Справа № 380/7282/23
Суддя: Курилець Андрій Романович
Дата ухвалення: 2023-09-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 вересня 2023 рокуЛьвівСправа № 380/7282/23 пров. № А/857/13384/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді Курильця А.Р.,

суддів Мікули О.І., Пліша М.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 28 червня 2023 року в справі №380/7282/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії, -

суддя в 1-й інстанції Чаплик І.Д.,

час ухвалення рішення 28.06.2023 року,

місце ухвалення рішення м.Львів,

дата складання повного тексту рішення не зазначено,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2023 року ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся в суд із адміністративним позовом до НОМЕР_2 прикордонного Карпатського загону (військова частина НОМЕР_1 ) (далі відповідач), в якому просив:

1) визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не припинення (не розірвання) з позивачем, контракту про проходження військової служби на підставі пп. г п. З ч. 5 ст. 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу згідно поданого рапорту від 01 березня 2023 року - у зв`язку з самостійним вихованням дитини віком до 18 років;

2) зобов`язати відповідача прийняти рішення, яким достроково припинити (розірвати) контракт про проходження військової служби з ОСОБА_1 , на підставі пп. г п. З ч. 5 ст. 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу згідно поданого рапорту від 01 березня 2023 року - у зв`язку з самостійним вихованням дитини віком до 18 років..

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 28 червня 2023 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з таким рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та неповне з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове про задоволення позову.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що має статус одинокого батька, оскільки є розлученим з 2016 року та з цього часу місце проживання дитини визначено з ним, відповідно до рішення суду. Твердить скаржник, що самостійно, без участі матері дитини, виховує останню. Відтак вважає, що підлягає звільненню з військової служби, відповідно до пп. г п. З ч. 5 ст. 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу в зв`язку з самостійним вихованням дитини віком до 18 років.

Відповідач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, що відповідно до частини 4 статті 304 КАС України, не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів вважає можливим розглянути дану справу в порядку письмового провадження відповідно до п.3 ч.1 ст. 311 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та проаналізувавши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що подана апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 19.04.2011 ОСОБА_1 був прийнятий на військову службу за контрактом до військової частини НОМЕР_3 .

ОСОБА_1 перебував у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_2 з 31 травня 2013 року.

Під час перебування у шлюбі у подружжя народились діти: син ОСОБА_3 2013 р.н. та дочка ОСОБА_4 , 2015 р.н.

Рішенням Путильського районного суду від 31.08.2016 у справі №721/736/16-ц шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано.

Рішенням Путильського районного суду від 05.11.2016 у справі №721/885/16-ц визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_5 з батьком ОСОБА_1 .

Наказом командира військової частини ПП НОМЕР_4 №123-РС від 20.12.2016 позивача було звільнено у запас за п. г ч. 8 ст. 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу.

12.07.2019 позивач був прийнятий на військову службу до Державної прикордонної служби України за контрактом.

Згідно з наказом Начальника НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України Про особовий склад №15-ОС від 18.01.2022 позивача було призначено на посаду інспектора прикордонної служби 2 категорії механіка-водія 3 відділення інспекторів прикордонної служби 3 прикордонної застави прикордонної комендатури швидкого реагування (з місцем дислокації АДРЕСА_1 ).

Згідно з наказом Начальника НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України Про особовий склад №780-ОС від 11.11.2022 було продовжено термін дії контракту з позивачем понад встановлені строки до оголошення демобілізації.

Позивач звернувся до відповідача із рапортом від 26 лютого 2023 року про звільнення з військової служби за пп. г п. З ч. 5 ст. 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу - у зв`язку з самостійним вихованням дитини віком до 18 років. До рапорту були додані копії рішень Путильського районного суду Чернівецької області від 31.08.2016 у справі №721/736/16-ц та від 05.11.2016 у справі №721/885/16-ц, свідоцтво про народження сина ОСОБА_5 а також довідка виконавчого комітету Селятинської сільської ради Вижницького району Чернівецької області №11-13/173 від 12.09.2022, виданої ОСОБА_1 про те, що на його утриманні знаходиться один неповнолітній син ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Представник позивача звернулась до відповідача із адвокатським запитом №6 від 07.03.2023 щодо розгляду рапорту позивача про звільнення з військової служби.

Листом №12-4713-23-Вих відповідач повідомив представника позивача, що рапорт старшого солдата ОСОБА_1 від 01.03.2023 за №44/16570/23-Вн, щодо звільнення з військової служби за пп. г п. З ч. 5 ст. 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу розглянуто на засіданні атестаційної комісії прикордонного загону з метою вивчення поданих документів та підстав щодо звільнення. Зазначено, що відповідно до частини 2 статті 141 Глави 13 Сімейного кодексу України, розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Подані старшим солдатом ОСОБА_6 документи для підтвердження підстав для звільнення, а саме копії рішення Путильського районного суду Чернівецької області від 31.08.2016 у справі №721/736/16-ц про розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та від 05.11.2016 у справі №721/885, про визначення місця проживання малолітньої дитини із батьком, не доводять факт відсутності участі матері у вихованні дитини та не підтверджують факт самостійного виховання ним дитини віком до 18 років.

Не погоджуючись таким рішенням відповідача, позивач звернувся з цим позовом до суду.

Ухвалюючи рішення в даній справі, окружний суд виходив з того, що позивачем не було надано належних доказів того, що він виховує свого сина самостійно, без участі матері у житті дитини, ні під час подання рапорту до відповідача про звільнення з військової служби, ні під час подання позовної заяви до суду. Відтак підстав для задоволення позовних вимог немає.

Даючи правову оцінку таким висновкам суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України від 25.03.1992 № 2232-XII Про військовий обов`язок і військову службу (далі Закон №2232-ХІІ).

Згідно з частинами першою та другою статті 1 Закону №2232-XII захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Правові основи організації та діяльності Державної прикордонної служби України, її загальну структуру, чисельність, функції та повноваження визначає Закон України від 03.04.2003 № 661-IV Про державну прикордонну службу України (далі Закон №661-IV).

Відповідно до статті 1 Закону №661-IV, на Державну прикордонну службу України покладаються завдання щодо забезпечення недоторканності державного кордону та охорони суверенних прав України в її прилеглій зоні та виключній (морській) економічній зоні.

Згідно із статтею 6 Закону №661-IV, Державна прикордонна служба України є правоохоронним органом спеціального призначення.

Відповідно до статті 10 Закону №661-IV, органи охорони державного кордону безпосередньо виконують поставлені перед Державною прикордонною службою України завдання щодо забезпечення недоторканності державного кордону України.

Прикордонний загін є основною оперативно-службовою ланкою Державної прикордонної служби України, на яку покладаються охорона певної ділянки державного кордону самостійно чи у взаємодії з іншими органами охорони державного кордону та морською охороною, забезпечення дотримання режиму державного кордону і прикордонного режиму, здійснення в установленому порядку прикордонного контролю і пропуску через державний кордон України та до тимчасово окупованої території і з неї осіб, транспортних засобів, вантажів, охорона та захист пунктів пропуску через державний кордон України, припинення у взаємодії з відповідними військовими частинами та підрозділами Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, відповідними правоохоронними органами збройних та інших провокацій на державному кордоні України. Під час дії воєнного стану прикордонні загони у встановленому законом порядку можуть залучатися відповідними органами військового управління Збройних Сил України до ліквідації (нейтралізації) збройного конфлікту на державному кордоні України, міжнародного збройного конфлікту, відсічі збройній агресії проти України.

До складу прикордонного загону можуть входити прикордонні комендатури, відділи прикордонної служби, прикордонні застави, контрольно-пропускні пункти, відділення прикордонного контролю, відділення інспекторів прикордонної служби та інші підрозділи.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону №2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Відповідно до частини 6 статті 2 Закону №2232-XII одним з видів військової служби є військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період.

Згідно із статтею 1 Закону України Про оборону України від 6 грудня 1991 року №1932-XII особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій; воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози та забезпечення національної безпеки, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Відповідно до статті 1 Закону України Про правовий режим воєнного стану від 12.05.2015 №389-VIII (далі Закон №389-VIII) воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, було введено воєнний стан. Строк дії Указу в подальшому продовжено відповідними Указами Президента України (№ 133/2022 від 14.03.2022, № 259/2022 від 18.04.2022, № 341/2022 від 17.05.2022, № 573/2022 від 12.08.2022, № 757/2022 від 07.11.2022, №58/2023 від 06.02.2023, №254/2023 від 01.05.2023) з 20 травня 2023 року строком на 90 діб.

Указом Президента України від 24.02.2022 №69/2022 Про загальну мобілізацію у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України та з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань, постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію.

Колегія суддів апеляційного суду враховує, що як видно з матеріалів розглядуваної справи, позивач був прийнятий на службу до Державної прикордонної служби України за контрактом з 12.07.2019. У зв`язку з оголошенням на території України загальної мобілізації термін дії контракту був продовжений понад встановлені строки до оголошення демобілізації.

Судовим розглядом також встановлено, що позивач 01.03.2023 подав рапорт до Начальника НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України про звільнення з військової служби на підставі підпункту г пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу - як військовослужбовець, який самостійно виховує дитину віком до 18 років.

Постановою Кабінету Міністрів України № 413 від 12.06.2013 затверджено Перелік сімейних обставин та інших поважних причин, що можуть бути підставою для звільнення громадян з військової служби та із служби осіб рядового і начальницького складу.

Згідно з вищезгаданим переліком військовослужбовці, крім військовослужбовців строкової військової служби, та особи рядового і начальницького складу на їх прохання можуть бути звільнені з військової служби та із служби осіб рядового і начальницького складу через такі сімейні обставини та інші поважні причини, зокрема, виховання матір`ю (батьком) - військовослужбовцем, особою рядового чи начальницького складу, яка (який) не перебуває у шлюбі, дитини або кількох дітей, що з нею (з ним) проживають, без батька (матері).

Порядок проходження громадянами України (далі - громадяни) військової служби в Державній прикордонній службі України (далі - Держприкордонслужба) у мирний час та особливості проходження військової служби в ній в особливий період визначає Положення про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України, затверджене Указом Президента України від 29.12.2009 № 1115/2009 (Далі Положення №1115).

Відповідно до п. 37 Положення №1115, за наявності передбачених законодавством підстав військовослужбовець має право достроково припинити (розірвати) контракт, звернувшись з письмовим рапортом щодо цього в порядку підпорядкування до посадової особи, уповноваженої приймати рішення про його звільнення з військової служби. Цей рапорт з необхідними для прийняття рішення про звільнення військовослужбовця, який з документами у двотижневий строк подається кадровим підрозділом уповноваженій на прийняття такого рішення посадовій особі.

Дострокове припинення (розірвання) контракту з ініціативи військовослужбовця та його виключення зі списків особового складу органу Держприкордонслужби здійснюється у місячний строк з моменту подання ним відповідного рапорту.

Позивач зазначає у позовній заяві, що разом із рапортом про звільнення з військової служби ним було подано наступні документи: копії рішень Путильського районного суду Чернівецької області від 31.08.2016 у справі №721/736/16-ц та від 05.11.2016 у справі №721/885/16-ц, копію довідки виконавчого комітету Селятинської сільської ради Вижницького району Чернівецької області №11-13/173 від 12.09.2022, виданої ОСОБА_1 про те, що на його утриманні знаходиться один неповнолітній син ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 ; довідку про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб №11-13/372, у якій зазначено, що за адресою: АДРЕСА_2 зареєстровані наступні особи: ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_3 ; ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 ; ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ; ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_5 ; ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_6 ; характеристику учня 4 класу Плосківського закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів Селятинської сільської ради ОСОБА_5 , з якої випливає, що на навчання сина приводив батько, оскільки він є опікуном дитини. Комунікація щодо дитини відбувається переважно із батьком, оскільки мати не бере активної участі у вихованні дитини.

В даному контексті колегія суддів зауважує, що не всі з перелічених документів зазначені як додатки до рапорту позивача від 26.02.2023 року, що однак не є спірним та визначальним в даній справі.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу скаржника на ту обставину, що розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Водночас той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею (ч.2 ст.157 СК України).

Як передбачено статтею 158 Сімейного кодексу України за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення.

Відтак, факт розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей з одним із батьків не свідчить про самостійне виховання дітей тим із батьків з яким визначено місце проживання дітей.

Зокрема, абзацом першим частини п`ятої статті 157 Сімейного кодексу України визначено, що той із батьків, з яким за рішенням суду визначено або висновком органів опіки та піклування підтверджено місце проживання дитини, крім того з батьків, до якого застосовуються заходи примусового виконання рішення про встановлення побачення з дитиною та про усунення перешкод у побаченні з дитиною, самостійно вирішує питання тимчасового виїзду за межі України на строк, що не перевищує одного місяця, з метою лікування, навчання, участі дитини в дитячих змаганнях, фестивалях, наукових виставках, учнівських олімпіадах та конкурсах, екологічних, технічних, мистецьких, туристичних, дослідницьких, спортивних заходах, оздоровлення та відпочинку дитини за кордоном, у тому числі у складі організованої групи дітей, та у разі, якщо йому відомо місце проживання іншого з батьків, який не ухиляється та належно виконує батьківські обов`язки, інформує його шляхом надсилання рекомендованого листа про тимчасовий виїзд дитини за межі України, мету виїзду, державу прямування та відповідний часовий проміжок перебування у цій державі.

Статтею 141 Сімейного кодексу України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Колегія суддів зазначає, що розірвання шлюбу та визначення місця проживання неповнолітніх дітей не підтверджує факту самостійності виховання дитини одним із батьків, оскільки нормами СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, які тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі (ч. 1 ст. 14, ч. 1 ст. 15 СК України).

Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про практику розгляду судами трудових спорів від 06.11.1992 № 9 (далі - Постанова Пленуму ВСУ), одинокою матір`ю є жінка, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено в установленому порядку за вказівкою матері, вдова, інша жінка, яка виховує і утримує дитину сама.

У постанові від 13.06.2018 по справі № 822/2446/17 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду вказав, що правовий статус поняття одинокого батька не врегульований законодавством, вбачається можливим застосовування аналогії поняття одинокої матері, тлумачення якого зазначено у Постанові Пленуму ВСУ. Тобто, для набуття статусу одинока матір, одинокий батько, необхідні 2 факти: не перебування у шлюбі, а також виховання і утримання дитини самими матір`ю чи батьком відповідно, тобто без участі іншого з подружжя у житті дитини.

Системний аналіз норм Сімейного кодексу України дозволяє зробити висновок, що батька можна визнати, що виховує дитину самостійно, тобто без матері, тільки за наявності реальних перешкод для матері дитини здійснювати свій обов`язок щодо виховання дитини, зокрема, позбавлення матері батьківських прав, визнання безвісно відсутньою чи померлою. Саме по собі розірвання шлюбу та реєстрація місця проживання матері окремо від дитини не передбачає, що дитина виховується без матері.

Дослідивши обставини справи у відповідності до наведених правових норм суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що матеріали справи не містять належних, допустимих та достовірних доказів, що з достатньою переконливістю свідчили б про статус позивача як батька, що самостійно виховує дитину віком до 18 років, без участі матері у житті такої, ні під час подання рапорту до відповідача про звільнення з військової служби, ні під час подання позовної заяви до суду.

З урахуванням встановленого, суд апеляційної інстанції підтримує правильний висновок суду першої інстанції, що підстави для задоволення позовних вимог відсутні. Доводи апеляційної скарги позивача зазначених висновків не спростовують.

При цьому, судом першої інстанції вірно зазначено, що позивач не позбавлений права повторно звернутися до відповідача з рапортом про звільнення з військової служби та розірвання контракту за пп. г п. З ч. 5 ст. 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу як військовослужбовця, який самостійно виховує дітей віком до 18 років, з наданням нових документів на підтвердження самостійного виховання дітей віком до 18 років.

Решта доводів та заперечень учасників справи, висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, зокрема у рішенні у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відображено принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29).

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні не спростовуються і підстав для його скасування немає.

Враховуючи вищевикладене, апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 308, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 28 червня 2023 року в справі №380/7282/23 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду лише з підстав, визначених ст. 328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя А. Р. Курилець
судді О. І. Мікула
М. А. Пліш
Повне судове рішення складено 27 вересня 2023 року.