Справа № 400/4578/23
Суддя: Градовський Ю.М.
Дата ухвалення: 2023-09-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 вересня 2023 р.м. ОдесаСправа № 400/4578/23
Перша інстанція: суддя Малих О.В.

Судова колегія П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого: Градовського Ю.М.

суддів: Танасогло Т.М.,

Шеметенко Л.П.

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Одесі апеляційну скаргу Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України НОМЕР_1 Прикордонний загін (Військова частина НОМЕР_2 ) на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 9 червня 2023р. по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України НОМЕР_1 Прикордонний загін (Військова частина НОМЕР_2 ) про визнання протиправним та скасування рішення,-

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2023р. ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України НОМЕР_1 Прикордонний загін (Військова частина НОМЕР_2 ), в якому просив визнати протиправним та скасувати рішення за №912 від 7.04.2023р. про відмову в перетинанні державного кордону України громадянину України, який досяг 16-річного віку, ОСОБА_1 , складене Інспектором ПК віпс (тип А) впс « ІНФОРМАЦІЯ_1 » Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України НОМЕР_1 прикордонного загону (військової частини НОМЕР_3 ), старшим сержантом ОСОБА_2 .

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що під час перетинання ним державного кордону України 7.04.2023р. у впс « ІНФОРМАЦІЯ_1 », відповідачем було безпідставно відмовлено йому у перетинанні державного кордону з виїзду з України. При цьому, відповідачем не було зазначено в рішенні від 7.04.2023р. конкретних документів, які повинні бути подані позивачем для виїзду за кордон.

Позивач вказав, що 7.04.2023р. ним було надано відповідачеві усі необхідні документи для виїзду з України у зв`язку із навчанням у Польші, м.Люблені, зокрема, довідку для виїзду за кордон, у якій зазначено про відстрочку від призову на військову службу згідно абз.2 ч.3 ст.23 ЗУ «Про військовий обов`язок та військову службу».

Позивач не погоджується з рішенням про відмову у перетині державного кордону, оскільки вважає, що має право на перетин державного кордону під час воєнного стану у встановленому законом порядку.

Посилаючись на вказане просив позов задовольнити.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 9 червня 2023р. адміністративний позов задоволено.

Визнано протиправним та скасовано рішення за №912 від 7.04.2023р. про відмову в перетинанні державного кордону України громадянину України, який досяг 16-річного віку, ОСОБА_1 , складене Інспектором ПК віпс (тип А) впс « ІНФОРМАЦІЯ_1 » Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України НОМЕР_1 прикордонного загону (військової частини НОМЕР_3 ), старшим сержантом ОСОБА_2 .

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України НОМЕР_1 Прикордонний загін (Військова частина НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 судові витрати у сумі 1 073,6грн. та витрати на правничу допомогу у сумі 5 000грн..

В апеляційній скарзі апелянт посилаючись на порушення норм права, просить рішення суду скасувати та прийняти нову постанову про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Судова колегія вважає, що у відповідності до п.1 ч.1 ст.311 КАС України, апеляційну скаргу можливо розглянути в порядку письмового провадження, оскільки в матеріалах справи достатньо доказів для вирішення справи по суті.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку про залишення скарги без задоволення, а рішення суду без змін, з наступних підстав.

Відповідно до ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржуване рішення є протиправним та незаконним, оскільки в ньому не визначено, які саме документи на підтвердження підстави для виїзду за кордон позивач не зміг надати на паспортний контроль, та у даному рішенні не надано оцінку поданим позивачем документам на підтвердження підстави для виїзду за кордон. При цьому, суд першої інстанції вважав, що позивач усі законні підстави для виїзду за кордон.

Вирішуючи спір судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно та об`єктивно дослідив обставини по справі, надані докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Так, судом першої інстанції встановлено та підтверджено під час апеляційного розгляду справи, що ОСОБА_1 є громадянином України, що підтверджується паспортом громадянина України серії НОМЕР_4 .

Відповідно до наданого підтвердження про навчання від 2.02.2023р., виданого Вищою Школою Підприємства і Адміністрації (м.Люблін, Республіка Польша), ОСОБА_1 є студентом Вищої Школи Підприємтва і Адміністрації в Любліні в навчальному році 2022/2023, форма навчання стаціонарна. Повний термін навчання складає 7 семестрів, плановий термін закінчення 2026 рік (а.с.28).

Згідно змісту довідки Голосіївського районного у місті Києва територіального центру комплектування та соціальної підтримки від 23.03.2023р. за №2/2/1013, ОСОБА_1 відповідно до аб.2 ч.3 ст.23 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу» має право на відстрочку від призову на строкову військову службу. При цьому, заперечень щодо його виїзду з України у встановленому порядку для продовження навчання за кордоном немає (а.с.9).

7.04.2023р. позивач прибув до впс « ІНФОРМАЦІЯ_1 », Південного регіонального управління Державної прикордонної служби НОМЕР_1 Прикордонний загін (військова частина НОМЕР_3 ), з метою здійснення перетину державного кордону на виїзд з України.

Проте, старшим сержантом ОСОБА_2 прийнято рішення від 7.04.2023р. за №912 про відмову ОСОБА_1 у перетинанні державного кордону України громадянину України, який досяг 16-ти річного віку.

Позивач не погоджується із вказаним рішенням від 7.04.2023р. за №912, оскільки вважає, що має право на перетин державного кордону України під час воєнного стану, у зв`язку із чим звернувся в суд за захистом своїх прав (а.с.8).

Перевіряючи правомірність оскаржуваного рішення відповідача, з урахування підстав, за якими позивач пов`язує його протиправність та скасування, судова колегія виходить з наступного.

Так, положеннями ч.2 ст.19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Приписами ст.1 ЗУ «Про правовий режим воєнного стану» від 12.05.2015р. за №389-VIII (в редакції станом на час виникнення спірних відносин, надалі Закон №389) визначено, що воєнний стан це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Відповідно до п.6 ч.1 ст.8 Закону №389, в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан, військове командування разом із військовими адміністраціями (у разі їх утворення) можуть самостійно або із залученням органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати в межах тимчасових обмежень конституційних прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб, передбачених указом Президента України про введення воєнного стану, такі заходи правового режиму воєнного стану: встановлювати у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, особливий режим в`їзду і виїзду, обмежувати свободу пересування громадян, іноземців та осіб без громадянства, а також рух транспортних засобів.

Указом Президента України від 24.02.2022р. за №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п.20 ч.1 ст.106 Конституції України, ЗУ «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022р. строком на 30 діб.

Указом Президента України від 14.03.2022р. за №133/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 15.03.2022р. за №2119-IX, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 26 березня 2022р. строком на 30 діб.

Указом Президента України від 18.04.2022р. за №2593/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 21.04.2022р. за №2212-IX, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25 квітня 2022р. строком на 30 діб.

Указом Президента України від 17.05.2022р. за №341/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 22.05.2022р. за №2263-ІХ, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25 травня 2022р. строком на 90 діб.

Указом Президента України від 12.08.2022р. за №573/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 15.08.2022р. за №2500-ІХ, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 23 серпня 2022р. строком на 90 діб.

Указом Президента України від 7.11.2022р. за №757/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 16.11.2022р. за №2738-ІХ, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 21 листопада 2022р. строком на 90 діб.

Указом Президента України від 6.02.2023р. за №58/2023 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 7.02.2023р. за №2915-ІХ, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 19 лютого 2023р. строком на 90 діб.

Крім цього, відповідно до п.2 Указу Президента України від 24.02.2022р. №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» військовому командуванню (зокрема, Державні прикордонній службі України) разом із Міністерством внутрішніх справ України, іншими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування доручено запроваджувати та здійснювати передбачені ЗУ «Про правовий режим воєнного стану» заходи і повноваження, необхідні для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави.

Пунктом 3 Указу Президента України від 24.02.2022р. за №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» постановлено, що у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені ст.30,34,38,39,41,44,53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою ст.8 ЗУ «Про правовий режим воєнного стану».

Як вбачається із матеріалів справи, що 7.04.2023р. позивач намагався перетнути кордон України, тобто під час дії правового режиму воєнного стану на території України.

За правилами ч.1 ст.14 ЗУ «Про прикордонний контроль» від 5.11.2009р. за №1710-VI (в редакції на чинній на час виникнення спірних відносин, надалі Закон №1710), іноземцю або особі без громадянства, які не відповідають одній чи кільком умовам перетинання державного кордону на в`їзд в Україну або на виїзд з України, зазначеним у частинах першій, третій статті 8 цього Закону, а також громадянину України, якому відмовлено у пропуску через державний кордон при виїзді з України у зв`язку з відсутністю документів, необхідних для в`їзду до держави прямування, транзиту, в передбачених законодавством випадках або у зв`язку з наявністю однієї з підстав для тимчасового обмеження його у праві виїзду за кордон, визначених статтею 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», відмовляється у перетинанні державного кордону лише за обґрунтованим рішенням уповноваженої службової особи підрозділу охорони державного кордону із зазначенням причин відмови. Уповноважена службова особа підрозділу охорони державного кордону про прийняте рішення доповідає начальнику органу охорони державного кордону. Таке рішення набирає чинності невідкладно. Рішення про відмову у перетинанні державного кордону оформляється у двох примірниках. Один примірник рішення про відмову у перетинанні державного кордону видається особі, яка підтверджує своїм підписом на кожному примірнику факт отримання такого рішення. У разі відмови особи підписати рішення про це складається акт.

Положеннями ч.3 ст.14 Закону №1710 передбачено, що особа, якій відмовлено у перетинанні державного кордону, має право оскаржити відповідне рішення згідно із ЗУ «Про звернення громадян» або до суду. Оскарження зазначеного рішення не зупиняє його дії. Оскаржене рішення може бути скасовано чи змінено начальником органу охорони державного кордону або скасовано та визнано нечинним судом.

У відповідності до п.8 Порядку встановлення особливого режиму в`їзду і виїзду, обмеження свободи пересування громадян, іноземців та осіб без громадянства, а також руху транспортних засобів в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан, затвердженого постановою КМУ від 29.12.2021р. за №1455 (в редакції чинній на час виникнення спірних відносин), перетинання державного кордону в пунктах пропуску через державний кордон та пунктах контролю на території, де введено воєнний стан, здійснюється з урахуванням обмежень, встановлених законодавством.

Указом Президента України від 24.02.2022р. за №69/2022 «Про загальну мобілізацію» постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію.

Приписами ст.1 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993р. за №3543-ХІІ (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, надалі Закон №3543) визначено, що мобілізація комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

Положеннями п.2 та 12 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою КМУ від 17.01.1995р. за №57 (надалі Правила №57) передбачено, що у випадках, визначених законодавством, для перетинання державного кордону громадяни крім паспортних документів повинні мати також підтверджуючі документи. У ході перевірки документів під час виїзду з України з`ясовується наявність або відсутність підстав для тимчасового обмеження громадянина у праві виїзду за кордон.

Відповідно до п.2-6 Правил №57, у разі введення на території України надзвичайного або воєнного стану право на перетин державного кордону, крім осіб, зазначених у пунктах 2-1 та 2-2 цих Правил, також мають інші військовозобов`язані особи, які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації. Ця норма не поширюється на осіб, визначених в аб.2-8 ч.3 ст.23 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Зокрема, згідно ст.23 Закону №3543, не підлягають призову на військову службу під час мобілізації на особливий період, зокрема, здобувачі фахової передвищої та вищої освіти, асистенти-стажисти, аспіранти та докторанти, які навчаються за денною або дуальною формами здобуття освіти.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи під час апеляційного розгляду, позивач є студентом Вищої Школи Підприємства і Адміністрації (м.Люблін, Республіка Польша), стаціонарної форми навчання.

Згідно довідки Голосіївського районного у місті Києва територіального центру комплектування та соціальної підтримки від 23.03.2023р. за №2/2/1013, позивач відповідно до абз.2 ч.3 ст.23 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу» має право на відстрочку від призову на строкову військову службу. При цьому, заперечень щодо його виїзду з України у встановленому порядку для продовження навчання за кордоном немає.

Відтак, з огляду на встановлені обставини, судова колегія погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що позивач прибувши до впс « ІНФОРМАЦІЯ_1 » 7.04.2023р., мав право на перетинання державного кордону України як особа, яка згідно п.2-6 Правил №75 має право на перетинання державного кордону та не підлягає призову на військову службу під час мобілізації.

При цьому, судова колегія звертає увагу на те, що відповідно до ст.14 Закону №1710 рішення уповноваженої службової особи підрозділу охорони державного кордону про відмову громадянину у праві перетину кордону в кожному випадку повинно бути обґрунтованим, із зазначенням конкретних причин відмови.

Так, зокрема, ст.6 ЗУ «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» від 21.01.1994р. за №3857-XII (надалі Закон №3857), право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли:

1) він обізнаний з відомостями, які становлять державну таємницю, до закінчення терміну, встановленого статтею 12 цього Закону;

3) стосовно нього у порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законодавством, застосовано запобіжний захід, за умовами якого йому заборонено виїжджати за кордон, до закінчення кримінального провадження або скасування відповідних обмежень;

4) він засуджений за вчинення кримінального правопорушення до відбуття покарання або звільнення від покарання;

5) він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, до виконання зобов`язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів;

9) він перебуває під адміністративним наглядом Національної поліції до припинення нагляду;

10) він є керівником юридичної особи або постійного представництва нерезидента (згідно з відомостями з Єдиного державного реєстру, наданими відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань»), що не виконує встановленого Податковим кодексом України податкового обов`язку щодо сплати грошових зобов`язань, що призвело до виникнення у такої юридичної особи або постійного представництва нерезидента податкового боргу в сумі, що перевищує 1 мільйон гривень, та якщо такий податковий борг не сплачено протягом 240 календарних днів з дня вручення платнику податків податкової вимоги, до погашення суми такого податкового боргу, у зв`язку з яким таке обмеження встановлюється.

Як вбачається із оскаржуваного рішення, що відповідачем у спірному рішенні не зазначено жодної з визначених ст.6 Закону №3857 підстав для тимчасового обмеження позивачу права на виїзд з України.

При цьому, у спірному рішенні не визначено, які саме документи на підтвердження підстави для виїзду за кордон позивач не зміг надати на паспортний контроль, та у даному рішенні не надано оцінку поданим позивачем документам на підтвердження підстави для виїзду за кордон. Відповідачем не вказано такого переліку також і в поданій апеляційній скарзі.

Крім того, судова колегія наголошує, що можливість підтвердження позивачем наявності права на перетин кордону України прямо залежить від чіткого визначення відповідачем конкретного та вичерпного переліку необхідних для цього документів, чого зроблено не було.

Що стосується посилань апелянта на приписи п.2-6 Правил №75 як на правомірність прийняття свого рішення, то судова колегія зазначає, що в оскаржуваному рішенні не зазначено посилань на вказані приписи Правил №75, як на підставу для прийняття даного рішення.

Тобто, відповідач, приймаючи оскаржуване рішення, не ґрунтувався приписами п.2-6 вищевказаних Правил, відповідно, такі посилання апелянта не можуть свідчити про правомірність оскаржуваного рішення.

Також, судова колегія погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що оскаржуване рішення не відповідає затвердженій формі, виходячи з наступного.

Так, Наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України від 14.12.2010р. за №967 затверджено форму рішення про відмову в перетинанні державного кордону України громадянину України, який досяг 16-річного віку.

Відповідно до затвердженої форми в рішенні міститься графа «посилання на рішення суду або прокурора», в якій зазначено таке: «у зв`язку з наявністю однієї з підстав, визначених статтею 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», у тому числі у зв`язку з наявністю в базі даних Державної прикордонної служби України відомостей, що зазначену особу рішенням… тимчасово обмежено у праві виїзду з України, або відповідно до статті 20 Закону України «Про державну прикордонну службу України» відсутні дійсні документи на право перетинання державного кордону».

Дослідивши оскаржуване рішення, судова колегія зазначає, що в спірному у даній справі рішенні зазначено: «Керуючись Законами України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення ВС в Україні», «Про правовий режим ВС», «Про мобілізацію та моб. підготовку», « Про ВО і ВС».

Отже, в оскаржуваному рішенні не зазначено підстав відмови в перетинанні державного кордону України громадянину України, які визначено у формі зазначеній наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України 14.12.2010р. за №967, не вказано конкретно, якого документу не було надано позивачем для наявності підстав законного перетинання кордону, що становить правову не визначеність для суб`єкта, який має намір оскаржити рішення та для суду на етапі надання оцінки рішенню під час вирішення даного спору.

З урахуванням вищезазначеного та положень вказаної ч.2 ст.2 КАС України, надаючи оцінку оскаржуваному рішенню на предмет його відповідності наведеним критеріям, судова колегія зазначає, що таке рішення прийняте без дотримання принципу рівності перед законом, є необґрунтованим та непропорційним.

Враховуючи усе вищевказане, судова колегія погоджується із висновком суду першої інстанції про задоволення адміністративного позову ОСОБА_1 .

Що стосується тверджень апелянта про неправомірність стягнення з них судових витрат на правничу допомогу за результатами розгляду даної справи у суді першої інстанції, то судова колегія зазначає наступне.

Так, відповідно до п.1 ч.3 ст.132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з ч.2-7 ст.134 КАС України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до ч.1,7 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Положеннями ч.7 ст.139 КАС України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Згідно ч.9 ст.139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт, часу, витраченого адвокатом , їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною.

Слід зазначити, що як вказано у рішенні Конституційного Суду України від 30.09.2009р. №23рп/2009, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

З викладеного слідує, що до правової допомоги належать й консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру; представництво у судах тощо. При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.

На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Вказані висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду, викладеній в постановах від 17.03.2020р. по справі № 820/3308/17, від 4.08.2020р. по справі №810/3213/16.

Як вбачається із матеріалів справи, що позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь 5 000грн. витрати на правничу допомогу, на підтвердження яких надано усі відповідні документи, а саме договір про надання правової допомоги від 18.04.2023р.; додаткову угоду №1 до договору про надання правової допомоги від 18.04.2023р.; квитанцію до прибуткового касового ордера від 20.04.2023р. на суму 5 000грн.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що Верховний Суд у своїй постанові від 24.01.2019р. у справі за №910/15944/17 зауважив, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Оцінивши наявні в матеріалах справи докази складу та розміру витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, перевіривши їх розумну необхідність для цієї справи та відповідність наданих послуг видам правової допомоги, судова колегія погоджується із судом першої інстанції про необхідність присудження на користь позивача витрати на правничу допомогу у сумі 5 000грн.

В доводах апеляційної скарги апелянт посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. На думку судової колегії, викладені у скарзі доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи по суті.

Отже, судова колегія вважає, що рішення суду ухвалена з додержанням норм процесуального та матеріального права, а тому не вбачає підстав для її скасування.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.311,315,316,322,325 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України НОМЕР_1 Прикордонний загін (Військова частина НОМЕР_2 ) залишити без задоволення.

Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 9 червня 2023р. залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків встановлених п.2 ч.5 ст.328 КАС України.

Головуючий: Ю.М. Градовський

Судді: Т.М. Танасогло

Л.П. Шеметенко