Справа № 420/1367/23
Суддя: Турецька І.О.
Дата ухвалення: 2023-09-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 вересня 2023 р.м. ОдесаСправа № 420/1367/23

Перша інстанція: суддя Бжассо Н.В.,

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

судді-доповідача Турецької І. О.,

суддів Шевчук О.А., Шеметенко Л. П.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 30 березня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог.

У січні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі відповідач, ВЧ НОМЕР_1 ), в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність щодо ненарахування та невиплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20.08.2019 по 29.12.2022, включно;

- зобов`язати нарахувати та виплатити на його користь, середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з військової служби за період з 20.08.2019 по 29.12.2022, у сумі 373 475,86 грн.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 , зазначив, що під час звільнення та виключення зі списків особового складу у серпні 2019 року грошове забезпечення йому в повному обсязі не було нараховане та виплачене.

На думку позивача, оскільки остаточний розрахунок в сумі 64 831,90 грн. був проведений лише 30.12.2022, на виконання рішення суду у справі №420/5978/21, виникають наслідки для застосування до спірних правовідносин положень статті 117 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), яка регулює виплату середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі Порядок №100).

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 30 березня 2023 року, ухваленого за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано протиправною бездіяльність ВЧ НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20.08.2019 по 29.12.2022 включно.

Зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20.08.2019 по 29.12.2022 включно в сумі 373 720,14 грн.

Вирішуючи справу та задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать.

Суд зазначив, що невиконання цього обов`язку, спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та відзиву.

В апеляційній скарзі, ВЧ НОМЕР_1 , посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду та прийняти нове про відмову в задоволенні позову.

В обґрунтування апеляційної скарги скаржник зазначає, що особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини. Отже, станом на момент видання наказу позивач погодив проведення з ним усіх необхідних розрахунків та відповідно не оскаржував своє звільнення та/або наказ про виключення зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення.

Таким чином скаржник вважає, що підстави для застосування до спірних правовідносин положень статті 117 КЗпП України відсутні, оскільки жодних заперечень стосовно сум позивач не висловлював та спір щодо їх розміру був відсутній.

Далі скаржник стверджує, що виплата індексації грошового забезпечення не є правовою підставою для проведення виплати середнього заробітку.

Окрім цього, скаржник зазначає, що суд першої інстанції під час ухвалення рішення не врахував, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022, що набрав чинності 19.07.2022, внесені зміни в статтю 117 КЗпП України, якими законодавець обмежив можливість отримання середнього заробітку шістьма місяцями.

Позивач своїм процесуальним правом подання відзиву на апеляційну скаргу, не скористався.

Ураховуючи, що апеляційна скарга подана на рішення суду першої інстанції, яке ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції, відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 КАС України, розглянув справу в порядку письмового провадження.

Фактичні обставини справи.

ОСОБА_1 у період з 26.09.2016 по 18.08.2019 проходив військову службу (за контрактом) у ВЧ НОМЕР_1 .

Наказом командира ВЧ НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 19.08.2019 №177 позивач, звільнений (демобілізований) наказом командира 363 окремого батальйону охорони та обслуговування (по особовому складу) від 12.08.2019 №37-РС з 18.08.2019, у запас за підпунктом «а» пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», з 18.08.2019 виключений зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.

Протягом 2016 та 2017 років відповідач не нараховував та не виплачував ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду за захистом порушеного права.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 04.06.2020 у справі №420/2867/20, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Бездіяльність ВЧ НОМЕР_1 щодо невиплати індексації грошового забезпечення визнано протиправною. Зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 26.09.2016 по 19.08.2019, включно. В задоволенні решти вимог відмовлено.

На виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 04.06.2020 у справі №420/2867/20 ВЧ НОМЕР_1 виплатила на користь позивача індексацію грошового забезпечення за вказаний період із застосуванням базового місяця січень 2016 року в сумі 3 177,03 грн.

Позивач, не погоджуючись із застосуванням при нарахуванні індексації грошового забезпечення січня 2016 року місяцем обчислення індексу споживчих цін, звернувся до суду з відповідним позовом.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 04.01.2022 у справі №420/15978/21, позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправними дії щодо застосування січня 2016 року як місяця, за яким починається обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення за період з 26.09.2016 по 28.02.2018. Зобов`язано ВЧ НОМЕР_1 нарахувати і виплатити на користь ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за спірний період із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення січень 2008 року. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

30.12.2022 року відповідач, на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 04.01.2022 у справі №420/15978/21, виплатив на користь ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 26.09.2016 по 28.02.2018 із застосуванням базового місяця січень 2008 року у сумі 64 831,90 грн.

Окрім цього, рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 25.05.2020 у справі № 420/2866/20 задоволено позов ОСОБА_1 щодо визнання протиправною бездіяльність ВЧ НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 13.08.2018 по 19.08.2019, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби. Зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

На виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 25.05.2020 у справі №420/2866/20 відповідач 18.08.2020 виплатив на користь позивача грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій у сумі 9 541,79 грн.

Таким чином, позивач будучи виключеним зі списків особового складу 19.08.2019, останню виплату отримав 30.12.2022, тобто відповідач затримав розрахунок з 20.08.2019 по 29.12.2022 на 1228 днів.

Позивач вважаючи, що йому має бути відшкодований середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні, звернувся до суду з даним позовом.

Джерела правового регулювання (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) та оцінка суду апеляційної інстанції доводів апеляції і висновків суду першої інстанції.

Переглянувши справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що наявні підстави для часткового задоволення апеляційної скарги, з огляду на таке.

Аналіз змісту апеляційної скарги свідчить про те, що скаржник навів взаємовиключні підстави для її задоволення.

Зокрема, скаржник погоджуючись з тим, що позивач має право на виплату середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, покликається на те, що ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції помилково не врахував зміни, внесені в статтю 117 КЗпП України, згідно яких починаючи з 19.07.2022 вказана стаття передбачає відповідальність роботодавця за затримку розрахунку при звільненні, однак не більш як за шість місяців.

Одночасно з цим, скаржник взагалі заперечує право позивача на виплату середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні та у прохальній частині апеляційної скарги просить в задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Стосовно суті спірних правовідносин, виходячи зі змісту вимог апеляційної скарги, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Цією ж статтею передбачено, що право особи на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Статтею 48 Конституції України визначено, що кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло.

Згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці Про захист заробітної плати № 95, ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, незалежно від назви оплати праці і методу її обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

Статтею 12 цієї Конвенції встановлено, що коли минає термін трудового договору, остаточний розрахунок заробітної плати, належної працівнику, має бути проведено відповідно до національного законодавства, колективного договору чи рішення арбітражного органу, або - коли немає такого законодавства, угоди чи рішення - в розумний термін з урахуванням умов контракту.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

За приписами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Частиною 1 статті 117 КЗпП України (у редакції чинній на момент виникнення спірних відносин) визначено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

З аналізу зазначених законодавчих норм убачається, що умовами застосування частини 1 статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Згідно з частиною 2 статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування, тобто, зазначене в частині 1 статті 117 КЗпП України.

Відтак, законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Таким чином, доводи скаржника стосовно відсутності підстав для застосування до спірних правовідносин положень статті 117 КЗпП України зумовлені є помилковим тлумаченням норм права.

Такий правовий висновок побудований на правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 26.02.2020 у справі №821/1083/17 та від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц.

Аналізуючи вказані вище положення КЗпП України, Велика Палата Верховного Суду виходила з того, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнав внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення. Стягнення повинно відповідати принципу розумності, справедливості та пропорційності.

Ураховуючи вказані висновки Великої Палати Верховного Суду, а також те, що підтверджено право позивача на виплату індексації грошового забезпечення, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідач повинен нести відповідальність, встановлену частиною 1 статті 117 КЗпП України, а саме: виплатити позивачу його середній заробіток за час затримки виплати індексації грошового забезпечення.

Відповідаючи на довід апеляції, що виплата індексації грошового забезпечення не є правовою підставою для виплати середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, колегія суддів зазначає таке.

Як зазначено вище, стаття 116 КЗпП оперує поняттям «всі суми, що належать працівнику», а стаття 117 цього Кодексу передбачає санкцію за невиплату відповідних сум при звільненні.

Чинне законодавство передбачає обов`язок виплатити військовослужбовцю, який звільняється зі служби, індексацію грошового забезпечення на день виключення зі списків особового складу військової частини.

Отже, індексація грошового забезпечення відноситься до складу належних звільненому працівникові сум у розумінні статті 116 КЗпП України.

Таким чином, індексація грошового забезпечення, на яку позивач мав право, що підтверджено рішенням суду, повинна бути виплачена у день звільнення позивача із військової служби, а факт її несвоєчасної виплати є підставою для застосування наслідків, які передбачені статтею117 КЗпП України.

При цьому, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 у справі №480/3354/19 також висловила правову позицію, що під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо), яка має враховуватись до спірних правовідносин на виконання вимог частини 5 статті 242 КАС України.

Водночас, колегія суддів погоджується із посиланням скаржника на те, що суд першої інстанції під час ухвалення рішення не врахував зміни внесені в статтю 117 КЗпП України.

Так, 19.07.2022 набрав чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин", яким внесені зміни до статті 117 КЗпП України за змістом яких текст цієї статті викладено в такій редакції:

«У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті».

Таким чином, починаючи з 19.07.2022 стаття 117 КЗпП України передбачає відповідальність роботодавця за затримку розрахунку при звільненні, зокрема, виплату працівнику його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, однак не більш як за шість місяців.

Враховуючи, що виплата належних працівникові сум була здійснена 30.12.2022, колегія суддів вважає, що спірні правовідносини охоплюються періодом дії статті 117 КЗпП України у редакції від 19.07.2022.

Отже, з урахуванням змін внесених до статті 117 КЗпП України та моменту звільнення позивача, середній заробіток за час затримки розрахунку має бути виплачений ОСОБА_1 за період з 20.08.2019 по 20.02.2020.

Тож, здійснюючи обрахунок середнього заробітку, що має бути сплачений за час затримки розрахунку при звільненні, колегія суддів враховує, що ОСОБА_1 звільнений з військової служби 19.08.2019.

Остаточний розрахунок з позивачем проведений 30.12.2022.

Середній заробіток працівника згідно з частиною 1 статті 27 Закону України «Про оплату праці» визначається за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100(далі - Порядок № 100).

Згідно з пунктом 2 Порядку №100 середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

За правилами пункту 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Як вказано у пункті 8 Порядку №100 можливість проведення обрахунку середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, виходячи із кількості саме календарних, а не робочих днів, має бути прямо передбачена законодавством.

Таким законодавством у даному випадку є Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затверджений наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 №260 (далі - Порядок №260).

Тобто Порядок №260 є спеціальним у спірних правовідносинах в частині особливостей обчислення грошового забезпечення військовослужбовців.

Пунктом 7 розділу І Порядку №260, серед іншого, визначено, що середньоденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення, належного військовослужбовцю за повний календарний місяць, на кількість календарних днів місяця, за який здійснюється виплата.

З урахуванням викладеного, Порядком №100 врегульовані загальні засади алгоритму обчислення середньоденного заробітку та середньої заробітної плати (пункти 2,8), тоді як Порядком №260 встановлено особливості обчислення грошового забезпечення для військовослужбовців.

Таким чином, необхідно застосовувати відповідні алгоритми, передбачені Порядком №100, залежно від кожного окремого випадку з обов`язковим врахуванням спеціального правового регулювання порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям, визначеного Порядком №260, що свідчить про обґрунтованість доводів апеляційної скарги позивача у цій частині.

При цьому колегія суддів враховує висновки Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладені у постанові від 25.11.2020 у справі №160/2867/19.

Як вбачається довідки про розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 грошове забезпечення позивача за червень 2019 року складає 10696,58 грн.; грошове забезпечення позивача за липень 2019 року складає 10767,75 грн.

При цьому, кількість календарних днів за червень та липень 2019 року складає 61 календарний день, а тому середньоденне грошове забезпечення позивача становить 351,87 грн. (10696,58 грн. + 10767,75грн./ 61) за 1 календарний день.

Період затримки виплати сум при звільнені складає 185 календарних днів та обраховується з 20.08.2021 року (перший день після звільнення позивача) по 20.02.2020 року включно.

Відповідно, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні ОСОБА_1 становить 65 095,95 грн. (351,87 грн. х 185).

З урахуванням вищевикладеного, слід констатувати, що доводи апеляційної скарги ВЧ НОМЕР_1 частково знайшли своє підтвердження під час апеляційного перегляду, а тому наявні підстави для її часткового задоволення.

У відповідності до вимог пункту 4 частини 1 статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, застосовуючи приписи статті 117 КЗпП України, не врахував зміни внесені у статтю, у зв`язку з чим помилково визначив суму середнього заробітку за час затримки розрахунку ОСОБА_1 .

Таким чином, колегія суддів вважає, що рішення Одеського окружного адміністративного суду від 30 березня 2023 року в частині зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20.08.2019 по 29.12.2022 в сумі 373 720,14 грн. слід скасувати та ухвалити у цій частині нове рішення про часткове задоволення позову.

Стаття 328 КАС України встановлює право учасників справи, а також осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки на касаційне оскарження рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Водночас пункт 2 частини 5 вказаної статті встановлює, що не підлягають касаційному оскарженню, у тому числі судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Отже, враховуючи, що судом апеляційної інстанції переглянуте рішення суду першої інстанції, що ухвалене за правилами спрощеного позовного провадження, відсутні підстави для його оскарження в касаційному порядку.

Розподіл судових витрат, відповідно до вимог статті 139 КАС України не передбачений.

Керуючись статтями 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 задовольнити частково.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 30 березня 2023 року скасувати в частини зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20.08.2019 по 29.12.2022 включно в сумі 373 720,14 грн.

Ухвалити в цій частині нове рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1 .

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку за період з 20.08.2019 по 20.02.2020 в сумі 65 095 (шістдесят п`ять тисяч дев`яносто п`ять) грн. 95 коп.

В іншій частині рішення Одеського окружного адміністративного суду від 30 березня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку до Верховного Суду не підлягає, за винятком випадків, перелічених у пункті 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Доповідач - суддя І. О. Турецька

суддя О. А. Шевчук

суддя Л. П. Шеметенко

Повне судове рішення складено 28.09.2023.