Справа № 280/487/23
Суддя: Шальєва В.А.
Дата ухвалення: 2023-09-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

26 вересня 2023 року м. Дніпросправа № 280/487/23

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача: Шальєвої В.А.

суддів: Сафронової С.В., Чередниченка В.Є.,

розглянувши в порядку письмового провадження в залі судового засідання Третього апеляційного адміністративного суду у м. Дніпрі апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 15 червня 2023 року (суддя Сацький Р.В., повне судове рішення складено 15 червня 2023 року) в справі № 280/487/23 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізької області про визнання дій та бездіяльності протиправними, визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до Запорізького окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізької області (далі ГУ ПФУ) про визнання протиправною та дискримінаційною бездіяльності щодо не поновлення пенсії, визнання протиправними та дискримінаційними, скасування рішення про відмову у поновленні пенсії, викладене в листі № 0800-0202-8/47308 від 17 листопада 2022 року, визнання протиправними та дискримінаційними дій стосовно відмови поновити виплату пенсії, зобов`язання поновити виплату пенсії з 01 січня 2018 року на вказаний нею банківський рахунок, з нарахуванням індексації та компенсації втрати частини доходів відповідно до норм Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", стягнення коштів в сумі 100 000 грн. на відшкодування моральної шкоди, заподіяної їй протиправними та дискримінаційними рішеннями, дією та бездіяльністю, в результаті яких відповідач відмовив у поновленні пенсії позивачу.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 15 червня 2023 року позов задоволено частково, визнано протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області щодо не поновлення пенсії ОСОБА_1 ; визнано протиправними та скасоване рішення про відмову у поновленні пенсії ОСОБА_1 , викладене в листі Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області № 0800-0202-8/47308 від 17 листопада 2022 року; визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області стосовно відмови поновити виплату пенсію ОСОБА_1 ; зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області поновити виплату пенсії ОСОБА_1 з 01 січня 2018 року на вказаний нею банківський рахунок, з нарахуванням індексації та компенсації втрати частини доходів, відповідно до норм Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування"; у задоволені інших позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач просить скасувати рішення з підстав неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

На думку апелянта, позивачем пропущено строк звернення до суду, встановлений частиною другою статті 122 КАС України.

Крім того, представнику позивача роз`яснено, що після надання документів, передбачених відповідним порядком, (заява встановленого зразка, паспорт громадянина України або інший документ, що засвідчує особу, місце її проживання (реєстрації) в межах України, оригіналів необхідних документів) можливо поновлення виплати пенсії.

Представником позивача при зверненні до органу Пенсійного фонду не надано паспорту громадянина України позивача, а надана копія паспорту громадянина України для виїзду за кордон, що не є належним документом, що посвідчує особу, не надано обов`язкового документу про місце проживання або реєстрації в межах України.

Тому вважає, що відсутні підстави для поновлення виплати пенсії позивача.

Відповідачем документи не розглядались, рішення про відмову у поновленні виплати пенсії не приймалось, а суд втрутився в компетенцію відповідача.

Оскільки пенсія позивачу не нараховувалася та виплачувалась, відсутні підстави для нарахування та виплати індексації.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача просить залишити рішення суду першої інстанції без змін, відмовивши у задоволенні апеляційної скарги.

Справа судом розглянута без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами на підставі п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України у зв`язку з подання апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд доходить до висновку, що апеляційна скарга має бути задоволена частково з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 09 листопада 2022 року позивач звернулася до ГУ ПФУ в Запорізькій області з особистою заявою про поновлення виплати її пенсії з 01 січня 2018 року, засвідченою нотаріально в Державі Ізраїль та легалізованою печаткою апостиль відповідно до Гаазької Конвенції.

ГУ ПФУ в Запорізькій області рішенням № 0800-0202-8/47308 від 17 листопада 2022 року відмовлено у поновленні виплати пенсії.

ОСОБА_1 , громадянка України, ІНФОРМАЦІЯ_1 , документована паспортом громадянина України для виїзду за кордон НОМЕР_1 , виданий органом 2301, 25/05/2017, ІПН НОМЕР_2 .

По досягненні пенсійного віку та наявності необхідного страхового стажу позивачу призначена пенсія за віком (відповідно до Списку № 1, 2), яка виплачувалась їй до виїзду за кордон, що підтверджено наступними документами: відповідним пенсійним посвідченням;- трудовою книжкою.

Перед виїздом за кордон позивач мешкала за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач 26 липня 2017 року виїхала з України до Ізраїлю на постійне місце проживання.

Починаючи з 01 січня 2018 року і станом на сьогоднішній день позивач призначеної по закону пенсії не отримує.

09 листопада 2022 року представники позивача, діючи на підставі нотаріальної довіреності, за допомогою ЕЦП підпису, надіслали безпосередньо до відповідача нотаріально посвідчену та апостильовану особисту заяву позивача про поновлення пенсії.

16 січня 2023 року додатково через веб-портал Пенсійного фонду України до відповідача надана заява позивача про поновлення пенсії з пакетом необхідних для такого поновлення документів.

У супровідних листах до ГУ ПФУ від 09 листопада 2022 року та 16 січня 2023 року позивач виклала прохання здійснити відповідні запити, якщо у управління є необхідність у отриманні додаткових документів.

Відповідач в рішенні про відмову у поновленні виплати пенсії відмовив у поновленні виплати пенсії позивачу, обґрунтовуючи свою відмову тим, що позивач не надала документу, який посвідчує її особу, та не звернулася особисто до відповідача.

Суд першої інстанції вважав, що право позивача на поновлення виплати пенсії з 01 січня 2018 року є безспірним, тому дійшов висновку, що відповідач як суб`єкт владних повноважень не надав суду доказів, які спростовували б доводи позивача, а відтак, не довів правомірності своїх дій, а тому заявлені позивачем вимоги є такими, що підлягають задоволенню.

Враховуючи неправомірність поведінки відповідача відповідно до ч. 2 ст. 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», суд першої інстанції дійшов до висновку, що поновлення та виплата пенсії позивачу повинна бути здійснена з 01 січня 2018 року з урахуванням індексації.

Разом з тим, суд першої інстанції вважав, що вимога про встановлення наявності моральної шкоди позивачем не доведена.

Здійснюючи апеляційний перегляд справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд визнає приведений висновок не в повній мірі обґрунтованим.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , яка є громадянкою України, у 2007 році призначена пенсія за віком, яка виплачувалась позивачу по 01 січня 2018 року.

ОСОБА_1 26 липня 2017 року виїхала на постійне місце проживання до держави Ізраїль, у зв`язку з чим виплата пенсія припинена.

Представником позивача, який діяв на підставі нотаріальної довіреності, за допомогою ЕЦП-підпису 09 листопада 2022 року надіслано безпосередньо до відповідача нотаріально посвідчену та апостильовану особисту заяву позивача про поновлення пенсії.

Додатково 16 січня 2023 року через веб-портал Пенсійного фонду України до відповідача подана заява позивача про поновлення пенсії з пакетом необхідних для такого поновлення документів.

Листом від 17 листопада 2022 року відповідачем повідомлено представника позивача, що заява про поновлення виплати пенсії може бути розглянута у разі надання заяви встановленого зразка, паспорту громадянина України або іншого документу, що засвідчує особу, місце її проживання (реєстрації) в межах України, оригіналів необхідних документів, визначених Порядком № 22-1 та постановою № 1279.

Спірним під час апеляційного перегляду справи є власне право позивача на поновлення виплати пенсії з 01 січня 2018 року, а також право на індексацію пенсії та компенсацію втрати частини доходів.

Вирішуючи спірні правовідносини, суд виходить з наступного.

Відповідно до положень статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом.

Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Згідно зі статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Тобто, право на отримання пенсії в Україні є конституційним правом громадянина України.

Частиною третьою статті 2 Протоколу № 4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини визначено, що кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.

Згідно з частиною другою статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Таким чином, кожен громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вибір свого місця проживання, зі збереженням усіх конституційних прав.

Отже, враховуючи викладене, позивач як громадянин України, незалежно від країни свого проживання, вправі користуватися всіма своїми конституційними правами, в тому числі, і правом на пенсійне забезпечення.

Як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07 лютого 2014 року, у цій справі право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. Дійсно, заявник, який був економічно активним в Україні з 1956 до 1996 року, мав право на отримання пенсії після закінчення трудової діяльності та, як це передбачалося національним законодавством на час події, він знову отримував би свою пенсію після повернення в Україну. Тому ЄСПЛ доходить висновку, що заявник перебував у відносно схожій ситуації із пенсіонерами, які проживали в Україні, щодо самого права на отримання пенсії (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов`язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов`язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й у рішенні у справі «Пічкур проти України», як джерело права відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-ІV від 09 липня 2003 року (далі Закон №1058-ІV) виплата пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ або за рішенням суду припиняється на весь час проживання за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно зі статтею 51 Закону №1058-ІV у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від`їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Рішенням Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону №1058-ІV щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним). Зазначені положення Закону № 1058-ІV втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Таким чином, проживаючи в Ізраїлі як громадянин України, позивач має такі ж самі конституційні права, як й інші громадяни України, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема права на отримання пенсії за ознакою місця проживання.

Оскільки виплата пенсії позивачу припинена саме з 01 січня 2018 року, то з цієї дати виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень Закону № 1058-ІV. Із цього часу орган Пенсійного фонду має відновити виплату пенсії позивачу як громадянці України, яка виїхала на постійне місце проживання за кордон.

Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 20 травня 2020 року в справі № 815/1226/18 висловлено правовий висновок, за яким особи, які виїхали на постійне місце проживання за кордон та яким у зв`язку з цим припинено виплату пенсії, мають право на поновлення виплати пенсії саме з дня ухвалення Рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року.

При цьому Велика Палата Верховного Суду в цій постанові вказала, що статті 99, 100 КАС України (у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року) не підлягають застосуванню до спорів, які виникли у зв`язку поновленням виплати раніше призначених (нарахованих) пенсій громадянам України, які проживають за її межами, на підставі Рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009. Зважаючи на те, що непроведення виплати пенсії таким особам відбулося з вини держави в особі її компетентних органів, поновлення виплати пенсії має проводитися без обмеження будь-яким строком.

Такий висновок Великої Палати Верховного Суду є застосовним при розгляді подібних справ і щодо статей 122, та 123 КАС України (у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року), які за змістом є аналогічними статтям 99, 100 КАС України (у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року).

Враховуючи приведені правові висновки Великої Палати Верховного Суду, суд погоджує висновок суду першої інстанції, що оскільки позивач у 2017 році виїхала на постійне місце проживання до Держави Ізраїль, а виплата пенсії їй припинена в період проживання за кордоном, то, враховуючи той факт, що на даний час позивач не втратила громадянство України, вона має право на поновлення виплати пенсії з 01 січня 2018 року.

Отже, суд визнає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про протиправність дій відповідача щодо не поновлення виплати позивачу пенсії за віком та, відповідно, зобов`язання відповідача поновити виплату позивачу пенсію з 01 січня 2018 року.

Також суд визнає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про проведення поновлення виплати пенсії з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом України від 19 жовтня 2000 року №2050-ІІІ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» (далі - Закон №2050-III) та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року. №159 (далі - Порядок №159).

Відповідно до статей 1, 2 Закону №2050-III підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Така компенсація провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата (грошове забезпечення) та інші. Аналогічні положення закріплені також і в пунктах 2, 3 Порядку №159.

Згідно зі статтею 3 Закону №2050-III сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

За приписами статті 4 Закону №2050-III виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

Як встановлено статтею 46 Закону № 1058-IV, нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. У цьому разі частина суми неотриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії.

Нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Компенсація втрати частини пенсії у зв`язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із законом.

Тобто, кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації громадянину частини доходу, в тому числі пенсії, у зв`язку з порушенням строків її виплати, мають компенсаторний характер.

При цьому, дія зазначених нормативних актів поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), та стосується усіх доходів, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру (зокрема, пенсії).

Компенсація за порушення строків виплати такого доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування, тобто, чи самим підприємством, установою чи організацією добровільно або на виконання судового рішення.

Основною умовою, передбаченою статтею 46 Закону № 1058-IV, статтею 2 Закону №2050-ІІІ для виплати громадянину компенсації, є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів, у тому числі пенсії. Компенсація за порушення строків виплати такого доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією, в цьому випадку - органом пенсійного фонду, добровільно чи на виконання судового рішення.

Зважаючи на те, що не проведення виплати пенсії позивачу відбулося з вини держави в особі відповідача, на якого покладено обов`язок призначати і виплачувати пенсію, є правильним висновок суду першої інстанції, що при поновленні виплати пенсії відповідач повинен нарахувати компенсацію втрати частини доходів відповідно до частини другої статті 46 Закону № 1058-IV.

Разом з тим, суд визнає помилковим висновок суду першої інстанції про необхідність поновлення виплати пенсії позивача із проведенням індексації та вказує на передчасність позовних вимог в частині проведення індексації пенсії.

Статтею 18 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» від 05 жовтня 2000 року № 2017-III передбачено, що індексацію доходів населення, яка встановлюється задля підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін, віднесено до державних соціальних гарантій, що, згідно зі статтею 19 цього Закону, є обов`язковими для всіх підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» від 3 липня 1991 року №1282-XII (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) (далі Закон № 1282-XII) індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг;

Згідно зі статтею 2 Закону № 1282-XII індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру: пенсії; стипендії; оплата праці (грошове забезпечення); суми виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування; суми відшкодування шкоди, заподіяної працівникові каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також суми, що виплачуються особам, які мають право на відшкодування шкоди в разі втрати годувальника.

Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.

За змістом статті 4 Закону № 1282-XII в чинній редакції індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка.

Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону.

Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений у частині першій цієї статті.

Підвищення грошових доходів населення у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому опубліковано індекс споживчих цін.

Таким чином, індексація грошового забезпечення є однією з основних державних гарантій; проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язковою для всіх юридичних осіб роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи.

Тобто, сума індексація повинна бути нарахована відповідачем при нарахуванні пенсії.

Відповідно, зважаючи на те, що пенсія позивачу на час постановлення судом першої інстанції не нараховувалась та не виплачувалась, позовні вимоги про зобов`язання нарахувати та виплатити індексацію спрямовані на майбутнє, відповідно, є передчасними.

Посилання апелянта на пропуск позивачем строку звернення до суду та відсутність підстав для нарахування компенсації втрати частини доходів суд вважає спростованими приведеними вище висновками суду, які засновані на правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній в постанові в справі № 815/1226/18.

Доводи апелянта про ненадання позивачем необхідних документів для поновлення пенсії, не прийняття відповідачем власне рішення про відмову у поновленні пенсії, як й доводи про те, що суд першої інстанції втрутився у дискрецію суб`єкта владних повноважень, зобов`язавши поновити пенсію, суд відхиляє, позаяк саме відповідачем в межах спірних правовідносин порушено принцип належного урядування, адже за наявності усіх необхідних документів та права позивача як громадянки України на пенсійне забезпечення, відповідачем не прийнято відповідного рішення.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди не оскаржене, тому судом в цій частині рішення суду першої інстанції не переглядається.

Підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права або порушено норми процесуального права, що є підставою для зміни судового рішення.

Оскільки предметом позову в цій справі є дії (рішення) суб`єкта владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, тобто ця справа є справою незначної складності у розумінні п. 3 ч. 6 ст. 12 КАС України в редакції, судове рішення суду апеляційної інстанції згідно з п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених цим пунктом.

Керуючись ст. ст. 6, 7, 8, 9, 242, 243, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 15 червня 2023 року в справі № 280/487/23 задовольнити частково.

Змінити резолютивну частину рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 15 червня 2023 року в справі № 280/487/23 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізької області про визнання дій та бездіяльності протиправними, визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення моральної шкоди.

Виключити з абзацу п`ятого резолютивної частини рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 15 червня 2023 року в справі № 280/487/23 словосполучення «індексації та».

В іншій частині рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 15 червня 2023 року в справі № 280/487/23 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її ухвалення 26 вересня 2023 року та відповідно п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених цим пунктом.

Повне судове рішення складено 26 вересня 2023 року.

Суддя-доповідач В.А. Шальєва

суддя С.В. Сафронова

суддя В.Є. Чередниченко