Справа № 400/3568/23
Суддя: Бойко А.В.
Дата ухвалення: 2023-09-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 вересня 2023 р.м. ОдесаСправа № 400/3568/23
Головуючий в 1 інстанції: Бульба Н.О.

Дата і місце ухвалення 13.06.2023р., м. Миколаїв

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Бойка А.В.,

суддів: Федусика А.Г.,

Шевчук О.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Миколаївській області на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 13 червня 2023 р. у справі №400/3568/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Миколаївській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність Головного Управління Національної поліції в Миколаївській області щодо ненарахування та невиплати грошової компенсації за частину невикористаної щорічної оплачуваної відпустки за 2015 рік - 04 доби, за 2017 рік 25 діб, за 2019 рік- 15 діб, (загальна кількість 44 доби) та індексації грошового забезпечення за період служби в поліції з 07.11.2015 по 01.11.2017;

- зобов`язати Головне управління Національної поліції в Миколаївській області нарахувати та виплатити грошову компенсацію за частину невикористаної щорічної оплачуваної відпустки за 2015 рік - 04 доби, за 2017 рік 25 діб, за 2019 рік- 15 діб, (загальна кількість 44 доби) та індексації грошового забезпечення за період служби в поліції з 07.11.2015 по 01.11.2017.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 13 червня 2023 р. позов задоволено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Головне управління Національної поліції в Миколаївській області подало апеляційну скаргу, обґрунтовану посиланням на не правильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

В своїй скарзі апелянт зазначає, що при вирішенні спору судом першої інстанції не враховано, що обов`язковою передумовою для виплати поліцейському компенсації за невикористану відпустку є визначення кількості днів невикористаної відпустки в наказі про звільнення. В даному випадку в наказі про звільнення №482 о/с від 15.09.2020р. визначено, що ОСОБА_1 має право на отримання компенсації за 30 діб щорічної відпустки за період роботи з 2020 року. Вказаний наказ про звільнення позивач у встановленому законодавством порядку не оскаржував.

Також, апелянт посилається на те, що відповідно до вимог Закону України «Про Національну поліцію» і Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та здобувачам вищої освіти закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських, затвердженого наказом МВС України від 06.04.2016р. №260, грошова компенсація за невикористану відпустку виплачується випадку її невикористання у році звільнення. Грошова компенсація за невикористані відпустки за попередні роки не передбачена, а встановлено правило надання чергової відпустки поліцейському до кінця календарного року.

Крім цього, апелянт зазначив, що позивач пропустив строки звернення до суду з відповідним позовом, а індексація грошового забезпечення поліцейських проводиться лише з листопада 2017 року.

Зважаючи на зазначене апелянт просив скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Справа призначена до розгляду у порядку письмового провадження у відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що наказом ГУНП в Миколаївській області від 15.09.2020р. №482 о/с полковника поліції ОСОБА_1 , начальника Ценрального відділу поліції Головного управління Національної поліції в Миколаївській області, звільнено зі служби в поліції за п.2 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію» (через хворобу).

Зазначеним наказом також визначено сплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за 30 діб щорічної чергової відпустки.

У березні 2023 року позивач звернувся до Головного управління Національної поліції в Миколаївській області з запитом щодо кількості днів невикористаної щорічної основної оплачуваної відпустки за 2015, 2017 та 2019 роки та щодо виплати грошової компенсації за ці дні, просив нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення під час служби в поліції з 07.11.2015 по 01.11.2017.

Листом від 23.03.2023 Головне управління Національної поліції в Миколаївській області повідомило позивача, що кількість днів невикористаної щорічної чергової відпустки становить: за 2015 рік - 04 доби; за 2017 рік - 25 діб; за 2019 рік - 15 діб (загальна кількість 44 доби) та зазначило, що підстави для виплати грошової компенсації за частину невикористаної щорічної оплачуваної відпустки за 2015 рік - 2019 рік та індексації грошового забезпечення за період служби в поліції з 07.11.2015 по 01.11.2017 відсутні.

Не погоджуючись з бездіяльністю ГУНП в Миколаївській області щодо не виплати позивачу грошової компенсації за невикористані відпустки за період з 07.11.2015 по 01.11.2017р. позивач звернувся до суду з відповідним позовом.

Задовольняючи позов суд першої інстанції визнав обґрунтованими доводи позивача, що відповідач повинен був нарахувати та виплатити на його користь грошову компенсацію за невикористану відпустку за 2015 рік - 04 доби, за 2017 рік 25 діб, за 2019 рік- 15 діб, (загальна кількість 44 доби) та індексації грошового забезпечення за період служби в поліції з 07.11.2015 по 01.11.2017р., однак відповідних дій не вчинив, що свідчить про протиправну бездіяльність останнього.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Закон України «Про відпустки» від 15.11.1996р. №504/96-ВР (далі Закон №504/96-ВР) установлює державні гарантії права на відпустки, визначає умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи.

Види відпусток передбачені статтею 4 Закону №504/96-ВР.

Законодавством, колективним договором, угодою та трудовим договором можуть установлюватись інші види відпусток.

Відповідно до ч.1 ст.24 Закону №504/96-ВР у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Аналогічні положення містяться в частині першій статті 83 КЗпП України.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначає Закон України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015р. №580-VIII (далі - Закон №580-VIII).

Статтею 60 Закону №580-VIII визначено, що проходження служби в поліції регулюється цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з частинами першою та другою статті 92 Закону №580-VIII поліцейським надаються щорічні чергові оплачувані відпустки в порядку та тривалістю, визначених цим Законом. Поліцейському надаються також додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки, соціальні відпустки, відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення) та інші види відпусток відповідно до законодавства про відпустки.

Частинами першою, другою, третьою і четвертою статті 93 Закону №580-VIII передбачено, що тривалість відпусток поліцейського обчислюється подобово. Святкові та неробочі дні до тривалості відпусток не включаються. Тривалість щорічної основної оплачуваної відпустки поліцейського становить тридцять календарних днів, якщо законом не визначено більшої тривалості відпустки. За кожний повний календарний рік служби в поліції після досягнення п`ятирічного стажу служби поліцейському надається один календарний день додаткової оплачуваної відпустки, але не більш як п`ятнадцять календарних днів. Тривалість чергової відпустки у році вступу на службу в поліції обчислюється пропорційно з дня вступу до кінця року з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожен повний місяць служби.

Відповідно до частин 9-10 статті 93 Закону №580-VIII поліцейським у рік звільнення за власним бажанням, за віком, через хворобу чи скорочення штату в році звільнення, за їх бажанням, надається чергова відпустка, тривалість якої обчислюється пропорційно з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожний повний місяць служби в році звільнення.

При звільненні поліцейського проводиться відрахування з грошового забезпечення надмірно нарахованої частини чергової відпустки за час невідпрацьованої частини календарного року.

За невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до закону.

Частинами першою та другою статті 94 Закону №580-VIII обумовлено, що поліцейські отримують грошове забезпечення, розмір якого визначається залежно від посади, спеціального звання, строку служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наявності наукового ступеня або вченого звання. Порядок виплати грошового забезпечення визначає Міністр внутрішніх справ України.

Пунктом 3 розділу І Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та здобувачам вищої освіти закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських, затвердженого наказом МВС України від 06.04.2016р. №260, передбачено, що грошове забезпечення поліцейських визначається залежно від посади, спеціального звання, стажу служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наукового ступеня або вченого звання. До складу грошового забезпечення входять: 1) посадовий оклад; 2) оклад за спеціальним званням; 3) щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер); 4) премії; 5) одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Згідно з абзацами 7,8 пункту 8 розділу ІІІ Порядку №260 за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до чинного законодавства.

Виплата грошової компенсації за невикористану в році звільнення відпустку проводиться, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого поліцейський має відповідно до чинного законодавства на день звільнення із служби. При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення розміру грошового забезпечення на 30 календарних днів. Кількість днів для виплати грошової компенсації за невикористану відпустку вказується в наказі про звільнення.

Правило про надання відпустки до кінця календарного року не є виключним, про що свідчать положення частин восьмої, одинадцятої статті 93 Закону №580-VIII, відповідно до яких поліцейським, які захворіли під час чергової відпустки, після одужання відпустка продовжується на кількість невикористаних днів. Відкликання поліцейського з чергової відпустки, як правило, забороняється. У разі крайньої необхідності відкликання з чергової відпустки може бути дозволено керівнику територіального органу поліції. За бажанням поліцейського невикористана частина відпустки може бути приєднана до чергової відпустки на наступний рік.

Аналізуючи наведені норми законодавства, колегія суддів доходить висновку, що Законом №580-VIII не виключаються випадки, коли поліцейським відпустка не буде використана протягом календарного року. Не передбачене позбавлення поліцейського права на відпустку, яке він уже отримав в попередньому календарному році. Водночас, надано право працівнику використати право на відпустку за попередній рік одночасно з черговою відпусткою наступного року.

Таким чином, у наступному календарному році, в тому числі і за умови, що він є роком звільнення, поліцейський має гарантоване право на чергову відпустку за поточний календарний рік та на відпустки (основні і додаткові), що не були використані в попередніх роках, що виражається в праві на отримання грошової компенсації за весь час невикористаної оплачуваної відпустки, незалежно від часу набуття права на таку відпустку, оскільки відпустки за попередні роки також є невикористаними в році звільнення та не можуть бути залишені без розрахунку з поліцейським, адже це суперечить суті та гарантіям як трудового, так і спеціального законодавства в частині реалізації права на відпочинок.

Рішенням Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року №8-рп/2002 в справі за конституційним поданням Президента України щодо офіційного тлумачення положень частин другої, третьої статті 124 Конституції України (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) зазначено, що при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми, у яких визначені основні трудові права працівників КЗпП України.

З огляду на відсутність правового врегулювання положеннями Закону №580-VIII і Порядку №260 питання компенсації невикористаної частини відпустки поліцейському за минулі роки, при вирішенні вказаного спору підлягають застосуванню приписи ст.83 КЗпП України і ст.24 Закону №504/96-ВР.

Відтак, у випадку звільнення поліцейських з органів Національної поліції України їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні, як основної, так і додаткової відпустки, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною, зокрема, у постановах від 19 січня 2021 у справі №160/10875/19 та від 31 березня 2021 у справі №320/3843/20.

Частиною 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Матеріалами справи підтверджується і відповідачем не спростовано те, що ОСОБА_1 станом на дату звільнення зі служби в поліції не використав 44 доби основної та додаткової оплачуваних відпусток за 2015 рік, за 2017 рік, та за 2019 рік.

Зважаючи на це, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач має право на отримання грошової компенсації за всі невикористані ним дні, як основних, так і додаткових відпусток.

Колегія суддів не приймає до уваги посилання апелянта на те, що в наказі про звільнення №482 о/с від 15.09.2020р. визначено, що ОСОБА_1 має право на отримання компенсації за 30 діб щорічної відпустки за період роботи з 2020 року, оскільки в зазначеному наказі йдеться про 30 діб невикористаної щорічної відпустки за період роботи з 01 січня 2020 року.

Необґрунтованими також колегія суддів вважає посилання апелянта на те, що ОСОБА_1 не оскаржив у встановленому законодавством порядку наказ про його звільнення в частині розрахунку кількості днів невикористаної відпустки. Колегія суддів враховує, що в наказі №482 о/с від 15.09.2020р. здійснено розрахунок днів невикористаної поліцейським відпустки за 2020 рік, тоді як позивач звернувся до суду за захистом свого порушеного права на отримання грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки за 2015, 2017 та за 2019 роки, про які в наказі про звільнення взагалі не йдеться.

Посилання апелянта на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 31.03.2020р. по справі №808/2122/18, колегія суддів не бере до уваги, оскільки, виходячи з процесуальних механізмів забезпечення єдності судової практики, що полягають у застосуванні спеціальної процедури відступу від висновків щодо застосування норм права, викладених у раніше постановлених рішеннях Верховного Суду, за наявності протилежних правових висновків суду касаційної інстанції слід виходити з того, що висновки, які містяться в останніх судових рішеннях Верховного Суду, мають перевагу.

Щодо доводів апелянта з приводу того, що індексація грошового забезпечення поліцейських правомірно проводиться з листопада 2017 року.

Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що скаржник не заперечує право поліцейського на індексацію грошового забезпечення, але вважає, що таке право виникло лише з листопада 2017 року у зв`язку з прийняттям Кабінетом Міністрів України постанови від 18 жовтня 2017 року за №782.

У відповідності до ч.5 ст. 94 Закону України «Про Національну поліцію» грошове забезпечення поліцейських індексується відповідно до закону.

Частиною першою статті 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» до об`єктів індексації грошових доходів населення віднесено оплату праці (грошове забезпечення).

У статті 6 вказано вище закону України визначено, що порядок проведення індексації грошових доходів населення визначається Кабінетом Міністрів України, у зв`язку з чим постановою від 17.07.2013 року №1078 затверджено Порядок проведення індексації грошових доходів населення.

Постановою Кабінету Міністрів України від 18.10.2017 року №782 внесено зміни до пункту 2 вказаного вище Порядку та доповнено абзац 5 після слова «військовослужбовці» словом «поліцейських».

Приймаючи до уваги зазначені норми матеріального права, колегія суддів відхиляє доводи скаржника про те, що індексація грошового забезпечення поліцейських проводиться після набрання чинності вказаною вище постановою, тобто з листопада 2017 року, оскільки у Законі України «Про індексацію грошових доходів населення» прямо вказано, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру: оплата праці (грошове забезпечення).

Оскільки позивач за період з листопада 2015 року по жовтень 2017 року (включно) отримав грошове забезпечення, то останнє підлягало індексації.

Натомість, доказів проведення індексації грошового забезпечення позивача за період з 07.11.2015 року по 01.11.2017 року (включно) відповідачем до матеріалів справи не подано.

Відтак, колегія суддів дійшла висновку, що бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати індексації грошового забезпечення позивачу за період з 07.11.2015 року по 01.11.2017 року (включно) є протиправною, а отже дійсно наявні підстави для зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити на користь позивача заборгованість з індексації грошового забезпечення за період з 07.11.2015 року по 01.11.2017 року (включно), про що вірно зазначено судом першої інстанції.

Щодо аргументів відповідача про пропуск позивачем строку звернення з позовом до суду, судова колегія зазначає.

За приписами частини другої статті 233 Кодексу Законів про працю України (надалі КЗпП, в редакції, яка діяла до 19.07.2022 року) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 233 КЗпП України, в редакції Закону України від 01.07.2022 року №2352-IX, який набрав чинності з 19.07.2022 року, працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116 КЗпП України).

Отже, до 19.07.2022 року КЗпП України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Аналогічний правовий висновок викладений у рішенні Верховного Суду від 06.04.2023 року у справі №260/3564/22 та від 19.01.2023 року у справі №460/17052/21.

Разом з тим, судова колегія наголошує, що відповідно до пункту 1 глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Постановою Кабінету Міністрів України від 23.12.2022 року №1423 «Про внесення змін до розпорядження Кабінету Міністрів України від 25.03.2020 року №338 і постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 року №1236» дію карантину через COVID-19 продовжено до 30.04.2023 року.

Отже, запровадження на території України карантину є безумовною підставою для продовження строків, визначених статтею 233 КЗпП України, на строк дії такого карантину.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що оскільки станом на час звернення позивача до суду діяв карантин, встановлений Кабінетом Міністрів України, тому наведені відповідачем підстави для залишення позовної заяви без розгляду у зв`язку з пропуском строку звернення до суду відсутні.

Таким чином, доводи апеляційної скарги ГУНП в Миколаївській області висновків суду не спростовують, а тому підстав для задоволення скарги відповідача та скасування рішення суду першої інстанції колегія суддів не вбачає.

Оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та постановлено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, відповідно до ст.316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

З огляду на залишення рішення суду першої інстанції без змін, відповідно до приписів статті 139 КАС України, підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Враховуючи, що дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, тому постанова суду апеляційної інстанції, відповідно до ч.5 ст.328 КАС України, в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 308, 311, п.1 ч.1 ст.315, ст.ст. 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Миколаївській області залишити без задоволення, а рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 13 червня 2023 р. у справі №400/3568/23 - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Суддя-доповідач А.В. Бойко
Судді О.А. Шевчук А.Г. Федусик