Справа № 240/13124/23
Суддя: Лавренчук Ольга Володимирівна
Дата ухвалення: 2023-09-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2023 року м. Житомир справа № 240/13124/23

категорія 113070200

Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Лавренчук О.В., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання протиправною та скасування постанови,

встановив:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Державної служби України з безпеки на транспорті у якому просить постанову Державної служби України з безпеки на транспорті про застосування адміністративно-господарського штрафу від 18.04.2023 №356080 - визнати протиправною та скасувати.

В обґрунтування позову вказує, що актом стверджується порушення у виді відсутності документа, що передбачений статтею 48 закону - роздруківки тахографа або невикористання картки водія. За описом правопорушення йдеться про порушення у сфері реєстрації режимів праці та відпочинку водіїв. Було встановлене невикористання тахографа за його призначенням бо водій не підключив до нього своєї картки. Перевезення без реєстрації режимів праці і відпочинку водіїв кваліфікується за зовсім іншою нормою, аніж зазначена в акті і постанові. До коментованого випадку слід застосувати санкцію за абзацом восьмим, а не третім частини першої статті 60 закону. Сам по собі факт надання на адвокатський запит копії особистої карки водія ОСОБА_2 та роздруківки з тахографа за 09.03.2023 вказує на наявність передбачених законом документів на час перевірки (запит і відповідь додаються). Пункт 3.3. Інструкції надає водієві вибір щодо наявних у нього документів: (1) тахокарти, або (2) картка водія, чи (3) роздруківка з тахографа. Серед документів, що перевірялися на дорозі є і роздруківка з тахографа за 09.03.2023 о 07.20. Позивач вважає, що перевіркою виявлено управління транспортним засобом без реєстрації режимів праці та відпочинку водіїв. Відсутності у водія його картки перевіркою не встановлено, а наявність роздруківки з тахографа на час перевірки доводиться відповіддю відповідача на адвокатський запит і копією самої роздруківки. Постанова обтяжила позивача санкцією за порушення правил автомобільних перевезень, яких він не допускав. Постанова прийнята за правопорушення, якого позивач не вчиняв. Просить позов задовольнити.

Суддя своєю ухвалою від 08.06.2023 прийняла позовну заяву до розгляду та відкрила спрощене позовне провадження без повідомлення учасників справи.

Відзив на позовну заяву надійшов до суду 20.06.2023. Заперечуючи позовні вимоги відповідач зазначає, що відсутність необхідних документів (в даному випадку - роздруківки даних роботи тахографа водія ОСОБА_3 (водієм ОСОБА_3 , який керував транспортним засобом, не використовувалася особиста картка водія (картка водія не знаходилася у слоті тахографа)), визначених положеннями Закону № 2344 та Порядку № 1567 на момент проведення рейдової перевірки, знайшло своє відображення в акті від 09.03.2023 № 348781. Вказує, що з метою перевірки режиму праці та відпочинку водіїв, які керують транспортними засобами обладнаним тахографами, посадовим особам необхідно здійснити аналіз інформації щодо дотримання режимів праці та відпочинку водіїв, отриману за допомогою тахографа, а саме: із заповнених тахокарт у кількості, що передбачена ЄУТР або бланку підтвердження діяльності. У разі обладнання транспортного засобу цифровим тахографом - картки водія чи роздруківки даних роботи тахографа. В даному випадку картка водія ОСОБА_3 ним не використовувалася ( не знаходилася у слоті тахографа). а роздруківка даних роботи тахографа містила інформації, що у слоті тахографа знаходилася картка іншої особи, а саме ОСОБА_4 , що не дозволило посадовим особам Укртрансбезпеки здійснити перевірку дотримання водієм ОСОБА_3 режиму праці та відпочинку під час здійснення перевезення вантажу. Враховуюче вищевикладене, вважає, що доводи позовної заяви не підтверджують порушення в діях контролюючого органу під час проведення рейдової перевірки, а оскаржуваний акт індивідуальної дії є таким, що прийнято у відповідності до вимог чинного законодавства. Просить відмовити у задоволенні позову.

Відповідь на відзив надійшла до суду 07.07.2023. Заперечуючи викладені в акті обставини, представник позивача зазначає, що у акті перевірки стверджується про порушення водієм ОСОБА_3 вимог статті 48 Закону України «Про автомобільний транспорт» та наказу Міністерства транспорту та зв`язку України від 24.06.2010 №385. яким затверджено Інструкцію з використання контрольних пристроїв (тахографів на автомобільному транспорті (далі - Інструкція) водій не реєстрував режими роботи і відпочинку; Учасниками не заперечується, що на час перевірки було встановлено особу водія, яким у повній мірі забезпечено відповідачеві доступ до необхідних матеріалів (даних контрольного пристрою тахографу, надано роздруківку з тахографа та картку водія); Через роздруківку і картку водія ОСОБА_3 відповідач мав можливість перевірити дотримання водієм ОСОБА_3 режимів праці та відпочинку. Відповідач цього не перевіряв; пункт 3.3. Інструкції встановлює обов`язок водіїв мати (1) роздруківку тахографа чи, як альтернативно, (2) картку водія. Перевіркою (зчитуванням) картки водія можна перевірити режими роботи водія.

Розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та виклику учасників справи (у письмовому провадженні), з особливостями, визначеними статтями 257-263 Кодексу адміністративного судочинства України, позовну заяву та відзив, повно і всебічно з`ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, перевіривши їх наявними в матеріалах справи і дослідженими доказами, суд дійшов наступних висновків.

Згідно з ч. 5 ст. 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Встановлено, що на підставі щотижневого графіку проведення рейдових перевірок від 03.03.2023 (а.с. 49) та направлення на рейдову перевірку від 03.03.2023 № 016015 (а.с. 49 на звороті) уповноваженими особами Державної служби з безпеки на транспорті 09.03.2023 проведено рейдову перевірку, зокрема, транспортного засобу марки RENAULT PREMIUM з номерним знаком НОМЕР_1 , який належить на праві власності позивачу.

За результатом перевірки посадовими особами відповідача складено акт проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт від 09.03.2023 №348781 (а. с. 10) у графі найменування автомобільного перевізника вказано: ОСОБА_1 .

Уповноваженою особою відповідача 18 квітня 2023 року була прийнята постанова № 356080 про застосування адміністративно-господарського штрафу у розмірі 17000,00грн до ОСОБА_1 відповідно до абз. 3 частини першої статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт», оскільки нею допущено порушення вимог 48 Закону України «Про автомобільний транспорт» (а.с. 18).

Вважаючи оскаржувану постанову протиправною, а свої права та інтереси порушеними, позивач звернулась до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Статтею 1 Закону України «Про автомобільний транспорт» встановлено, що автомобільний перевізник фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами.

Статтею 33 Закону України «Про автомобільний транспорт» визначено, що автомобільним перевізником, що здійснює перевезення вантажів на договірних умовах, є суб`єкт господарювання, який відповідно до законодавства надає послугу згідно з договором про перевезення вантажу транспортним засобом, що використовується на законних підставах.

Положеннями ст.34 Закону України «Про автомобільний транспорт», передбачені вимоги до автомобільного перевізника, зокрема, автомобільний перевізник повинен:

виконувати вимоги цього Закону та інших законодавчих і нормативно-правових актів України у сфері перевезення пасажирів та/чи вантажів;

утримувати транспортні засоби в належному технічному і санітарному стані та забезпечувати їх зберігання відповідно до вимог статті 21 цього Закону;

забезпечувати контроль технічного і санітарного стану транспортних засобів перед виїздом на маршрут;

забезпечувати проведення медичного контролю стану здоров`я водіїв;

організувати проведення періодичного навчання водіїв методам надання домедичної допомоги потерпілим від дорожньо-транспортних пригод;

забезпечувати умови праці та відпочинку водіїв згідно з вимогами законодавства;

забезпечувати проведення стажування та інструктажу водіїв у порядку, визначеному центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері транспорту;

забезпечувати безпеку дорожнього руху;

забезпечувати водіїв відповідною документацією на перевезення пасажирів.

Згідно із абз.14 ч.1 ст.60 Закону України «Про автомобільний транспорт», за порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників застосовуються адміністративно-господарські штрафи за: перевищення встановлених законодавством габаритно-вагових норм від 5 відсотків до 10 відсотків включно при перевезенні неподільного вантажу без відповідного дозволу або подільного вантажу - штраф у розмірі п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

За змістом частини першої статті 238, частини першої статті 239 Господарського кодексу України (далі - ГК України), за порушення встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності до суб`єктів господарювання можуть бути застосовані уповноваженими органами державної влади адміністративно-господарські санкції, до яких відноситься адміністративно-господарський штраф.

Відповідно до частин першої, другої статті 241 ГК України адміністративно-господарський штраф - це грошова сума, що сплачується суб`єктом господарювання до відповідного бюджету у разі порушення ним встановлених правил здійснення господарської діяльності. Перелік порушень, за які з суб`єкта господарювання стягується штраф, розмір і порядок його стягнення визначаються законами, що регулюють податкові та інші відносини, в яких допущено правопорушення.

Отже, за своєю правовою природою штраф, який застосовується до автомобільних перевізників відповідно до статті 60 Закону №2344-ІІІ, є адміністративно-господарським штрафом, а тому він може бути застосований виключно до суб`єкта господарювання та у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності у сфері автомобільного транспорту.

Таким чином, системний аналіз вищевказаних правових норм свідчить про те, що відповідальність за порушення вимог законодавства в сфері автомобільного транспорту, під час перевезення вантажів, несуть перевізники, а не власники транспортних засобів, за умови, що вони не використовують транспортний засіб, а лише володіють майновими правами на нього у відповідності до ст. 1 Правил дорожнього руху України.

Крім того, ст. 50 Закону України "Про автомобільний транспорт" передбачено, що договір про перевезення вантажу автомобільним транспортом укладається відповідно до цивільного законодавства між замовником та виконавцем у письмовій формі (договір, накладна, квитанція, тощо).

Суд звертає увагу на ту обставину, що належними доказами підтверджується, що вантажні перевезення автомобілем RENAULT PREMIUM з номерним знаком НОМЕР_1 здійснювались на підставі ТТН, копію якого надано до суду сторонами.

Судом в межах спірних правовідносин досліджено копію товарно - транспортної накладної та встановлено, що перевізником є ФОП ОСОБА_5 (а.с. 52).

Отже, позивач не є перевізником, а є лише власником транспортного засобу.

З урахуванням викладеного, суд не вбачає підстав для надання правової оцінки аргументам представника позивача, що викладені у позові.

Відповідачами не спростовано належними та допустимими доказами факт того, що позивач не є автомобільним перевізником.

Посилання відповідачів на ненадання водієм під час проведення перевірки усіх необхідних документів на підтвердження особи перевізника не є підставою для притягнення до відповідальності особи, яка не є таким перевізником. Автомобільним перевізником є особа за умовами договору (із замовником) про перевезення вантажу надає відповідну послугу (статті 33, 50 Закону № 2344-III), а не власник/користувач транспортного засобу.

Необхідно враховувати, що надання послуги з перевезення вантажів може передбачати використання (на законних підставах) транспортного засобу, який належить іншій особі, але ця обставина не змінює правового статусу перевізника в цих правовідносинах, особливо коли йдеться про застосування відповідальності, передбаченої абзацом шістнадцятим частини першої статті 60 Закону № 2344-III. Тому автомобільний перевізник не може визначатися тільки на підставі реєстраційних документів на транспортний засіб.

Автомобільний перевізник визначається ж на основі документів, якими підтверджується укладення договору перевезення вантажу. В даному випадку таким документом була товарно-транспортна накладна, в якій перевізником вказано ФОП ОСОБА_6 , а не позивача. Проте відповідач застосував адміністративно-господарський штраф до позивача, як до особи, причетність якої до перевезення вантажу не підтверджена належними доказами.

Аналогічні правові висновки викладені Верховним Судом у Постанові від 22.02.2023 у справі № 240/22448/20.

Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують.

Згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29). Згідно п.41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.

Згідно зі ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною першою та другою статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Положеннями статті 90 КАС України визначено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При зверненні до суду з адміністративним позовом позивачем сплачений судовий збір у розмірі 1073,60 грн.

У зв`язку із задоволенням позовних вимог суд дійшов висновку, що судові витрати, понесені позивачем, належать відшкодуванню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача у повному розмірі.

Керуючись статтями 9, 72-77, 90, 242-246, 255, 258 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Задовольнити позов Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ЄДРПОУ: НОМЕР_2 ) до Державної служби України з безпеки на транспорті (вул.Антоновича, 51, м.Київ 150,03150,) про визнання протиправною та скасування постанови.

Визнати протиправною та скасувати постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу від 18 квітня 2023 року №356080.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Державної служби України з безпеки на транспорті на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 документально підтверджені судові витрати у сумі 1073 ( одна тисяча сімдесят три ) гривні 60 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.В. Лавренчук