Справа № 320/9413/23
Суддя: Лисенко В.І.
Дата ухвалення: 2023-09-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 вересня 2023 року м.Київ № 320/9413/23

Суддя Київського окружного адміністративного суду Лисенко В.І., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ про визнання відмови протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Вищого спеціалізованого суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, у якому просить суд:

- визнати протиправною відмову Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у видачі ОСОБА_1 довідки про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, виходячи з того, що при визначенні розміру посадового окладу судді на підставі ст. 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року №2453-УІ у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12 лютого 2015 року № 192-УІІІ, з урахуванням рішення Конституційного Суду України від 8 червня 2016 року №4-рп/2016 (справа №1-8/2016) в якості розрахункової величини підлягає застосуванню мінімальна заробітна плата;

- зобов`язати Вищий спеціалізований суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ видати ОСОБА_1 для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці передбачену Розділом II Порядку подання документів для призначення і виплати щомісячного грошового утримання суддям у відставці органами Пенсійного фонду України, затвердженого постановою правління ПФУ від 25.01.2008 року № 3-1 (в редакції постанови правління ПФУ № 6- 1 від 07.06.2019), довідку про суддівську винагороду, обраховану на підставі ст. 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року №2453-УІ у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12 лютого 2015 року №192-УІІІ, з урахуванням рішення Конституційного Суду України від 8 червня 2016 року №4-рп/2016 (справа №1-8/2016), із застосуванням при визначенні посадового окладу в якості розрахункової величини мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2023 року в розмірі 6700 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Постановою Вищої ради правосуддя від 29.09.2017 року №3052/0/15-17 позивача звільнено з посади у зв`язку з поданням заяви про відставку і з того часу він отримує щомісячне довічне грошове утримання. У зв`язку з підвищенням із січня 2023 року мінімальної заробітної плати позивач звернувся до відповідача із заявою про видачу довідки про розмір грошового утримання судді, відповідач відмовив у видачі такої довідки.

Позивач вважає, таку відмову відповідача протиправною, а тому звернувся з даним позовом до суду.

Ухвалою суду від 05.04.2023 відкрито спрощене позовне провадження у справі без проведення судового засідання.

Відповідач правом на надання відзиву на позовну заяву не скористався, жодних заяв чи клопотань до суду не надав.

Частиною 4 статті 159 КАС України, визначено, що неподання суб`єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин може бути кваліфіковано судом як визнання позову.

Відповідно до частини шостої статті 162 КАС України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Згідно з частиною другою статті 175 КАС України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 , є громадянином України, що підтверджується копією паспорту.

Рішенням Вищої ради правосуддя № 3052/0/15-17 від 29.09.2017 року позивача звільнено з посади судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у зв`язку з поданням заяви про відставку.

Позивач зазначив, що рішенням Окружного адміністративного суду м.Києва від 06.12.2017 у справі №826/3720/17 у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії відмовлено повністю. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд вказав, що з 01.01.2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 року №1774-VIII (далі - Закон №1774). Пунктом 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», яким регламентовано, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. Оскільки положення пункту 3 розділу II Прикінцеві та перехідні положення Закону №1744 не визнані неконституційними є чинними та підлягають застосуванню.

Постановою Верховного суду від 23.04.2018 у справі №826/3720/17 у задоволенні касаційної скарги відмовлено з тих підстав, що право скаржника не порушене, оскільки нормами Закону №1774-VIII лише змінено підходи до визначення розміру мінімальної заробітної плати, зокрема, шляхом запровадження нової методології визначення мінімальної заробітної плати при обрахунку розмірів посадових окладів, як нижньої межі оплати праці, що гарантується державою.

Позивач зазначив, що звернувся до Конституційного Суду України із конституційною скаргою, в якій просив перевірити на відповідність Конституції України (конституційність) пунктів 3, 9 Розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону №1744 та визнати дані положення неконституційними.

Ухвалою Великої палати Конституційного Суду України від 15.11.2022 №5-уп/2022 провадження у справі за конституційними скаргами ОСОБА_2 , ОСОБА_1 щодо відповідності Конституції України положень пунктів 3, 9 Розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону №1744 закрито, через необґрунтованість тверджень щодо неконституційності положень пунктів 3, 9 Розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону №1744.

Позивач, уважаючи, що при визначенні розміру посадового окладу судді має застосовуватись розрахункова величина мінімальна заробітна плата на підставі ст.133 Закону №2453, а не прожитковий мінімум звернувся з заявою до відповідача про видачу довідки про суддівську винагороду, обраховану на підставі ст. 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року №2453-УІ у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12 лютого 2015 року № 192-//ІИ, з урахуванням рішення Конституційного Суду України від 8 червня 2016 року №4-рп/2016 (справа №1-8/2016), із застосуванням при визначенні посадового окладу в якості розрахункової величини мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2023 року в розмірі 6700 грн.

Листом від 17.03.2023 №-30/0/4-23 відповідач вказав, що відсутні підставі для видачі довідки про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, виходячи з розміру мінімальної заробітної плати з 01.01.2023.

Вважаючи відмову відповідача у видачі довідки протиправною, позивач звернувся до суду з позовом за захистом своїх прав та інтересів.

Даючи правову оцінку обставинам вказаної справи, суд застосовує джерела правового регулювання у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, та зважає на наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За приписами статті 130 Конституції України держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Суд зазначає, що заробітна плата діючих суддів врегульована двома Законами: Законом України Про судоустрій і статус суддів від 07.07.2010 року №2453-VІ (далі також - Закон №2453-VІ) та Законом України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402-VIII (далі також - Закон №1402-VIII).

Згідно з частиною першої статті 135 Закону № 1402-VIII суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Положеннями частини четвертої статті 142 Закону № 1402-VIII закріплено, що у разі зміни розміру складових суддівської винагороди, судді, який працює на відповідній посаді, здійснюється перерахунок раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання.

У відповідності до пунктів 23, 25 Розділу XII Прикінцеві та перехідні положення Закону № 1402-VIII передбачено, що до проходження кваліфікаційного оцінювання суддя отримує суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону № 2453-VI.

Пунктом 25 розділу XII Прикінцеві та перехідні положення Закону № 1402-VIII визначено, що право на отримання щомісячного довічного грошового утримання у розмірі, визначеному цим Законом, має суддя, який за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердив відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) або призначений на посаду судді за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом, та працював на посаді судді щонайменше три роки з дня прийняття щодо нього відповідного рішення за результатами такого кваліфікаційного оцінювання або конкурсу.

В інших випадках, коли суддя іде у відставку після набрання чинності цим Законом, розмір щомісячного довічного грошового утримання становить 80 відсотків суддівської винагороди, обчисленої відповідно до положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів». За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного грошового утримання збільшується на 2 відсотки заробітку, але не може бути більш ніж 90 відсотків суддівської винагороди судді, обчисленої відповідно до зазначеного Закону.

Норми Частини четвертої статті 142, пункту 25 розділу ХІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VIII безпосередньо пов`язують розмір щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці з розміром суддівської винагороди, яку отримує суддя, що працює на відповідній посаді.

Таким чином, оскільки позивач не проходив кваліфікаційного оцінювання, розмір суддівської винагороди для нарахування йому щомісячного довічного грошового утримання обчислюється у відповідності до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 2453-VI від 07.07.2010 року, виходячи із розміру грошового утримання судді, який не проходив кваліфікаційне оцінювання та працює на відповідній посаді.

Позивач, з посиланням на рішення Конституційного Суду України від 04.12.2018 року №11-р/2018, вважає, що в якості розрахункової величини потрібно брати мінімальну заробітну плату, а не прожитковий мінімум.

Водночас, норма частини третьої статті 133 Закону № 2453-VI (в первинній редакції, чинній з 03.08.2010 року) є бланкетною, оскільки визначає лише кількість мінімальних заробітних плат для встановлення розміру посадового окладу судді, але не встановлює розміру мінімальної заробітної плати, який необхідний для цього.

Пунктом 3 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України (далі також - Закон № 1774-VІІІ) (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) установлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат.

До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року, починаючи з 1 січня 2017 року.

Тобто, розмір посадового окладу, та, відповідно, суддівської винагороди діючих суддів визначається з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а не від мінімальної заробітної плати, тому відсутні підстави для обчислення розміру суддівської винагороди для розрахунку щомісячного довічного грошового забезпечення позивача як судді у відставці виходячи з мінімальної заробітної плати в розмірі, встановленому Законом України "Про Державний бюджет України на 2020 рік".

Крім того, суд відмічає, що положення Закону № 1774-VІІІ, яким заборонено застосовувати при розрахунку посадових окладів показник мінімальної заробітної плати, не були визнані неконституційними Конституційним Судом України та підлягали застосуванню до спірних відносин.

Таким чином, у зв`язку з набранням чинності Законом № 1774-VІІІ, суддівська винагорода позивача не могла бути розрахована відповідачем виходячи з мінімальної заробітної плати у 2020 році.

Крім того, суд зауважує, що рішенням Конституційного Суду України від 04.12.2018 року №11-р/2018, на яке посилається позивач в обґрунтування позовних вимог, не вирішувалось питання розрахункової величини, яка підлягає застосуванню при розрахунку посадового окладу суддів.

Тому у відповідача були всі законні підстави застосовувати при розрахунку суддівської винагороди для обчислення щомісячного довічного грошового утримання позивача розрахункову величину - прожитковий мінімум для працездатних осіб.

Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постановах від 26.09.2018 року по справі № 820/1853/17, від 30.01.2019 року по справі №805/2089/17-а, від 24.04.2019 року по справі № 812/727/17, яка є обов`язковою для врахування в силу частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України.

З огляду на вимоги пунктів 23, 25 Розділу XII Прикінцевих та перехідних положень Закону № 1402-VIII, суддівську винагороду для нарахування щомісячного довічного грошового утримання позивачу необхідно обчислювати відповідно до статті 133 Закону №2453-VI (в первинній редакції), але з урахуванням приписів пункту 3 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону № 1774-VІІІ (у наведеній редакції), тобто з розрахунку прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого визначено станом на 01 січня відповідного року.

Отже, застосування відповідачем до спірних відносин положень пункту 25 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 1402-VIII, статті 133 Закону № 2453-VI у поєднанні з пунктом 3 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону № 1774-VІІІ в даному випадку не є підставою для визнання протиправними дій відповідача.

Враховуючи викладене, у суду відсутні підстави для визнання протиправною відмову Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у видачі ОСОБА_1 довідки про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, виходячи з того, що при визначенні розміру посадового окладу судді на підставі ст. 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року №2453-УІ у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12 лютого 2015 року № 192-УІІІ, з урахуванням рішення Конституційного Суду України від 8 червня 2016 року №4-рп/2016 (справа №1-8/2016) в якості розрахункової величини підлягає застосуванню мінімальна заробітна плата.

Згідно з положеннями статті 244 Кодексу адміністративного судочинства України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих позивачем доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що вимоги позивача є необґрунтованими, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст.139 КАС України, суд не вирішує питання щодо розподілу судових витрат між сторонами, враховуючи, що у задоволенні позову позивачу відмовлено, тому понесені ним судові витрати не відшкодовуються.

Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242- 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

Відмовити у задоволенні адміністративного позову.

Копію рішення надіслати/видати учасникам справи.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Лисенко В.І.