Справа № 400/9607/23
Суддя: Ярощук В.Г.
Дата ухвалення: 2023-09-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 вересня 2023 р. № 400/9607/23
м. Миколаїв

Миколаївський окружний адміністративний суд, у складі судді Ярощука В.Г., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу

за позовом:ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 ,

до відповідача:Територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області, вул. Фалєєвська, 14, м. Миколаїв, 54001,

про:стягнення суддівської винагороди за липень 2023 року в розмірі 115 143,60 грн,

ВСТАНОВИВ:

02 серпня 2023 року до Миколаївського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі позивач) до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області (далі відповідач) про стягнення з відповідача на користь позивача 115143,60 грн суддівської винагороди за липень 2023 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що «за липень 2023 року мабуть з огляду на увільнення від обов`язків зі здійснення правосуддя у зв`язку із призовом на військову службу під час мобілізації мені суддівську винагороду взагалі не виплачено, що є порушенням мого права на оплату праці. Відповідно до частини першої статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатись іншими нормативно-правовими актами. Закон передбачає вичерпний перелік обмежень у виплаті суддівської винагороди і перебування на військовій службі не є таким випадком.»

У відзиві на позовну заяву від 28.08.2023 № К-51/23 відповідач заперечив проти позову і просив у його задоволенні відмовити в повному обсязі. Відзив умотивовано тим, що:

відповідач як розпорядник бюджетних коштів нижчого рівня повинен нараховувати та виплачувати у період з 01.01.2023 суддівську винагороду суддям із застосуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді в розмірі 2102 гривні, встановлених Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік»;

згідно з наказом Ленінського районного суду м. Миколаєва від 19.07.2022 № 12 ос/г/22 позивачу припинено з 19.07.2022 нарахування суддівської винагороди у зв`язку з мобілізацією на особливий період.

Позивач правом на подання відповіді на відзив не скористався.

Ухвалою Миколаївського окружного адміністративного суду від 04.08.2023 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), та витребувано у сторін докази.

Відповідач разом з відзивом надав до суду докази витребувані ухвалою від 04.08.2023 року, а саме:

а) копію індивідуального акта, на підставі якого позивачу не було виплачено суддівську винагороду за липень 2023 року;

б) довідку про доходи (суддівську винагороду) ОСОБА_1 за липень 2023 року;

в) копію (витяг) табелю обліку робочого часу ОСОБА_1 за липень 2023 року.

Позивач витребувані ухвалою докази до суду не надав, про причини ненадання суд не повідомив.

Так, він не надав суду такі витребувані докази:

а) послужний список ОСОБА_1 (його копію) за формою, встановленою Додатком 16 до Інструкції з організації обліку особового складу в системі Міністерства оборони України, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 15.09.2022 № 280, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 14.11.2022 за № 1407/38743;

б) довідку з військової частини про те, що у липні 2023 року ОСОБА_1 проходив військову службу у відповідній військовій частині;

в) довідку про доходи (грошове забезпечення) ОСОБА_1 за липень 2023 року, які він отримав при проходженні військової служби.

31.08.2023 позивач подав до Миколаївського окружного адміністративного суду заяву про відвід судді.

04.09.2023 Миколаївський окружний адміністративний суд, у складі судді Ярощука В.Г., постановив ухвалу про передання заяви позивача про відвід судді у справі № 400/9607/23 для визначення складу суду в порядку, встановленому статтею 40 КАС України, та розгляду заяви про відвід судді.

Ухвалою Миколаївського окружного адміністративного суду від 06.09.2023 в задоволенні заяви позивача від 31.08.2023 про відвід головуючого судді Ярощука В.Г. у адміністративній справі № 400/9607/23 відмовлено.

08.09.2023 Миколаївський окружний адміністративний суд постановив ухвалу про витребування у Миколаївського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки докази, які були витребувані у позивача судом згідно з ухвалою Миколаївського окружного адміністративного суду від 04.08.2023 та не були ним подані до суду.

14.09.2023 через канцелярію суду надійшов лист Миколаївського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки від 12.09.2023 № 6/1942, яким відмовлено суду в наданні витребуваних доказів на тій підставі, що «Миколаївський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки позбавлений можливості надати визначені докази, з підстав наведених в ухвалі від 08.09.2023 року.»

18.09.2023 Миколаївський окружний адміністративний суд повторно постановив ухвалу про витребування у Миколаївського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки вищенаведених доказів.

Супровідним листом від 18.09.2023 № 6/1972 Миколаївський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки подав до суду усі витребувані в нього докази.

Розглянувши заяви по суті справі, повно і всебічно з`ясувавши всі обставини адміністративної справи в їх сукупності, перевіривши їх дослідженими доказами, суд встановив наступне.

Відповідно до Указу Президента України від 23.05.2013 № 302/2013 «Про призначення суддів» позивача призначено строком на п`ять років на посаду судді Свердловського міського суду Луганської області.

Згідно з Указом Президента України від 14.02.2015 № 81/2015 «Про переведення суддів» позивача у межах п`ятирічного строку переведено на роботу на посаду судді Ленінського районного суду міста Миколаєва.

Відповідно до Указу Президента України від 17.10.2019 № 760/2019 «Про призначення суддів» позивача призначено на посаду судді Ленінського районного суду міста Миколаєва.

У витязі з послужного списку підполковника ОСОБА_1 зазначено, що він призваний на військову службу за призовом під час мобілізації згідно Указу Президента України від 24.02.2022 № 65/2022 25 лютого 2022 року Баштанським районним територіальним центром комплектування та соціальної підтримки Миколаївської області.

Згідно з довідкою Миколаївського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки від 11.09.2023 № 4/1264 позивач перебуває на військовій службі в Баштанському районному територіальному центрі комплектування та соціальної підтримки Миколаївської області з 25.02.2022 по теперішній час.

За період служби з 25.02.2022 він обіймав такі посади:

з 02.2022 по 03.2022 начальника групи морально-психологічного забезпечення;

з 03.2022 по 04.2023 начальника першого відділу;

з 04.2023 по т.ч. начальника Баштанського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки Миколаївської області.

Вказані факти підтверджуються витягом з послужного списку підполковника ОСОБА_1 .

Відповідно до довідки про доходи від 12.09.2023 № 9/2/1505 позивачу нараховано та виплачено грошове забезпечення військовослужбовця за липень 2023 року в повному обсязі.

Натомість згідно з наказом Ленінського районного суду м. Миколаєва від 19.07.2022 № 12ос/г/22:

у наказі від 01.03.2022 № 6ос/г/22 «Про увільнення судді ОСОБА_1 від роботи у зв`язку із призовом на військову службу» слова «і середньомісячного заробітку» виключено;

припинено з 19.07.2022 нарахування та виплату середньомісячного заробітку позивачу у зв`язку з призовом на військову службу під час мобілізації на особливий період.

У табелі обліку використання робочого часу суддів Ленінського районного суду м. Миколаєва за період з 01.07.2023 по 31.07.2023 зазначено, що позивач у липні 2023 року не відпрацював жодного дня з причини «М».

За липень 2023 року позивачу суддівську винагороду не було виплачено, що підтверджується Довідкою відповідача про доходи за липень 2023 року судді Ленінського районного суду м. Миколаєва, ОСОБА_1 .

Вважаючи, що відповідач протиправно не виплатив йому суддівську винагороду за липень 2023 року, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходив з такого.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною першою статті 126 Конституції України незалежність і недоторканність судді гарантуються Конституцією і законами України.

Статтею 130 Конституції України встановлено, що держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Відповідно до частини першої статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з частиною другою статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

В абзацах третьому, четвертому і сьомому пункту 4.1 мотивувальної частини рішення від 11.03.2020 у справі № 4-р/2020 Конституційний Суд України вказав на те, що Конституційний суд України неодноразово висловлював юридичні позиції щодо незалежності суддів, зокрема їх належного матеріального забезпечення, зміни розміру суддівської винагороди, рівня довічного грошового утримання суддів у відставці (рішення Конституційного Суду України від 24 червня 1999 року № 6-рп/99, від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002, від 1 грудня 2004 року № 19-рп/2004, від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005, від 18 червня 2007 року № 4-рп/2007, від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008, від 3 червня 2013 року № 3-рп/2013, від 19 листопада 2013 року № 10-рп/2013, від 8 червня 2016 року № 4-рп/2016, від 4 грудня 2018 року № 11 -р/2018, від 18 лютого 2020 року № 2-р/2020).

Конституційний Суд України послідовно вказував: однією з конституційних гарантій незалежності суддів є особливий порядок фінансування судів; встановлена система гарантій незалежності суддів не є їхнім особистим привілеєм; конституційний статус судді передбачає достатнє матеріальне забезпечення судді як під час здійснення ним своїх повноважень (суддівська винагорода), так і в майбутньому у зв`язку з досягненням пенсійного віку (пенсія) чи внаслідок припинення повноважень і набуття статусу судді у відставці (щомісячне довічне грошове утримання); гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом; суддівська винагорода є гарантією незалежності судді та невід`ємною складовою його статусу; зменшення органом законодавчої влади розміру посадового окладу судді призводить до зменшення розміру суддівської винагороди, що, у свою чергу, є посяганням на гарантію незалежності судді у виді матеріального забезпечення та передумовою впливу як на суддю, так і на судову владу в цілому (перше речення абзацу третього пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 24 червня 1999 року № 6-рп/99, перше речення абзацу шостого підпункту 2.2 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 3 червня 2013 року № 3-рп/2013, друге речення абзацу шостого підпункту 3.2., абзаци двадцять сьомий, тридцять третій, тридцять четвертий підпункту 3.3 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 4 грудня 2018 року № 11-р/2018).

Гарантії незалежності суддів зумовлені конституційно визначеною виключною функцією судів здійснювати правосуддя (частина перша статті 124 Основного Закону України).

В абзаці восьмому пункту 3.4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 04.12.2018 № 11-р/2018 зазначено, що якщо позбавлення судді права на отримання доплат до посадового окладу може бути визнане доцільним та виправданим, зокрема, у випадку притягнення його до кримінальної чи дисциплінарної відповідальності, наслідком якого є відсторонення судді від посади чи від здійснення правосуддя, то позбавлення судді цього права, коли він не здійснює правосуддя через обставини, що не залежать від нього особисто або не обумовлені його поведінкою, як випливає зі змісту положення частини десятої статті 133 Закону № 2453 у редакції Закону № 192, є несправедливим, невиправданим та необґрунтованим.

Велика Палата Верховного Суду у пункті 12 мотивувальної частини постанови від 03.11.2022 у справі №990/4/22 сформувала висновок, що під час здійснення правосуддя існують випадки, коли за певних умов суддя не може здійснювати правосуддя. Такі випадки поділяються на дві категорії. До першої категорії належать випадки, коли нездійснення правосуддя обумовлене поведінкою самого судді, зокрема відсторонення судді від посади у зв`язку з притягненням до кримінальної відповідальності, при проведенні кваліфікаційного оцінювання та застосування до судді дисциплінарного стягнення у виді тимчасового відсторонення від здійснення правосуддя. Друга категорія охоплює випадки, коли суддя не здійснює правосуддя через обставини, що не залежать від нього особисто або не обумовлені його поведінкою. Наприклад, припинення роботи суду у зв`язку з військовими діями, стихійним лихом, нездійснення суддею правосуддя у разі ліквідації, реорганізації суду, перебуванням судді у відряджені, тимчасова непрацездатність, перебування у різного роду відпустках (основна, додаткова, соціальна), у зв`язку з мобілізацією відповідно до вимог Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

З вищевикладеного слідує, що якщо нездійснення правосуддя зумовлене:

поведінкою самого судді, то за відповідний період йому не виплачується суддівська винагорода;

обставинами, що не залежать від волі судді або необумовлені його поведінкою, то суддівська винагорода за відповідний період йому виплачується.

Таким чином, вирішення цього спору залежить від відповіді на питання, чи зумовлене нездійснення позивачем правосуддя обставинами, що не залежали від його волі та не були обумовлені його поведінкою.

Відповідно до частин першої та другої статті 126 Конституції України незалежність і недоторканність судді гарантуються Конституцією і законами України.

Вплив на суддю у будь-який спосіб забороняється.

Частиною першою статті 48 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що суддя у своїй діяльності щодо здійснення правосуддя є незалежним від будь-якого незаконного впливу, тиску або втручання.

Згідно з пунктом 2 частини п`ятої статті 48 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» незалежність судді забезпечується недоторканістю та імунітетом судді.

Відповідно до частини третьої статті 49 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суддя не може бути підданий приводу чи примусово доставлений до будь-якого органу чи установи, крім суду, за винятком випадків, зазначених у частині другій цієї статті.

Абзацом другим статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» встановлено, що не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані заброньовані на період мобілізації та на воєнний час за органами державної влади, іншими державними органами, органами місцевого самоврядування, а також за підприємствами, установами і організаціями в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Порядком бронювання військовозобов`язаних за органами державної влади, іншими державними органами, органами місцевого самоврядування та підприємствами, установами і організації на період мобілізації та на воєнний час, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04.02.2015 № 45 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 11.01.2018 № 12), передбачено, що обов`язковому бронюванню підлягають особи, які підпадають під встановлені Кабінетом Міністрів України критерії бронювання військовозобов`язаних за органами державної влади, іншими державними органами, органами місцевого самоврядування та підприємствами, установами і організації.

Згідно з додатком 50 до розпорядження Кабінету Міністрів України від 18.03.2015 № 493-р судді місцевих судів, які є військовозобов`язаними, незалежно від їх віку та військового звання підлягають бронюванню.

Таким чином, судді місцевих судів, які є військовозобов`язаними, підлягають обов`язковому бронюванню та не можуть бути призвані на військову службу під час мобілізації без його вільної згоди.

Суддя місцевого суду може бути призваний на військову службу за призовом під час мобілізації виключно добровільно.

Суд встановив, що згідно з указами Президента України від 14.02.2015 № 81/2015 «Про переведення суддів» і від 17.10.2019 № 760/2019 «Про призначення суддів» позивач обіймає посаду судді Ленінського районного суду міста Миколаєва.

Відповідно до витягу з послужного списку підполковника ОСОБА_1 позивач призваний 25.02.2022 на військову службу за призовом під час мобілізації згідно з Указом Президента України від 24.02.2022 № 65/2022 «Про загальну мобілізацію».

З огляду на вищевикладене, суд прийшов до висновку, що позивач був призваний на військову службу за призовом під час мобілізації добровільно, тобто з власної волі.

У липні 2023 року позивач не здійснював правосуддя, а проходив військову службу в Баштанському районному територіальному центрі комплектування та соціальної підтримки Миколаївської області, що підтверджується табелем обліку використання робочого часу суддів Ленінського районного суду м. Миколаєва за період з 01.07.2023 по 31.07.2023, а також довідками Миколаївського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки від 11.09.2023 № 4/1264 і від 12.09.2023 № 9/2/1505.

Отже, позивач не здійснював правосуддя у липні 2023 року внаслідок свого особистого вільного бажання проходити військову службу, а не здійснювати правосуддя.

Як наслідок, відповідач правомірно не виплатив йому суддівську винагороду за липень 2023 року, а позовні вимоги є необґрунтованими.

Поряд з цим, суд врахував наступне.

Частиною другою статті 24 Конституції України передбачено захист рівності прав кожного громадянина України, тобто, що не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Пунктом 2 частини першої статті 1 Закон України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» встановлено, що дискримінація ситуація, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними (далі певні ознаки), зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

Водночас положеннями частини 1 статті 2 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» визначено зміст принципу недискримінації у законодавстві України, що передбачає незалежно від певних ознак: (1) забезпечення рівності прав і свобод осіб та/або груп осіб; (2) забезпечення рівності перед законом осіб та/або груп осіб; (3) повагу до гідності кожної людини; (4) забезпечення рівних можливостей осіб та/або груп осіб.

Рівність і недопустимість дискримінації особи є фундаментальними цінностями і сучасного міжнародного правопорядку, про що наголошено в низці міжнародних правових актів з питань захисту прав і свобод людини та громадянина, ратифікованих (приєднаних) Україною, зокрема у статтях 1, 2, 7 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року, у статті 1 Протоколу № 12 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, у статті 26 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права від 16 грудня 1966 року тощо.

Відповідно до чинної редакції частини третьої статті 119 Кодексу законів про працю України за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи і посада на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Отже, за працівниками, які призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, не зберігається заробітна плата за місцем роботи, їм здійснюється виплата лише грошового забезпечення військовослужбовця.

Натомість виплата судді, який проходить військову службу за призовом під час мобілізацією і отримує грошове забезпечення військовослужбовця, суддівської винагороди, на переконання суду, є дискримінацією інших військовослужбовців, за якими не зберігається заробітна плата за місцем їх роботи, і яким виплачується лише грошове забезпечення військовослужбовця.

З огляду на вищевикладене, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов до висновку про те, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Оскільки позивачу відмовлено у задоволенні позову, відсутні підстави для вирішення питання розподілу судових витрат відповідно до статті 139 КАС України.

Керуючись статтями 22, 139, 241-246, 255, 295, 297 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ) до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області (вул. Фалєєвська, 14, м. Миколаїв, Миколаївський район, Миколаївська область, 54001; ) про стягнення з Територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області на користь ОСОБА_1 115143 (Сто п`ятнадцяти тисяч сто сорока трьох) гривень 60 копійок суддівської винагороди за липень 2023 року відмовити повністю.

2. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

3. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

4. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Суддя В.Г.Ярощук

Рішення складено в повному обсязі 28 вересня 2023 року