Справа № 473/4364/23
Суддя: Кравченко К.В.
Дата ухвалення: 2023-09-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 вересня 2023 р.м. ОдесаСправа № 473/4364/23

Перша інстанція: суддя Лузан Л.В.,

повний текст судового рішення

складено 25.08.2023, м. Вознесенськ

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Кравченка К.В.,
судді Джабурія О.В.,
судді Ступакової І.Г.,
при секретарі Абович Ю.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Врадій Лілії Миколівни, яка діє в інтересах громадянина Республіки Індія ОСОБА_1 на рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 25 серпня 2023 року по справі за позовом Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області до ОСОБА_1 про затримання з метою забезпечення примусового видворення за межі території України,-

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2023 року Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області (далі позивач, ЦМУ ДМС) звернулось до суду з позовом до громадянина Республіки Індія ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі відповідач), в якому просило: затримати відповідача з метою забезпечення примусового видворення за межі території України строком на 6 місяців з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України.

В обґрунтування позовних вимог було зазначено, що відповідач на території України знаходиться незаконно, ухиляється від виконання рішення про його примусове повернення, законного джерела існування не має, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту в Україні не звертався, будь-яких дій для легалізації факту свого перебування в Україні не вживав.

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 25.08.2023 року позов задоволено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, адвокат Врадій Л.М. в інтересах відповідача подала апеляційну скаргу, в якій, вказуючи на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову, якою залишити позов без розгляду.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного.

З матеріалів справи вбачається та судом першої інстанції встановлено, що 25.012023 року працівниками УП в метрополітені ГУНП у м.Києві було виявлено громадянина Республіки Індія ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який прибув в Україну 10.10.2020 року через ПП «Нові Яриловичі» з метою навчання, був документований посвідкою на тимчасове проживання № НОМЕР_1 . 20.10.2020 року вказана довідка була скасована. Оскільки відповідач територію України не залишив, будь-яких дій щодо легалізації проживання не вчинив, 25.01.2023 року відносно нього було прийнято рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни, яке потрібно було виконати в строк до 04.02.2023 року.

Вказане рішення відповідач не оскаржував, проте у встановлений строк самостійно територію України не залишив.

23.08.2023 року працівниками УП в метрополітені ГУНП у м. Києві було повторно виявлено громадянина Республіки Індія ОСОБА_1 , та за порушення ч.1 ст.203 КУпАП, що виразилось в порушенні правил перебування іноземців в Україні, стосовно відповідача складено протокол про адміністративне правопорушення МКМ №013614 від 23.08.2023 року та постановою про накладення адміністративного стягнення від 23.08.2023 року був притягнутий до адміністративної відповідальності.

Також 23.08.2023 року позивачем прийнято рішення про примусове видворення з України громадянина Республіки Індія ОСОБА_1 та рішення про поміщення відповідача в Миколаївський пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач незаконно перебував на території України з жовтня 2020 року і мав достатньо часу для своєї легалізації на території України ще до введення воєнного стану, однак жодних дій у вказаному напрямку не вчиняв, не виконав у добровільному порядку рішення позивача від 25.01.2023 року про примусове повернення в країну походження, а тому існує ризик його ухилення від виконання рішення про примусове видворення та створення перешкод проведенню відповідної процедури, що, в свою чергу, надає визначені статтею 289 КАС України підстави для затримання відповідача з метою забезпечення примусового видворення на строк, необхідний для завершення процедури видворення за межі України, але не більше як на три місяці з дати фактичного затримання, оскільки необхідність надання більш тривалого строку позивачем не обґрунтована.

В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що позивач прибув на територію України на законних підставах на навчання і певний час навчався в Полтавському університеті, який не закінчив та став забезпечувати себе самостійно. Відповідач розуміє, що порушив міграційне законодавство, бажає це виправити самостійно, оскільки має діючий документ для виїзду з України та достатньо для цього коштів, що, на думку апелянта, вказує на відсутність підстав для його затримання з метою забезпечення примусового видворення. Апелянт також зазначає, що позивачем пропущений визначений ч.2 ст.122 КАС України тримісячний строк звернення до суду з таким позовом, оскільки відповідач повинен був виконати рішення від 25.01.2023 року про примусове повернення до 04.02.2023 року, однак його не виконав, продовжуючи постійно проживати за однією адресою: АДРЕСА_1 , про що було відомо позивачу, і позивач мав можливість звернутися з даним позовом до 04.04.2023 року, однак лише 24.05.2023 року позивач почав перевіряти виконання відповідачем рішення про примусове повернення. Апелянт вважає необґрунтованим рішення суду першої інстанції про поновлення позивачу строку звернення з цим позовом внаслідок повторного виявлення відповідача 23.08.2023 року, оскільки позивачем своєчасно не вживались дії по виявленню позивача.

При вирішенні даного спору, колегія суддів виходить з наступного.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України встановлює Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» №3773-VI від 22.09.2011 року (далі - Закон №3773-VI).

За приписами частини 1 статті 26 Закону №3773-VI іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Відповідно до частини 5 статті 26 Закону №3773-VI іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення.

Частиною 1 статті 30 Закону №3773-VI передбачено, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, його територіальні органи та територіальні підрозділи, органи охорони державного кордону або органи Служби безпеки України можуть приймати рішення про примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, якщо такі особи затримані за незаконне перетинання (спробу незаконного перетинання) державного кордону України або є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятиметься від виконання рішення про примусове повернення, або якщо така особа не виконала у встановлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення, а також в інших передбачених законом випадках.

Частиною 1 ст.289 КАС України визначено, за наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якої подано адміністративний позов про примусове видворення, ухилятиметься від виконання рішення про її примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення чи реадмісії відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або якщо існує ризик її втечі, а так само у разі відсутності в іноземця або особи без громадянства, яка вчинила порушення законодавства України з прикордонних питань або про правовий статус іноземців, документа, що дає право на виїзд з України, центральним органом виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, його територіальним органом чи підрозділом, органом охорони державного кордону або Служби безпеки України подається до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням цих органів (підрозділів) або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, позовна заява про застосування судом до іноземця або особи без громадянства одного з таких заходів:

1) затримання іноземця або особи без громадянства з метою ідентифікації та (або) забезпечення видворення за межі території України;

2) затримання іноземця або особи без громадянства з метою забезпечення її передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію;

3) взяття іноземця або особи без громадянства на поруки підприємства, установи чи організації;

4) зобов`язання іноземця або особи без громадянства внести заставу.

Як вже зазначеної вище, проживаючи на території України без належних правових підстав з 20.10.2020 року, відповідач не виконав добровільно винесене позивачем відносно нього рішення від 25.01.2023 року про примусове повернення до країни походження або третьої країни, яке потрібно було виконати в строк до 04.02.2023 року, і таке рішення відповідач не оскаржував. 23.08.2023 року за порушення ч.1 ст.203 Кодексу України про адміністративні правопорушення, що виразилось в порушенні правил перебування іноземців в Україні, тобто ухиленні від виїзду після закінчення відповідного терміну перебування на території України стосовно відповідача складено протокол про адміністративне правопорушення та постановою про накладення адміністративного стягнення був повторно притягнутий до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу в розмірі 1700,00 грн..

З матеріалів справи встановлено, що відповідач ніколи не звертався до органів ДМС України з заявою для добровільного повернення в країну походження або надання йому статусу для законного перебування на території України.

Також колегією суду встановлено, що 23.08.2023 року ЦМУ ДМС було прийнято рішення про примусове видворення з України громадянина Республіки Індія ОСОБА_1 .

Таким чином, є доведеним факт того, що відповідач після скасування виданої йому посвідки на тимчасове проживання, з 20.10.2020 року незаконно перебуває на території України, тривалий час порушує вимоги Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», ухиляється від виконання рішення про його примусове повернення до країни походження або третьої країни, що в свою чергу надавало ЦМУ ДМС законні підстави для звернення до суду із заявою в порядку статті 289 КАС України про застосування до відповідача одного з передбачених цією статтею заходів.

Доводи апелянта щодо необхідності залишення даного позову без розгляду внаслідок пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду з таким позовом колегія суддів відхиляє як безпідставні, оскільки після невиконання відповідачем рішення від 25.01.2023 року про примусове повернення, позивач отримав можливість звернутися із таким позовом лише після виявлення позивача 23.08.2023 року працівниками УП в метрополітені ГУНП у м. Києві.

Посилання апелянта на те, що відповідач постійно проживав у Києві за однією адресою не підтверджують намагання відповідача взаємодіяти з органами ДМС задля дотримання відповідачем вимог міграційного законодавства та реальної можливості позивача застосувати до відповідача визначені законодавством заходи до моменту його повторного затримання 23.08.2023 року.

Відповідно до ч.1 ст.121 КАС України, суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Отже, рішення суду першої інстанції в частині поновлення позивачу строку звернення до адміністративного суду з цим позовом є законним та обґрунтованим.

Вирішуючи питання про обґрунтованість застосування судом першої інстанції до відповідача саме такого заходу, як затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі території України на строк, необхідний для забезпечення примусового видворення за межі території України, але не більше, як на три місяці з дати фактичного затримання, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ч.2 ст.289 КАС України заходи, визначені цією статтею, також застосовуються адміністративним судом, визначеним частиною першою цієї статті, за позовом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, його територіальних органів чи підрозділів, органів охорони державного кордону або Служби безпеки України до іноземців та осіб без громадянства, які до прийняття рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, або особою без громадянства вчинили порушення законодавства України з прикордонних питань або про правовий статус іноземців, до завершення процедури розгляду цієї заяви.

Частина 3 цієї статті передбачає, що не можуть застосовуватися взяття на поруки та застава до іноземців та осіб без громадянства, до яких раніше застосовувалися такі заходи, а також стосовно яких є достатні дані про їх причетність до готування та (або) вчинення терористичної діяльності.

Згідно частини 4 цієї статті суд під час застосування застави та взяття на поруки письмово роз`яснює іноземцю або особі без громадянства покладені на нього обов`язки:

1) прибувати до визначеної службової особи з установленою судом періодичністю;

2) не відлучатися з населеного пункту, в якому іноземець або особа без громадянства тимчасово перебуває, без дозволу визначеної службової особи;

3) невідкладно повідомляти визначену службову особу про зміну свого місця проживання.

Окремо колегія суддів звертає увагу на положення частини 5 ст.289 КАС України, відповідно до якої взяття на поруки полягає у наданні уповноваженими особами підприємств, установ чи організацій, які суд вважає такими, що заслуговують на особливу довіру (поручителями), письмового зобов`язання про те, що вони поручаються за виконання іноземцем або особою без громадянства покладених на нього обов`язків відповідно до частини четвертої цієї статті і зобов`язуються за потреби доставити його до суду чи органу (підрозділу), який подав позов.

Отже, наведені приписи ст.289 КАС України наділять суд повноваженнями застосовувати до іноземця або особи без громадянства і такі заходи, як взяття іноземця на поруки або зобов`язання внести заставу навіть в тому випадку, коли міграційний орган звернувся до суду із заявою про затримання іноземця або особи без громадянства з метою ідентифікації та (або) забезпечення видворення за межі території України.

Однак у даній справі колегія суддів не вбачає підстав для застосування судом альтернативних затриманню заходів, оскільки відповідних клопотань від відповідача та його представника не надходило, документи на підтвердження можливості застосування таких альтернативних заходів відсутні.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

За таких обставин апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.289, ст.315, ст.316, ст.321, ст.322, ст.325, ст.328 КАС України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Врадій Лілії Миколівни в інтересах громадянина Республіки Індія ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 25 серпня 2023 - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення з підстав, передбачених ст.328 КАС України.

Головуючий суддя К.В. Кравченко
Судді О.В. Джабурія І.Г. Ступакова