Справа № 200/4449/23
Суддя: Бабіч С.І.
Дата ухвалення: 2023-09-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 вересня 2023 року Справа№200/4449/23

Донецький окружний адміністративний суд у складі судді Бабіча С.І., розглянувши у порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

У С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (далі - відповідач), відповідно до якої просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення від 05.07.2023 року № 94 Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області щодо відмови в призначенні пенсії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області призначити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , пенсію відповідно до статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" з 28.06.2023 року, зарахувавши до його страхового стажу роботи періоди роботи з 17.11.1986 року по 25.09.1995 року, згідно із записами трудової книжки колгоспника серії НОМЕР_1 .

В обґрунтування позову позивач зазначає, що 05.07.2023 року, за наслідками розгляду його заяви від 28.06.2023 року про призначення пенсії за віком, відповідачем було прийнято рішення № 94, яким позивачу відмовлено у призначенні пенсії за віком у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу (30 років).

Як вказується позивачем у позовній заяві, при розгляді його заяви від 28.06.2023 року про призначення пенсії за віком та прийнятті оскаржуваного рішення до страхового стажу позивача не було зараховано період роботи з 17.11.1986 року по 25.09.1995 року, згідно із записами трудової книжки колгоспника серії НОМЕР_1 , оскільки відсутня довідка про встановлені та вироблені трудодні.

Із зазначеним вище рішенням позивач не погоджується і вважає, що він має право на призначення пенсії за віком на підставі статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" з дати звернення, тобто з 28.06.2023 року.

Відповідач позов не визнав, подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просить суд повністю відмовити у задоволенні позову.

Обґрунтовуючи заперечення проти позову, відповідач, серед іншого, вказує на те, що оскаржуване рішення № 94 від 05.07.2023 року про відмову в призначенні пенсії є повністю законним та обґрунтованим.

Зокрема, у відзиві на позов відповідач зазначає про те, що згідно з наданими позивачем документами для призначення пенсії за віком загальний страховий стаж позивача на момент звернення за призначенням пенсії становив 27 років 3 дні, що є недостатнім, відповідно до вимог пенсійного законодавства, а тому право на призначення пенсії у позивача відсутнє.

Щодо періоду з 17.11.1986 року по 25.09.1995 року відповідач у відзиві на позов вказує, що цей період не було зараховано до стажу роботи позивача у зв`язку з відсутністю довідки про встановлені та вироблені трудодні.

Серед іншого, відповідач у відзиві також зазначає, що позивачем невірно обрано спосіб захисту прав, враховуючи, що суд не може зобов`язати пенсійний орган призначити пенсію, оскільки саме на пенсійний орган покладено обов`язок обрахування стажу роботи особи та встановлення усіх необхідних умов для призначення пенсії. Належним способом захисту прав, на думку відповідача, є зобов`язання пенсійного органу повторно розглянути заяву про призначення пенсії, а не зобов`язання призначити пенсію.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 18.08.2023 року позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії було прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі № 200/4449/23 за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

Частиною 5 статті 262 КАС України передбачено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у ній матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає за можливе розглянути дану справу на підставі наявних у суду матеріалів та прийняти дане рішення у порядку письмового провадження.

Дослідивши наявні у справі докази, повно і всебічно встановивши всі її обставини, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, з огляду на таке.

Позивач, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є громадянином України, що підтверджується копією паспорта серії НОМЕР_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач, Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, код відповідно до , місцезнаходження: 76018, Івано-Франківська область, м. Івано-Франківськ, вул. Січових Стрільців, буд. 15, є органом державної влади, про що вказано у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

28.06.2023 року позивач звернувся до органів Пенсійного фонду із заявою (разом із доданими до неї документами) про призначення пенсії за віком у порядку, що визначений Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" № 1058-IV від 09.07.2003 року (далі - Закон № 1058-IV).

Подана заява була опрацьована за принципом екстериторіальності згідно з Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженим постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 року № 22-1 (далі - Порядок № 22-1), Головним управлінням Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області.

05.07.2023 року, за наслідками розгляду поданої позивачем заяви, відповідачем було прийнято рішення № 94 , яким позивачу відмовлено у призначенні пенсії.

Згідно з цим рішенням страховий стаж позивача становить 27 років 3 дні, до страхового стажу позивача не зараховано період роботи з 17.11.1986 року по 25.09.1995 року, згідно із записами трудової книжки колгоспника серії НОМЕР_1 , оскільки відсутня довідка про встановлені та вироблені трудодні.

Враховуючи наведене, відповідачем було відмовлено позивачу в призначенні пенсії за віком через відсутність необхідної кількості років страхового стажу.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд дійшов наступних висновків.

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Основи соціального захисту, форми та види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України (пункт 6 частини 1 статті 92 Конституції України).

Принципи, засади і механізми призначення, перерахунку і виплати пенсії визначаються положеннями Закону № 1058-IV.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 8 Закону № 1058-IV право на отримання пенсій із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно з цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж.

Згідно зі статтею 1 Закону № 1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов`язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом і за який сплачено страхові внески.

Відповідно до вимог частини 1 статті 26 Закону № 1058-IV визначено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років.

Частиною 2 статті 24 Закону № 1058-IV установлено, що страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів і в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

За змістом частини 4 статті 24 Закону № 1058-IV періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку та на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше.

Порядок підтвердження стажу роботи регламентується статтею 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" № 1788-ХІІ від 05.11.1991 року (далі - Закон № 1788-ХІІ), який діяв до набрання чинності Законом № 1058-IV.

Згідно з положеннями статті 62 Закону № 1788-ХІІ (які кореспондуються зі статтею 48 Кодексу законів про працю України) основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Саме такий Порядок був затверджений постановою Кабінету Міністрів України № 637 від 12.08.1993 року (далі - Порядок № 637).

Відповідно до пункту 1 Порядку № 637 основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Пунктом 3 Порядку № 637 визначено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Згідно з пунктом 20 Порядку № 637 у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників (додаток № 5).

У довідці має бути вказано періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, до яких включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка, в тому числі виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій.

У разі коли підприємства, установи, організації або їх правонаступники розміщуються на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі, спеціальний трудовий стаж може підтверджуватися за даними, наявними в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Відповідно до підпункту 2 пункту 2.1. Порядку № 22-1 до заяви про призначення пенсії додаються документи про стаж, що визначені Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 року № 637.

Аналіз наведених правових норм дозволяє дійти висновку, що основним документом, що підтверджує стаж, є трудова книжка і лише у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, може постати необхідність у використанні додаткових даних для підтвердження стажу.

Пріоритетність записів у трудовій книжці перед відомостями у первинних документах під час встановлення трудового стажу також констатовано Верховним Судом у постанові від 16.09.2022 року у справі № 560/1399/19.

У трудовій книжці позивачки серії НОМЕР_4 від 01.08.1981 року записи стосовно спірного періоду з 17.11.1986 року по 25.09.1995 року відсутні.

У трудовій книжці колгоспника позивача серії НОМЕР_1 від 28.11.1986 року щодо спірного періоду наявні такі записи:

- № 1: 17.11.1986 року - прийнятий до членів колгоспу ім. Ілліча Мар`їнського району Донецької області;

- № 2: 25.09.1995 року - вибув із членів КСГП ім. Ілліча за власним бажанням.

Суд зауважує на тому, що вказані вище записи у трудовій книжці колгоспника позивача здійснені належним чином та не мають дефектів їх вчинення.

Як було зазначено вище, підставою для незарахування спірного періоду до страхового стажу позивача стала відсутність довідки про встановлені та вироблені трудодні.

За змістом частини 4 статті 24 Закону № 1058-IV періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку та на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше.

Відповідно до пункту 5 постанови Ради Міністрів СРСР від 21.04.1975 року № 310 "Про трудові книжки колгоспників" передбачено, що до трудової книжки колгоспника вносяться, серед іншого, відомості про колгоспника, про членство в колгоспі, про роботу, про трудову участь (про прийнятий у колгоспі річний мінімум участі в громадському господарстві та його виконання), про нагородження та заохочення, про відкриття чи раціоналізаторські рішення, що мають диплом, та про виплачені у зв`язку з цим винагородження.

Пунктом 13 вказаної постанови Ради Міністрів СРСР установлено, що відповідальність за організацію робіт по веденню, обліку, зберіганню і видачі трудових книжок покладається на голову колгоспу. Відповідальність за своєчасне і правильне заповнення трудових книжок, за їх облік, зберігання і видачу несе спеціально уповноважена правлінням колгоспу особа.

У постановах від 06.02.2018 року у справі № 677/277/17 та від 19.12.2019 року у справі № 307/541/17 Верховний Суд зазначив, що недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки виключно для особи, яка допустила такі порушення, а не для робітника, і не може впливати на особисті права останнього.

Аналогічні висновки, з огляду на положення пункту 13 постанови Ради Міністрів СРСР від 21.04.1975 року № 310, є застосовними і до трудових книжок колгоспників.

Тобто на позивача не може бути покладено відповідальність за відсутність у трудовій книжці колгоспника певних записів, зокрема, щодо кількості вироблених трудоднів.

Наявні у трудовій книжці колгоспника записи підтверджують те, що з 17.11.1986 року по 25.09.1995 року позивач працював у колгоспі ім. Ілліча.

Жодних записів щодо зміни місця роботи у період з 17.11.1986 року по 25.09.1995 року надані до матеріалів справи трудові книжки позивача або інші документи не містять.

Суд зауважує на тому, що трудова книжка колгоспника позивача містить, серед інших, також відомості щодо кількості установлених колгоспом та фактично виконаних позивачем протягом 1986-1995 років річних мінімумів трудової участі у громадському господарстві (аркуші 18-19), але дані відомості були залишені відповідачем при розгляді заяви позивача від 28.06.2023 року та прийняття оскаржуваного рішення поза увагою.

Як видно зі змісту цих записів у трудовій книжці колгоспника, у період з 1987 року по 1994 рік позивач повністю виконував мінімуми трудової участі у громадському господарстві, які були встановлені у колгоспі на відповідний рік, та навіть перевищував їх.

У 1986 році та у 1995 році, згідно із записами у трудовій книжці колгоспника, позивач не в повному обсязі виконав установлені в колгоспі мінімуми трудової участі.

Так, у 1986 року виконаний позивачем мінімум трудової участі склав 26 із 250 (вказана причина - "Працював неповний рік"), у 1995 році - 235 із 240 (причина не вказана).

Відповідно до частин 1 та 2 статті 56 Закону № 1788-ХІІ передбачено, що до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв. При цьому під час обчислення стажу роботи в колгоспі за період після 1965 року, якщо член колгоспу не виконував без поважних причин встановленого мінімуму трудової участі в громадському господарстві, враховується час роботи за фактичною тривалістю.

Суд звертає увагу на те, що відповідачем не надано доказів на підтвердження того, що у 1986 році та у 1995 році позивачем без поважних причин не були в повному обсязі виконані встановлені у колгоспі мінімуми трудової участі у громадському господарстві.

Водночас, суд зазначає, що згідно із записами у трудовій книжці колгоспника позивач був прийнятий до членів колгоспу 17.11.1986 року і вибув із членів колгоспу 25.09.1995 року, тобто позивач у 1986 році та у 1995 році не працював у колгоспі повний календарний рік, що цілком пояснює невиконання позивачем у цих роках в повному обсязі мінімумів трудової участі в громадському господарстві, які були встановлені у колгоспі на відповідний рік.

Приймаючи до уваги викладене, суд приходить до висновку про те, що спірний період з 17.11.1986 року по 25.09.1995 року мав бути зарахований до страхового стажу позивача.

Згідно з вимогами Порядку № 22-1 пенсійний орган при прийманні документів щодо призначення пенсії не позбавлений права направляти відповідні запити для отримання необхідних відомостей з державних електронних інформаційних реєстрів, систем або баз даних до власників (розпорядників) зазначених відомостей.

При цьому, в разі відсутності необхідних документів або їх неналежного оформлення, пенсійний орган повинен повідомити заявника про необхідність надання ним додаткових документів або дооформлення поданих документів у тримісячний строк з дня подання заяви про призначення пенсії (пункт 4.2. Порядку № 22-1).

У даному разі відповідач прийняв рішення від 05.07.2023 року № 94 про відмову позивачу в призначенні пенсії, обмежившись обсягом первісно поданих позивачем документів та без урахування наведених вище обставин.

Соціальний захист державою осіб, які мають право на забезпечення у випадку повної, часткової, тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом, охоплює комплекс заходів, які здійснює держава в межах її соціально-економічних можливостей.

Тобто позивач, як громадянин України, у розрізі цієї справи, за умови підтвердження трудового стажу, наділений правом на відповідний соціальний захист з боку держави, яка в особі своїх органів не може відмовляти у його наданні з формальних (надуманих) підстав.

Правова позиція аналогічного змісту була викладена Верховним Судом у постановах від 28.08.2018 року у справі № 175/4336/16-а, від 25.09.2018 року у справі № 242/65/17 та від 27.02.2019 року у справі № 423/3544/16-а.

Враховуючи наведене вище, суд приходить до висновку про те, що до страхового стажу позивача безпідставно не зараховано період з 17.11.1986 року по 25.09.1995 року, згідно із записами трудової книжки колгоспника серії НОМЕР_1 від 28.11.1986 року, у зв`язку з чим рішення відповідача від 05.07.2023 року № 94, яким позивачу відмовлено у призначенні пенсії, є протиправним і підлягає скасуванню.

Щодо обраного позивачем способу захисту суд вважає за необхідне зазначити таке.

У позовній заяві позивач просить суд, зокрема, зобов`язати відповідача зарахувати до страхового стажу позивача період його роботи з 17.11.1986 року по 25.09.1995 року, згідно із записами трудової книжки колгоспника серії НОМЕР_1 , і призначити позивачу пенсію відповідно до статті 26 Закону № 1058-IV з 28.06.2023 року.

Вирішуючи питання стосовно зобов`язання відповідача призначити позивачу пенсію за віком, приймаючи до уваги дискреційність повноважень пенсійних органів у питаннях щодо призначення та перерахунку пенсій, суд у даному випадку виходить із наступного.

На законодавчому рівні відсутнє поняття "дискреційні повноваження" суб`єкта владних повноважень відсутнє, проте, у судовій практиці сформовано позицію щодо цього поняття, відповідно до якого під дискреційними повноваженнями слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення.

Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними у разі, коли є лише один правомірний і законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень.

Тобто, за настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Отже, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що цей вибір здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

Умови, за яких пенсійний орган відмовляє у призначенні пенсії, визначені законом. Якщо такі умови відсутні, пенсійний орган повинен призначити пенсію.

Повноваження пенсійного органу і порядок їх реалізації передбачають лише один вид правомірної поведінки відповідного органу, за умови звернення особи з усіма необхідними для призначення пенсії документами, - призначити пенсію. За законом у цього органу немає вибору між декількома можливими правомірними рішеннями.

У справі, що розглядається, повноваження пенсійного органу щодо призначення пенсії передбачені нормами Закону № 1058-IV.

Відповідно до вимог частини 1 статті 26 Закону № 1058-IV визначено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років.

Як видно з оскаржуваного рішення та розрахунку стажу позивача (форма РС-право), на дату звернення за призначенням пенсії страховий стаж позивача становив 27 років 3 дні (без урахування періоду з 17.11.1986 року по 25.09.1995 року, який підлягає зарахуванню за цим рішенням), вік позивача на дату звернення за призначенням пенсії - 60 років.

Суд зауважує, що за оскаржуваним рішенням єдиною підставою для відмови позивачу в призначенні пенсії за віком стала відсутність у нього необхідного страхового стажу.

У разі зарахування до страхового стажу позивача періоду роботи з 17.11.1986 року по 25.09.1995 року, страховий стаж позивача становитиме понад 30 років, що є достатнім для призначення пенсії позивачу згідно з умовами частини 1 статті 26 Закону № 1058-IV.

Відтак, досягнувши 60-річного віку на дату звернення за призначенням пенсії та маючи у наявності більше ніж 30 років страхового стажу, позивач має право на призначення пенсії за віком на підставі частини 1 статті 26 Закону № 1058-IV.

Підсумовуючи наведене, суд приходить до висновку про те, що для призначення пенсії за віком, відповідно до положень частини 1 статті 26 Закону № 1058-IV, позивачем були дотримані усі необхідні вимоги, а у відповідача, як суб`єкта владних повноважень, за наявності у позивача необхідного страхового стажу, є лише один правомірний і законно обґрунтований варіант поведінки - призначити позивачу пенсію на вказаних вище умовах.

Відповідно до положень пункту 4 частини 2 статті 245 КАС України визначено, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Частиною 2 статті 5 КАС України передбачено, що захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина та інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з частиною 4 статті 245 КАС України установлено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в даній Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

З огляду на викладене, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є правомірними, обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до частини 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Позивачем документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 858,88 грн. (квитанція № 30658 від 14.08.2023 року).

Судовий збір був сплачений позивачем із застосуванням коефіцієнта для пониження розміру ставки судового збору за подання цього позову згідно з частиною 3 статті 4 Закону України від 08.07.2011 року № 3674-VI "Про судовий збір".

Докази здійснення інших судових витрат позивачем не надані.

Визначаючи кількість вимог немайнового характеру, які були заявлені позивачем, суд враховує, що вимога про визнання протиправними акта, дії чи бездіяльності як передумова для застосування інших способів захисту порушеного права (скасування або визнання нечинним рішення чи окремих його положень, зобов`язання прийняти рішення, вчинити дії чи утриматися від їх вчинення тощо) як наслідків протиправності акта, дій чи бездіяльності є однією вимогою (постанова Верховного Суду від 06.10.2020 року у справі № 826/11984/16).

Судом задоволені пов`язані між собою немайнові позовні вимоги про визнання рішення протиправним і його скасування та про зобов`язання вчинити певні дії, у зв`язку з чим за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача підлягають присудженню понесені останнім судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 858,88 грн.

Керуючись нормами Конституції України, Законів України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" та "Про пенсійне забезпечення", постановою Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку підтвердження наявного стажу роботи для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній", постановою правління Пенсійного фонду України "Про затвердження Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" та Кодексом адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати рішення від 05.07.2023 року № 94 Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області щодо відмови в призначенні пенсії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (код згідно з , місцезнаходження: 76018, Івано-Франківська область, м. Івано-Франківськ, вул. Січових Стрільців, буд. 15) призначити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ), пенсію відповідно до статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" з 28.06.2023 року, зарахувавши до його страхового стажу роботи періоди роботи з 17.11.1986 року по 25.09.1995 року, згідно із записами трудової книжки колгоспника серії НОМЕР_1 .

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (код згідно з , місцезнаходження: 76018, Івано-Франківська область, м. Івано-Франківськ, вул. Січових Стрільців, буд. 15) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) судові витрати по сплаті судового збору в сумі 858 (вісімсот п`ятдесят вісім) гривень 88 копійок.

Повне судове рішення складене 27 вересня 2023 року.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або після прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Першого апеляційного адміністративного суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Приймаючи до уваги прийняття даного рішення у порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя С.І. Бабіч