Справа № 420/5155/23
Суддя: Єщенко О.В.
Дата ухвалення: 2023-09-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 вересня 2023 р.м. ОдесаСправа № 420/5155/23

Місце ухвалення рішення суду 1 інстанції: м. Одеса;

Дата складання повного тексту рішення суду 1 інстанції:

29.05.2023 року;

Головуючий в 1 інстанції: Бжассо Н.В.

П`ятий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:

Головуючого судді Єщенка О.В.

суддів Крусяна А.В.

Яковлєва О.В.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 29 травня 2023 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив:

визнати протиправним і скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 28.08.2020 року №4231 про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну;

зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області надати дозвіл на імміграцію в Україну.

В обґрунтування позову зазначено, що позивач звернувся до міграційної служби із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну на підставі пункту 1 частини 3 статті 4 Закону України «Про імміграцію», а саме з підстав перебування у шлюбі понад двох років із громадянкою України та наявності дитини громадянина України.

До заяви додав повний та належний пакет документів, які є достовірними і підтверджують правовірність його вимог та необґрунтованість і безпідставність висновків органу міграційної служби про відмову у наданні дозволу на імміграцію згідно із пунктом 4 частини 1 статті 10 Закону України «Про імміграцію».

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 29 травня 2023 року адміністративний позов задоволено частково.

Суд визнав протиправним і скасував рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області №4231 від 28.08.2020 року про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Зобов`язав Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 щодо надання дозволу на імміграцію в Україну.

У задоволені іншої частини позову суд відмовив.

Вирішуючи спір по суті та частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не доведено та не підтверджено належними доказами свідоме зазначення позивачем у заяві про надання дозволу на імміграцію неправдивих відомостей чи подання заявником підроблених документів.

При цьому, суд першої інстанції відхилив доводи міграційної служби про не підтвердження позивачем перебування у шлюбі понад двох років із особою, яка є громадянином України, на підставі свідоцтва про шлюб, виданого органом реєстрації актів цивільного стану самопроголошеної та невизнаної держави Придністровської Молдавської Республіки (ПМР), а також про невідповідність даних паспортного документа заявника відомостям, які містяться в Інтегрованій міжвідомчій системі обміну інформацією з питань контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон «Аркан». З цього приводу суд першої інстанції зауважив, що вказані обставини не можуть підтверджувати факт неправдивих відомостей заяви або підроблення документів, представлених заявником під час звернення за наданням дозволу на імміграцію в Україну, та, відповідно, становити правову підставу, передбачену приписами пункту 4 частини 1 статті 10 Закону України «Про імміграцію».

З огляду на те, що рішення відповідача не відповідає критерію обґрунтованості, не окреслює обставин та доказів, мотивів та підстав, які мали вирішальне значення для його прийняття та не сформульоване з достатньою чіткістю, суд першої інстанції вирішив скасувати оспорюване рішення міграційної служби із зобов`язанням відповідача повторно розглянути заяву з урахуванням висновків суду.

В апеляційній скарзі Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить судове рішення скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову у повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначено, що судом першої інстанції не надано належної правової оцінки положенням Закону України «Про імміграцію», Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», Порядку від 25.04.2018 року №321, Порядку від 5.02.2012 року №150, Порядку від 20.07.2015 року №884 та помилково не враховано, що на момент звернення із заявою позивач перебував на території України з порушенням дозволеного строку, що також намагався приховати, надавши про себе неправдиві відомості.

З огляду на викладене, апелянт наполягає на тому, оспорюване рішення про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну прийнято правомірно, у спосіб, встановлений діючим законодавством, в межах повноважень відповідача та з метою, з якою ці повноваження надані, обґрунтовано та пропорційно, тому у суду першої інстанції не виникло обставин для часткового задоволення позовної заяви.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 посилається на необґрунтованість доводів апелянта, правильність висновків суду першої інстанції та відсутність обставин для скасування судового рішення.

Заперечуючи обґрунтованість доводів апелянта, позивач вказує, що дотримання позивачем строків перебування на території України підтверджується паспортним документом та відсутністю будь-яких зауважень від органу державної прикордонної служби з приводу порушення ним правил перебування в Україні.

Судом першої інстанції з`ясовано та як встановлено під час апеляційного розгляду, відповідно до паспорту № НОМЕР_1 , виданого 21.08.2019 року, строком до 21.08.2029 року, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином Республіки Молдова.

31.08.2019 року ОСОБА_2 на підставі пункту 1 частини 3 статті 4 Закону України «Про імміграцію» звернувся до Лиманського РВ ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну.

Перебування у шлюбі понад двох років із громадянкою України - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , позивач підтверджує Свідоцтвом НОМЕР_2 , виданим 01.06.1991 року міським відділом РАЦС міста Тирасполь, та паспортом громадянина України НОМЕР_3 , виданим 30.09.2010 року Березівським РВ ГУМВС України в Одеській області на ім`я ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Також, у паспорті громадянки України ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розділі «Сімейний стан» містяться відомості про реєстрацію шлюбу з ОСОБА_2 , 1970 р.н.

Згідно Свідоцтва Серії НОМЕР_4 , виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Березівському району Березівського міжрайонного управління юстиції в Одеській області, ОСОБА_2 та ОСОБА_4 є відповідно батьком та матір`ю ОСОБА_5 , який народився в Україні 04.12.2015 року.

Також, відповідно до Договору купівлі-продажу від 02.07.2007 року, зареєстрованого в Реєстрі за №1522, та Витягу з Державного реєстру правочинів, Свідоцтва про реєстрацію права власності на нерухоме майно ОСОБА_2 та ОСОБА_4 є власниками у рівних частинах житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Під час розгляду заяви позивача міграційною службою здійснено до Управління СБУ в Одеській області запит щодо перевірки наявності чи відсутності підстав для надання громадянину Республіки Молдови ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дозволу на імміграцію в Україну.

На вказаному запиті начальником підрозділу УСБУ в Одеській області проставлено резолюцію від 07.06.2020 року про відсутність у розпорядженні інформації стосовно іноземця.

Також, 26.11.2019 року міграційною службою направлено регіональному управлінню Державної прикордонної служби України запит, в якому відповідач просив підтвердити або спростувати факт перетину державного кордону 04.08.2019 року громадянином Республіки Молдови ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та надати інформацію стосовно легального строку перебування вказаного іноземця на території України станом на 31.08.2019 року.

Запит обґрунтовано тим, що за обліками Інтегрованої міжвідомчої автоматизованої системи обміну інформацією з питань контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон «Аркан», зазначений іноземець здійснив виїзд з території України 16.08.2019 року, проте надав паспортний документ № НОМЕР_5 , виданий 07.09.2009 року терміном дії до 07.09.2019 року, в якому проставлена відмітка про в`їзд на територію України 04.08.2019 року, який за обліками « ОСОБА_7 » не значиться.

Вказаний запит регіональне управління ДПС направило розпоряднику запитуваної інформації Адміністрації Державної прикордонної служби, про що міграційну службу повідомлено листом від 06.12.2019 року №23/6607.

У листі від 31.07.2020 року за №0.184-7442/0/18-2-вих. Адміністрація Державної прикордонної служби України зазначила про здійснення перевірки, зазначеної у вищенаведеному запиті, та повідомлено про відсутність станом на 31.07.2020 року стосовно іноземця інформації у базі даних осіб, яким на підставі закону органами охорони державного кордону заборонено в`їзд в Україну.

Одночасно прикордонною службою повідомлено про відсутність можливості надати інформацію щодо перетинання державного кордону України вказаною у запиті особою, оскільки до запиту не додану згоду від цієї особи на обробку її персональних даних.

28.08.2020 року начальником ГУ ДМС України в Одеській області затверджено висновок провідного спеціаліста про відмову у наданні громадянину Республіки Молдови ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дозволу на імміграцію в Україну, з огляду на положення пункту 4 статті 10 Закону України «Про імміграцію».

У висновку зазначено, що громадянин Республіки Молдови ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець Молдови, звернувся з заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну, у зв`язку з тим, що перебуває у шлюбі понад два роки з громадянкою України ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (свідоцтво про шлюб Серії НОМЕР_6 видано міським відділом РАЦС м. Тирасполь 01.06.1991).

При цьому, провідним спеціалістом зазначено, що м. Тирасполь є столицею самопроголошеної невизнаної держави Придністровської Молдавської Республікою (ПМР), видача та оформлення внутрішніх документів, які видані нею не мають юридичної сили та не визнаються суб`єктами міжнародного права.

Додатково зазначено, що відповідно за обліками Інтегрованої міжвідомчої системи обміну інформацією з питань контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон «Аркан», зазначений іноземець здійснив виїзд з території України 16.08.2019, проте надав паспортний документ НОМЕР_5 від 07.09.2009 терміном дії до 07.09.2019, в якому проставлена відмітка про в`їзд на територію України 04.08.2019, який за обліками « ОСОБА_7 » не значиться. Відповідно до п. 4 ст. 10 Закону України «Про імміграцію» дозвіл на імміграцію в Україну не надається особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи.

28.08.2020 року Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області прийнято рішення №4231, яким ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відмовлено у наданні дозволу на імміграцію в Україну на підставі пункту 4 частини 1 статті 10 Закону України «Про імміграцію».

Рішення не містить даних про його вручення позивачу у день прийняття чи надіслання іноземцю засобами поштового зв`язку та одержано позивачем 03.03.2023 року.

Не погоджуючись із рішенням органу міграційної служби, посилаючись на його необґрунтованість та невідповідність чинному законодавству, позивач звернувся до суду із цим позовом за захистом своїх прав та інтересів.

Відповідно до частини 1 статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

За визначенням, наведеним у статті 1 Закону України «Про імміграцію» від 07.06.2001 року №2491-III, імміграція це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання.

Іммігрант іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання.

Дозвіл на імміграцію - рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

За правилами частини 1 статті 4 Закону України від 07.06.2001 року №2491-III дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції.

Згідно із частиною 3 статті 4 Закону України від 07.06.2001 року №2491-III дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України (пункт 1).

Статтею 9 Закону України від 07.06.2001 року №2491-III передбачено, що заяву про надання дозволу на імміграцію заявник подає особисто.

Для надання дозволу на імміграцію до заяви додаються такі документи: 1) три фотокартки; 2) копія документа, що посвідчує особу; 3) документ про місце проживання особи; 4) відомості про склад сім`ї, копія свідоцтва про шлюб (якщо особа, яка подає заяву, перебуває в шлюбі); 5) документ про те, що особа не є хворою на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Крім зазначених документів подаються, у тому числі, для осіб, зазначених у пункті 1 частини 3 статті 4 цього Закону, - копії документів, що засвідчують їх родинні стосунки з громадянином України.

У статті 10 Закону України від 07.06.2001 року №2491-III визначені підстави для відмови у наданні дозволу на імміграцію.

Так, дозвіл на імміграцію не надається:

1) особам, засудженим до позбавлення волі на строк більше одного року за вчинення діяння, що відповідно до законів України визнається злочином, якщо судимість не погашена і не знята у встановленому законом порядку;

2) особам, які вчинили злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людяності та людства, як їх визначено в міжнародному праві, або розшукуються у зв`язку із вчиненням діяння, що відповідно до законів України визнається тяжким злочином, або проти яких порушено кримінальну справу, якщо попереднє слідство за нею не закінчено;

3) особам, хворим на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади з питань охорони здоров`я;

4) особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи;

5) особам, яким на підставі закону заборонено в`їзд на територію України;

6) в інших випадках, передбачених законами України.

Відповідно до підпункту 3 пункту 2 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 року №1983, рішення за заявами про надання дозволу на імміграцію залежно від категорії іммігрантів приймають територіальні підрозділи ДМС - стосовно іммігрантів, які на законних підставах перебувають на території України і є іммігрантами поза квотової категорії (крім іммігрантів, стосовно яких рішення приймає ДМС або територіальний орган), а саме: одного з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітей і батьків громадян України.

Згідно із пунктом 12 Порядку від 26.12.2002 року №1983 (в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин) територіальні підрозділи за місцем проживання, до яких подано заяви про надання дозволу на імміграцію:

формують справи, перевіряють підстави, законність перебування в Україні іммігрантів, інформацію, справжність поданих документів та відповідність, їх оформлення вимогам законодавства, у разі потреби погоджують це питання з органами місцевого самоврядування, у межах своєї компетенції з`ясовують питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію;

надсилають у місячний термін разом з матеріалами справи інформацію про результати їх розгляду територіальним органам або підрозділам (відповідно до категорії іммігрантів). Справи, прийняття рішення за якими належить до компетенції ДМС чи територіальних органів, надсилаються територіальним органам, в інших випадках - територіальним підрозділам;

здійснюють провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію, якщо таке провадження належить до їх компетенції.

Положеннями пункту 14 Порядку від 26.12.2002 року №1983 (в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що територіальні органи і підрозділи після отримання документів від зазначених у пунктах 12 і 13 цього Порядку органів перевіряють у місячний термін правильність їх оформлення, з`ясовують у межах своєї компетенції питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, передбачених статтею 10 Закону України «Про імміграцію», надсилають відповідні запити до МВС, органів Національної поліції, регіональних органів СБУ, Робочого апарату Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужби.

МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба проводять відповідно до компетенції у місячний строк після надходження таких запитів перевірку з метою виявлення осіб, яким дозвіл на імміграцію не надається. Про результати перевірки інформується орган, який надіслав запит.

Відповідно до пункту 16 Порядку від 26.12.2002 року №1983 (в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин) у разі коли прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції територіальних органів і підрозділів, ці органи аналізують у місячний термін отриману від зазначених в абзаці другому пункту 14 цього Порядку органів інформацію та на підставі матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу.

Судом першої інстанції вірно враховано, що рішення про відмову позивачу дозволу на імміграцію в Україну прийнято на підставі пункту 4 частини 1 статті 10 Закону України «Про імміграцію», тобто як особі, яка в заяві про надання дозволу на імміграцію зазначила свідомо неправдиві відомості чи подала підроблені документи.

Зазначені висновки міграційної служби ґрунтуються на двох обставинах:

підтвердження позивачем його перебування у шлюбі понад двох років із громадянкою України на підставі відповідного Свідоцтва про шлюб, виданим міським відділом РАЦС міста Тирасполь самопроголошеної та не визнаної держави Придністровської Молдавської Республіки;

не можливості підтвердити на підставі даних Інтегрованої міжвідомчої системи обміну інформацією з питань контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон «Аркан», відомості, проставлені у паспортному документі про в`їзд на територію України 04.08.2019 року.

При цьому, перший випадок пов`язаний із правовою обставиною, передбаченою пунктом 1 частини 3 статті 4 Закону України від 07.06.2001 року №2491-III, для одержання особою дозволу на імміграцію поза квотою імміграції, і, як вірно зазначив суд першої інстанції, не підтверджує факт свідомого подання заявником неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність.

Також, не є доведеним висновок міграційної служби про зазначення особою у заяві про надання дозволу на імміграцію свідомо неправдивих відомостей чи подання підроблених документів в частині, що стосується однієї із дат в`їзду позивача на територію України. Як свідчать обставини справи, Держприкордонслужба, до компетенції якої на момент прийняття оспорюваного рішення відноситься перевірка цих даних, інформацію на запит міграційної служби про дійсність чи не дійсність факту перетину іноземцем державного кордону 04.08.2019 року не надала. Натомість, Держприкордонслужба повідомила про відсутність відносно вказаного іноземця інформації у базі даних осіб, яким на підставі закону органами охорони державного кордону заборонено в`їзд в Україну.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про відсутність в оспорюваному рішенні достатніх мотивів його прийняття із посиланням на конкретні докази та його необґрунтованість. Зазначене свідчить про наявність підстав для скасування рішення міграційної служби із зобов`язанням відповідача повторно розглянути в установленому порядку заяву позивача про надання дозволу на імміграцію в Україну.

З огляду на наведене, оскільки висновки суду першої інстанції ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального та процесуального права, відповідають дійсним обставинам справи, колегія суддів вважає, що судове рішення відповідно до статті 316 КАС України підлягає залишенню без змін.

Відповідно до приписів ч. 5 ст. 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Керуючись ст.ст. 139, 308, 311, п. 1 ч. 1 ст. 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 29 травня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її прийняття, але може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Головуючий-суддя: О.В. Єщенко

Судді: А.В. Крусян

О.В. Яковлєв