 та чинення перешкод у користуванні житловим приміщенням.

Зобов`язано Квартирно-експлуатаційний відділ м. Миколаїв вселити ОСОБА_1 до житлової квартири, в якій вона зареєстрована та проживала за адресою: с. Бузьке, Вознесенського району, Миколаївської області, яка розташована на території військової частини НОМЕР_1 та забезпечити безперешкодний доступ до житлового приміщення.

Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в сумі 5000 грн.

У стягненні моральної шкоди з Військової частини НОМЕР_1 в сумі 145 000 грн. відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, Військова частина НОМЕР_1 , Квартирно-експлуатаційний відділ м. Миколаїв подали апеляційні скарги, в яких посилались на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Так, в поданій апеляційній скарзі військова частина посилалась на те, що в даному випадку відсутні підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , з огляду на те, що вона добровільно залишила жиле приміщення, в якому проживала, а звернення до суду у лютому 2022 року не може бути належним доказом виселення її з такого приміщення. Апелянт посилався на те, що судом першої інстанції безпідставно не були взяті до уваги покази свідків з цього приводу.

Також апелянт не погодився з визначеним судом розміром моральної шкоди, стягнутим на користь позивача, посилаючись на недоведеність факту заподіяння душевних страждань та порушення життєвих зав`язків.

Враховуючи викладене апелянт просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Квартирно-експлуатаційний відділ м. Миколаєва також подав апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції, посилаючись на те, що позивачем у даному випадку не було надано належних доказів у підтвердження своїх доводів щодо позбавлення її саме відповідачами права користування жилим приміщенням, порушення відповідачем її права на житло, чинення перешкод у праві користування позивачем житловим приміщенням.

Апелянт посилався на те, що після прийняття КЕВ м. Миколаєва на баланс житлових будівель, розташованих на території військової частини НОМЕР_1 , з мешканцями, які проживали у таких будинках були укладені договори найму житлових приміщень. Апелянт вказав, що на час укладення таких договорів громадянки ОСОБА_1 не було, будь-яка інформація щодо її проживання в даних будівлях військовою частиною до КЕВ м. Миколаєва не надавалась. Зазначені обставини, на думку апелянта, унеможливлюють вселення позивача до спірного жилого приміщення.

Також апелянт посилався на те, що позивачем було пропущено строк звернення до суду, встановлений КАС України, оскільки про порушення своїх прав вона дізналась ще у 2019 році, тоді як з позовом до суду звернулась лише у 2022 році.

На підставі зазначеного апелянт просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове, яким залишити подану ОСОБА_1 позовну заяву без розгляду.

Разом із апеляційною скаргою військовою частиною НОМЕР_1 було заявлено клопотання про виклик свідків: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . В обґрунтування заявленого клопотання відповідач посилався на те, що вказані свідки можуть підтвердити добровільне виселення позивача без будь-якого стороннього впливу та відсутність наміру в подальшому використовувати житлове приміщення.

Також апелянт посилався на те, що заява про виклик свідків не заявлялась в суді першої інстанції у зв`язку з тим, що приміщення Миколаївського окружного адміністративного суду зазнало пошкодження в результаті ракетного обстрілу, а тому залучення свідків могло нести загрозу життю і здоров`ю свідків.

Розглянувши подане клопотання військової частини НОМЕР_1 , колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для його задоволення, з огляду на наступне.

Згідно ч. 4 ст. 308 КАС України, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

В даному випадку, покази свідків, яких просить викликати відповідач, не були предметом дослідження суду першої інстанції, відповідного клопотання відповідач в суді першої інстанції дійсно не заявляв.

Колегія суддів вважає необґрунтованими причини, з яких відповідачем не заявлялось до суду першої інстанції клопотання про дослідження показів свідків.

Так, згідно положень ст. 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» у період дії воєнного стану не можуть бути припинені повноваження Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Національного банку України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, судів, органів прокуратури, органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, розвідувальних органів та органів, підрозділи яких здійснюють контррозвідувальну діяльність.

Статтею 122 цього Закону визначено, що в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені.

Таким чином суди, в тому числі і Миколаївський окружний адміністративний суд, продовжували здійснювати правосуддя навіть в умовах воєнного стану, а тому перешкоди для заявлення відповідного клопотання у відповідача були відсутні.

Крім того, колегія суддів враховує, що за положеннями ст. 73 та 74 КАС України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

В даному випадку, з огляду на предмет доказування у даній справі, відсутні підстави вважати, що обставини, встановлення яких є істотним для вирішення даної справи потребують допит свідків, про виклик яких просить відповідач.

З огляду на зазначене, колегія суддів вважає, що у задоволенні заявленого клопотання військової частини НОМЕР_1 про виклик свідків слід відмовити.

Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, згідно з п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, яким передбачено, що суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на основі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні).

Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 31.07.2023 року, у зв`язку з витребуванням від відповідача по справі додаткових доказів для всебічного та повного з`ясування всіх обставин у справі, провадження у справі № 473/404/22 було зупинено до надання відповідачем витребуваних доказів.

На виконання вимог ухвали апеляційного суду відповідачем були подані до суду витребуванні докази, а тому, на підставі ч.1 ст.237 КАС України провадження у даній справі підлягає поновленню.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційних скарг, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційних скарг, вивчивши матеріали справи, колегія суддів зазначає наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 з 29 квітня 1985 року по 26 листопада 2008 року проходила службу у Збройних Силах України.

Наказом Командувача повітряних сил Збройних Сил України від 07.11.2008 року № 48-пм старшого прапорщика ОСОБА_1 , начальника складу 485 авіаційного складу ракетного озброєння та боєприпасів було звільнено з військової служби у відставку за п. 63, п . «В» (за станом здоров`я).

Згідно витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 26.11.2008 року № 254 старшого прапорщика ОСОБА_1 , звільнену наказом Командувача повітряних сил Збройних Сил України від 07.11.2008 року № 48-пм з військової служби у відставку за п. 63, п . «В» (за станом здоров`я), з 26.11.2008 року виключено із списків особового складу та усіх видів забезпечення. У наказі вказано, що ОСОБА_1 житлом не забезпечена та звільняється зі служби із залишенням на квартирному обліку для позачергового отримання житла за рахунок житлового фонду МО України (протокол засідання житлової комісії військової частини НОМЕР_1 від 25.11.2008 року № 2).

Судом встановлено, що на підставі рішення житлової комісії військової частини НОМЕР_1 від 09 листопада 2004 року №10 сім`ю позивача у складі двох осіб прийнято на квартирний облік військової частини з 03 березня 1995 року.

Також в ході розгляду справи встановлено, що на підставі усної угоди з командуванням військової частини позивач з чоловіком були вселені до службової квартири, розташованої у військовому містечку за місцем постійної дислокації військової частини НОМЕР_1 і прожила в ній з 2004 по травень 2019 року.

Відповідно до відмітки у паспорті, 01.08.2007 року позивачем було зареєстровано місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 .

15 травня 2008 року між позивачем, як наймачем, та командиром військової частини НОМЕР_1 , як наймодавцем, було укладено договір про надання комунальних послуг за місцем фактичного проживання позивача.

Звертаючись з позовом до суду першої інстанції, позивач вказувала на те, що вона з 2004 року по травень 2019 року за усною домовленістю з командиром військової частини НОМЕР_1 проживала у житловому будинку, розташованому за адресою: військової частини НОМЕР_1 : АДРЕСА_1 . Позивач вказала на те, що вона була фактичним наймачем службового приміщення, дотримувалась правил користування жилим приміщенням, добросовісно виконувала обов`язки квартиронаймача, своєчасно вносила квартирну плату та плату за комунальні послуги, однак, у травні 2019 року, під час знаходження її на стаціонарному лікуванні, невстановлені особи самовільно змінили замки у квартирі за місцем її мешкання, де вона проживала разом із чоловіком, а також заволоділи дрібним майном, що знаходилося у житловому приміщенні.

Також позивач вказала на те, що після її повернення за усним наказом командира військової частини НОМЕР_1 їй було відмовлено у допуску до займаного житла.

Таким чином, на обґрунтування своїх вимог в частині, що стосуються зобов`язання вселити та забезпечити безперешкодний доступ до житла позивач посилається на дії відповідача військової частини НОМЕР_1 щодо її незаконного виселення зі службового житлового приміщення та подальшого створення перешкод у допуску та користуванні житлом.

Вважаючи протиправними дії військової частини НОМЕР_1 з виселення її разом із чоловіком з квартири, в якій вона проживала, позивач в порядку цивільного судочинства звернулась до суду з позовом з метою захисту своїх порушених прав шляхом зобов`язання військової частини не перешкоджати використанню житлового приміщення за призначенням, в якому вона разом із чоловіком зареєстрована.

Як зазначено вище, постановою Миколаївського апеляційного суду від 18.10.2022 року рішення Вознесенського районного суду Миколаївської області від 28 липня 2022 року в частині відмови у задоволені позову ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про зобов`язання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди було скасовано, а провадження у справі в цій частині закрито.

Закриваючи провадження у справі, апеляційний суд зазначив, що соціальна гарантія, якої, як вважає ОСОБА_1 , її протиправно позбавили, передбачена для осіб, котрі проходять військову, тобто публічну службу, а тому, на думку суду, право, яке позивач вважає порушеним, вона набула саме у зв`язку з проходженням військової служби. З огляду на зазначене, суд дійшов висновку, що спір військовослужбовця з військовою частиною, КЕВ щодо реалізації цього права слід розглядати за правилами тієї юрисдикції, яка вирішує спори, з приводу проходження публічної служби (аналогічно, як і спори, пов`язані з реалізацією інших соціальних гарантій (пільг), визначених для військовослужбовців.

Посилаючись на висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду №362/643/21 від 08 червня 2022 року, згідно якого спори щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, пов`язаних із реалізацією соціальних гарантій забезпечення військовослужбовців і членів їх сімей жилими приміщеннями, належать до юрисдикції адміністративних судів, оскільки стосуються проходження позивачами військової служби як різновиду служби публічної, апеляційний суд дійшов висновку, що виниклий в даному випадку між позивачем та військовою частиною, як суб`єктом владних повноважень, спір щодо протиправності виселення із займаного житлового приміщення військової частини військовослужбовця звільненого з військової служби є публічно-правовим і належить до юрисдикції адміністративного суду.

З цього приводу колегія суддів вважає за необхідне зазначити.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Частиною другою цієї статті визначено, що юрисдикція адміністративних судів не поширюється на справи: 1) що віднесені до юрисдикції Конституційного Суду України; 2) що мають вирішуватися в порядку кримінального судочинства; 3) про накладення адміністративних стягнень, крім випадків, визначених цим Кодексом; 4) щодо відносин, які відповідно до закону, статуту (положення) громадського об`єднання, саморегулівної організації віднесені до його (її) внутрішньої діяльності або виключної компетенції, крім справ у спорах, визначених пунктами 9, 10 частини першої цієї статті.

За визначеннями, наведеними у статті 4 КАС України, адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір це спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи;

Пунктом 5 частини 1 статті 4 КАС України встановлено, що адміністративне судочинство - діяльність адміністративних судів щодо розгляду і вирішення адміністративних справ у порядку, встановленому цим Кодексом.

Згідно п. 7 ч. 1 ст. 4 КАС України, суб`єкт владних повноважень - орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Необхідною ознакою суб`єкта владних повноважень є здійснення ним публічно-владних управлінських функцій. Ці функції суб`єкт має виконувати саме в тих правовідносинах, у яких виник спір.

Згідно ч. 1 ст. 125 Конституції України судоустрій в Україні будується, зокрема, за принципом спеціалізації і визначається законом.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин (зокрема, постанова від 3 липня 2018 року в справі №826/27224/15).

Слід зазначити, що у статті 1 Цивільний процесуальний кодекс України визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства.

Статтею 2 ЦПК визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

За положеннями ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

В свою чергу, колегія суддів звертає увагу на те, що за положеннями ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до частини першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини, та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Аналіз зазначених положень КАС України свідчить про те, що до юрисдикції адміністративних судів належать, зокрема, саме спори фізичних чи юридичних осіб з суб`єктом владних повноважень - органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Тобто в ході розгляду справи судом адміністративної юрисдикції повинна бути надана правова оцінка саме рішенням, діям чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, прийнятих чи вчинених ним на виконання владних управлінських функцій та які, на думку позивача, порушують його права та законні інтереси.

В свою чергу, відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Підсумовуючи все вище викладене, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги про зобов`язання військової частини НОМЕР_1 вселити ОСОБА_1 до житлового приміщення та забезпечити безперешкодний доступ до житлової квартири, в якій вона зареєстрована разом із чоловіком, не пов`язані із оскарженням дій відповідача, наділеного повноваженнями приймати рішення, що впливають на можливість реалізації позивачем соціальних гарантій забезпечення жилими приміщеннями в силу його особливого статусу, визначеного Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», тобто внаслідок проходження ним публічної служби, різновидом якої є служба військова, тобто заявлені позовні вимоги не свідчать про наявність між сторонами публічно-правового спору, а стосуються захисту саме житлових прав позивача, порушених, на думку позивача, безпідставним виселенням її із займаного приміщення, не пов`язаних із соціальними гарантіями на отримання житла, передбаченими для осіб, які проходять військову службу, яка є публічною.

Таким чином, у цій справі спірні правовідносини виникли з приводу житлових прав позивача та її сім`ї на житлове приміщення, яке є державною власністю і перебуває на балансі Квартирно-експлуатаційного відділу м. Миколаїв, що свідчить про те, що спір у даній справі не стосується захисту прав, свобод та інтересів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, а пов`язаний з вирішенням питання щодо права фізичних осіб на житло, а тому повинен розглядатись за правилами саме цивільного судочинства.

На думку колегії суддів, висновок, викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 08 червня 2022 року у справі №362/643/21 не є релевантним до спірних правовідносин, з огляду на те, що у вказаній постанові мова йде саме про спори щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності відомчих житлових (житлово-побутових, з контролю за розподілом житла) комісій стосовно реалізації соціальних гарантій забезпечення житловими приміщеннями осіб, які проходять чи проходили публічну (військову) службу), тобто спори в яких оскаржуються дії житлових комісій військових частин зі зняття особи з обліку військовослужбовців, осіб, звільнених з військової служби, та членів їх сімей, які потребують поліпшення житлових умов, поновлення звільненого з військової служби військовослужбовця на квартирному обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, про відмову у наданні квартири.

У вказаній вище постанові Велика Палата Верховного Суду виснувала, що спори щодо оскарження особами з числа військовослужбовців рішень, дій чи бездіяльності відомчих житлових (житлово-побутових, з контролю за розподілом житла) комісій є спорами з приводу проходження позивачами військової служби як різновиду служби публічної. Саме у зв`язку з останньою держава передбачила відповідні соціальні гарантії, а також порядок їх реалізації. З огляду на зазначене, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що такі спори належать до юрисдикції адміністративних судів.

Оскільки в даному випадку позивачем не оскаржуються будь-які рішення, дії чи бездіяльність житлової комісії та в даному випадку не оспорюється право позивача на отримання житла шляхом поліпшення житлових умов (постановки її на квартирний облік чи зняття її з обліку), відсутні підстави вважати, що виниклий між сторонами спір належить до юрисдикції адміністративних судів.

В свою чергу, колегія суддів звертає увагу на те, що пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що «стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права».

За практикою Європейського суду з прав людини, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

У постанові від 13.02.2019 року у справі № 826/6879/16 Верховний Суд вказав на те, що наявність попередніх судових рішень, в яких вирішено питання щодо юрисдикції, є обставиною, що повинна враховуватися судом.

Слід зазначити, що згідно ст. 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Як встановлено в ході розгляду справи, постановою Миколаївського апеляційного суду від 18.10.2022 року провадження в частині позовних вимог ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про зобов`язання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди закрито, а ухвалою Вознесенського районного суду Миколаївської області від 01.11.2022 року справу за позовом ОСОБА_1 передано до Миколаївського окружного адміністративного суду.

Вказані судові рішення набрали законної сили, а отже є обов`язковими як для учасників справи, так і для всіх державних органів.

Таким чином, фактично суд цивільної юрисдикції вже висловився з приводу спірного питання та дійшов висновку, що вказаний спір належить до розгляду судом адміністративної юрисдикції.

У справі № 826/6879/16 Верховний Суд, зазначив, що суспільний інтерес, який полягає у тому, щоб справу розглядав «суд, встановлений законом», і суспільний інтерес, який полягає у тому, щоб суди виконували свої власні рішення і діяли послідовно, є важливими, рівнозначними і підлягають захисту.

Право на справедливий суд, гарантоване статтею 6 Конвенції, є правом людини, якому кореспондує відповідний обов`язок держави. Складовою цього обов`язку є забезпечення незалежного, безстороннього суду, який створений та діє відповідно до закону. Саме держава повинна створити судову систему, яка здатна забезпечити право на справедливий суд.

Якщо держава запроваджує спеціалізовану судову систему, то недоліки цієї системи, зумовлені нечіткістю правового регулювання та несталою судовою практикою, не повинні мати негативних наслідків для людини.

За обставин даної справи, юрисдикційний спір було вирішено постановою Миколаївського апеляційного суду від 18.10.2022 року, справу передано на розгляд Миколаївському окружному адміністративному суду, який, як вважає колегія суддів, незважаючи на непідсудність вказаної справи суду адміністративної юрисдикції, дійшов вірного висновку про необхідність розгляду даної справи по суті з метою забезпечення позивачу права доступу до суду та права на справедливий суд.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку та вирішуючи питання щодо суті позовних вимог, колегія суддів зазначає наступне.

Статтею 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (в редакції на момент вселення позивача у спірну квартиру) було передбачено, що військовослужбовці забезпечуються жилими приміщеннями державою.

Військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової служби) та членам їх сімей, які проживають разом з ними, надається жиле приміщення, що має відповідати вимогам статті 50 Житлового кодексу України.

До одержання постійного жилого приміщення військовослужбовцям, зазначеним у цьому пункті, надаються службові жилі приміщення. У разі відсутності такого житла військова частина зобов`язана тимчасово орендувати житло для забезпечення ним військовослужбовця та його сім`ї або за бажанням військовослужбовця виплачувати грошову компенсацію за піднайом (найом) ним жилого приміщення на умовах, встановлених Кабінетом Міністрів України.

Офіцери, прапорщики, мічмани і військовослужбовці надстрокової служби при звільненні з військової служби в запас чи у відставку за вислугою років, а також у зв`язку із скороченням чисельності або штату військовослужбовців забезпечуються жилою площею у порядку, що визначається Кабінетом Міністрів України.

Статтею 9 Житлового кодексу визначені житлові права громадян. Так, громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду або в будинках житлово-будівельних кооперативів.

Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Статтею 31 Житлового кодексу (в редакції станом на час вселення позивача до жилого приміщення), передбачено, що громадяни, які потребують поліпшення житлових умов, мають право на одержання у користування жилого приміщення в будинках державного або громадського житлового фонду в порядку, передбаченому законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР. Жилі приміщення надаються зазначеним громадянам, які постійно проживають у даному населеному пункті (якщо інше не встановлено законодавством Союзу РСР і Української РСР), як правило, у вигляді окремої квартири на сім`ю.

В свою чергу, статтею 58 ЖК встановлено, що на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення. Видача ордерів на жилі приміщення у військових містечках провадиться в порядку, передбаченому законодавством Союзу СРСР.

Згідно ст. 61 ЖК, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.

За положеннями ст. 118 ЖК України, Службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири.

Перелік категорій робітників, яким може бути надано службові жилі приміщення, встановлюється законодавством Союзу РСР і Української РСР.

Відповідно до Основ житлового законодавства Союзу РСР і союзних республік у випадках, які визначаються Радою Міністрів СРСР, службові жилі приміщення можуть надаватися окремим категоріям військовослужбовців.

Так, зокрема, постановою Ради Міністрів УРСР від 4 лютого 1988 р. N 37 військовослужбовців було віднесено до переліку категорій працівників, яким може бути надано службові жилі приміщення, до одержання постійного жилого приміщення.

Статтею 121 ЖК у редакції станом на час вселення позивача у спірне приміщення був визначений порядок надання службових жилих приміщень.

Так, службові жилі приміщення надаються за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації, правління колгоспу, органу управління іншої кооперативної та іншої громадської організації.

На підставі рішення про надання службового жилого приміщення виконавчий комітет районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення у надане службове жиле приміщення (ст. 122 ЖК).

Крім того, ст. 127 ЖК було передбачено, для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Під гуртожитки надаються спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети жилі будинки. Жилі будинки реєструються як гуртожитки у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів.

Статтею 128 ЖК було визначено, що жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету і комітету комсомолу.

На підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу (ст. 129 ЖК).

Згідно Положення про порядок забезпечення жилою площею в Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністра оборони України від 3.02.95 N 20 (чинного на час вселення позивача до спірного жилого приміщення) за рахунок житлових фондів Міністерства оборони України забезпечуються житлом за місцем служби військовослужбовці та члени їх сімей (стаття 64 Житлового кодексу України, які проходять військову службу у військових частинах, в установах, на підприємствах, в організаціях (у тому числі і в госпрозрахункових), військових навчальних закладах, військових комісаріатах, санаторіях, поліклініках, госпіталях, військових прокуратурах, військових судах, комендатурах, квартирно-експлуатаційних частинах (КЕЧ) районів, кафедрах (факультетах, відділеннях) військової підготовки цивільних вищих навчальних закладів, інженерно-технічних батальйонах, в єдиній системі управління повітряним рухом, військових представництвах на підприємства та в організаціях (установах), лінійних органах військових сполучень на залізничному, водному і повітряному транспорті, Товаристві сприяння оборони України та Військах цивільної оборони України.

В ході розгляду даної справи судом було встановлено та не заперечувалось сторонами у справі, що позивач ОСОБА_1 з 2004 року разом зі своїм чоловіком ОСОБА_2 проживала у жилому приміщенні, розташованому на території військової частини НОМЕР_1 , за адресою: АДРЕСА_1 .

У вказане жиле приміщення позивач була вселена на підставі усної домовленості з командуванням військової частини, де проходила службу позивач, що підтверджено представником військової частини НОМЕР_1 в ході розгляду даної справи. Будь-якого ордера на вселення позивач не отримувала, що свідчить про недотримання встановленого на той час порядку вселення. При цьому позивачем у 2008 році був укладений з командиром військової частини договір надання комунальних послуг.

Колегія суддів звертає увагу на те, що за практикою Верховного Суду у разі, якщо особа вселилась у житлове приміщення на підставі угоди чи дозволу, то вона не може вважатися такою, що самоправно зайняла жиле приміщення.

Позивач вказувала на те, що вона з 2004 року по травень 2019 року проживала у службовому житловому приміщенні, наданому їй за усною домовленістю з командиром військової частини НОМЕР_1 , тобто протягом 16 років користувалась зазначеним жилим приміщенням, перебуваючи на квартирному обліку як особа, яка потребує поліпшення житлових умов.

Підставою звернення в даному випадку до суду стали, як зазначає позивач, обставини перешкоджання з боку посадових осіб військової частини у користуванні жилим приміщенням, в якому вона проживала разом із сім`єю з 2004 року.

Так, у поданому позові позивач вказувала на те, що у травні 2019 року вона перебувала на лікуванні та після повернення з лікарні її було позбавлено доступу до житла, в якому вона проживала та до майна, яке знаходилось у житловому приміщенні, а саме за розпорядженням командування військової частини її не пропускали через КПП на територію військової частини з 27.05.2019 року.

Військова частина, заперечуючи проти задоволення позовних вимог, вказувала на те, що у травні 2019 року позивач за власним бажанням виїхала з житлового приміщення, в якому проживала, без будь-якого стороннього впливу і повідомила, що більше повертатися разом з чоловіком не планує, що як зазначає відповідач, підтверджується показами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Проте в травні 2021 року позивач повернулась і почала вимагати пропустити її до будинку, в якому вона проживала на території військової частини НОМЕР_1 , але їй було відмовлено, з огляду на передачу будинку на баланс Квартирно-експлуатаційного відділу міста Миколаєва.

Надаючи оцінку вказаним обставинам, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно ст. 71 ЖК, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Також цією статтею передбачено випадки збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців.

За нормами ст. 72 ЖК, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

За положеннями ст. 109 ЖК (в редакції станом на момент виникнення спірних правовідносин), виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом.

Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Відповідно до ст. 110 ЖК, офіцерів, прапорщиків і мічманів, військовослужбовців надстрокової служби Збройних Сил СРСР і прирівняних до них осіб, звільнених з дійсної військової служби у відставку або в запас, а також осіб, які проживають разом з ними, може бути виселено із займаних ними жилих приміщень у військових містечках з наданням іншого благоустроєного жилого приміщення. У такому ж порядку підлягають виселенню з військових містечок інші особи, які втратили зв`язок із Збройними Силами СРСР.

Згідно п. 27 Розділу IV Інструкції з організації забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 31.07.2018 року № 380, контроль за вивільненням службових жилих приміщень (службової жилої площі) покладається на командирів військових частин та начальників КЕУ, КЕВ (КЕЧ) району. Прийняття службового жилого приміщення (службової жилої площі) здійснюється КЕУ, КЕВ (КЕЧ) району за актом приймання-передавання жилого приміщення (додаток 16), до якого додаються довідки про оплату за проживання за останніх три місяці.

Про здачу службового жилого приміщення (службової жилої площі) КЕУ, КЕВ (КЕЧ) видається довідка про забезпечення житлом (додаток 17).

За позицією позивача у справі, нею не вживались заходи щодо добровільного звільнення займаного нею жилого приміщення, тоді як за позицією військової частини - позивач сама звільнила таке жиле приміщення та не проживала у ньому більше 6 місяців.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що фактично недопуск військовою частиною позивача до жилого приміщення, в якому вона проживала з 2004 року свідчить про перешкоджання їй у праві користування таким приміщенням.

При цьому, колегія суддів критично оцінює доводи відповідача про те, що позивач добровільно залишила спірне жиле приміщення та фактично втратила право користування ним, оскільки будь-яких документальних доказів у підтвердження факту здачі позивачем такого приміщення та, відповідно, прийняття його військовою частиною, до суду не надано.

Щодо посилань відповідача на покази ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , на переконання колегії суддів, факт добровільності виселення позивача з жилого приміщення, з урахуванням заперечень самої позивачки проти цього та відсутності будь-якого документального оформлення факту приймання-передачі жилого приміщення, не може бути підтверджений показами лише вказаних осіб. В свою чергу, у разі якби позивач відмовилась від оформлення добровільного виселення з жилого приміщення, єдиним правильним варіантом поведінки було саме звернення до суду з позовом про відповідне виселення позивачки, однак цього відповідачем зроблено не було.

Також відповідачем не надано до суду доказів звернення військової частини до суду у визначеному законом порядку з метою виселення позивача із жилого приміщення, яке вона займала з 2004 року, або з метою визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання ухвали Миколаївського окружного адміністративного суду від 31.01.2023 року військова частина підтвердила, що ніяких дій по виселенню позивача не вживала, з позовом до суду про виселення позивача з квартири або про зняття з реєстрації до суду не подавала, оскільки позивач добровільно залишила квартиру та виїхала.

Однак, колегія суддів вважає, що без документального оформлення факту добровільного виселення позивача з жилого приміщення, з урахуванням заперечень позивача про таку добровільність, доводи відповідача про добровільне виселення позивача є безпідставними.

За змістом статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права.

У своїй діяльності Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи.

Стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) закріплює право кожного на повагу до його приватного і сімейного життя, житла і до таємниці кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права інакше, ніж згідно із законом і коли це необхідно в демократичному суспільстві в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Відсутність ордера на вселення у спірне приміщення само по собі не є підставою для висновку, що займане відповідачем з 2004 року житло за таких фактичних обставин справи, за наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання, не є житлом у розумінні пункту 1 статті 8 Конвенції.

Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому перешкоджання у користуванні таким жилим приміщенням є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

З огляду на все вищезазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно того, що військова частина протиправно позбавила позивача права користування житловим приміщенням, не у спосіб передбачений законодавством та порушила її право на житло та на власність, яка в ньому знаходилась, чинила перешкоди у праві користування позивачем житловим приміщенням. За таких обставин колегія суддів вважає, що у суду першої інстанції були наявні правові підстави для виходу за межі позовних вимог позивача та обрання такого виду захисту порушених прав позивача, як визнання протиправними дій військової частини НОМЕР_1 щодо виселення позивача з приміщення та чинення перешкод у користуванні житловим приміщенням.

Крім того, колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно того, що оскільки позивача протиправно позбавили права користування житлом, а станом на час розгляду даної справи всі жилі приміщення, розташовані на території військової частини НОМЕР_1 , в тому числі і жиле приміщення, в якому проживала позивач, були передані на баланс Квартирно-експлуатаційного відділу м. Миколаїв згідно наявних в матеріалах справи Актів приймання-передачі, то належним способом захисту порушеного права позивача є зобов`язання саме Квартирно-експлуатаційного відділу м. Миколаїв вселити ОСОБА_1 в спірну квартиру.

При цьому, суд вірно зазначив, що питання правомірності подальшого проживання позивача у спірному жилому приміщенні має вирішуватись відповідно до вимог чинного законодавства чи у судовому порядку.

Посилання КЕВ м. Миколаєва на те, що під час прийняття на баланс житлових будівель, розташованих на території військової частини НОМЕР_1 , будь-яка інформація щодо її проживання в даних будівлях військовою частиною до КЕВ м. Миколаєва не надавалась, з урахування встановленої судом протиправності дій військової частини, які виразились у позбавленні позивача права користування спірним жилим приміщенням без наявності законних підстав, є необґрунтованими та не свідчать про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

При цьому, на думку колегії суддів, факт укладення договору найму житлового приміщення з іншою особою також не може впливати на відновлення прав позивача, порушення яких встановлено в судовому порядку.

Що стосується посилань КЕВ м. Миколаєва на пропуск позивачем строку звернення до суду, колегія суддів враховує, що первинно позивач звернулась до суду в порядку цивільного судочинства.

Згідно ст. 256 та ст. 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

З урахуванням зазначених положень ЦК України, при зверненні до суду у лютому 2022 року позивачем не було пропущено строк звернення до суду. В подальшому, на підставі судового рішення, дана справа була передана на розгляд Миколаївського окружного адміністративного суду. Зазначені обставини, на переконання колегії суддів, виключають можливість застосування до спірних правовідносин наслідків пропуску строку звернення до суду, передбачених КАС України.

Крім того, з урахуванням позиції колегії суддів про підсудність даної справи саме суду цивільної юрисдикції, апеляційний суд вважає, що підстави для застосування строків звернення до суду, передбачених ст. 122 КАС України відсутні.

Що стосується вимог позивача про стягнення моральної шкоди, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно зі статтею 1167 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до частини першої, другої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно з частиною третьою статті 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Водночас Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц дійшла висновку, що, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказує, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (рішення у справі «Stankov v. Bulgaria» (Станков проти) від 12 липня 2007 року).

При визначенні розміру моральної шкоди суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Зміст понять «розумність» та «справедливість» при визначенні розміру моральної шкоди розкривається і в рішеннях ЄСПЛ, який виходить з принципу справедливої сатисфакції, передбаченої статтею 41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях «Thoma v. Luxembourg» (Тома проти Люксембургу), «Caloc v. France» (Калок проти Франції) та «Niedbala v. Poland» (Недбала проти Польщі) ЄСПЛ дійшов висновку, що сам факт визнання порушеного права є адекватним засобом для згладжування душевних страждань і справедливої сатисфакції.

Установивши, що внаслідок неправомірних дій військової частини позивачу було заподіяно моральної шкоди, яка полягає у психологічних стражданнях, душевних хвилюваннях, необхідності докладання додаткових зусиль, пов`язаних із відновленням становища, суд першої інстанції обґрунтовано стягнув з відповідача на користь позивача моральну шкоду у розмірі 5 000 грн, при цьому врахувавши принципи законності, об`єктивності, розумності та справедливості.

При вирішенні справи колегія суддів також враховує правові висновки, викладені у пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, де Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Також, згідно з пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Доводи апеляційних скарг правильність висновків суду першої інстанції не спростовують, та не свідчать про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що при розгляді справи судом першої інстанції правильно встановлено обставини у справі, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а наведені в апеляційних скаргах доводи не дають підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість судового рішення.

За таких обставин підстав для скасування рішення суду першої інстанції та задоволення апеляційних скарг не вбачається.

Керуючись ст.ст. 237, 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Поновити провадження у справі № 473/404/22.

Апеляційні скарги військової частини НОМЕР_1 , Квартирно-експлуатаційного відділу м. Миколаїв - залишити без задоволення.

Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 21 березня 2023 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку лише у випадках, визначених ст. 328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складення постанови в повному обсязі безпосередньо до Верховного Суду.

Судове рішення складено у повному обсязі 27.09.2023 р.

Суддя доповідач: Л.П. Шеметенко

Суддя: І.О. Турецька

Суддя: О.А. Шевчук