Справа № 520/28691/21
Суддя: П’янова Я.В.
Дата ухвалення: 2023-09-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 вересня 2023 р.Справа № 520/28691/21
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: П`янової Я.В.,

Суддів: Присяжнюк О.В. , Спаскіна О.А. ,

за участю секретаря судового засідання Труфанової К.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 09.01.2023, головуючий суддя І інстанції: Сліденко А.В., м. Харків, повний текст складено 09.01.23 року по справі № 520/28691/21

за позовом ОСОБА_1

до Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України

про визнання неправомірною постанови, спонукання до усунення порушення,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі також позивач) звернулася до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (далі також - відповідач), в якому просила:

1) визнати неправомірною постанову заступника начальника Шевченківського ВДВС м. Харкова Східного МРУ Міністерства юстиції (м. Харків) від 04.10.2017 у ВП № 39531555 про стягнення 66 318,41 грн виконавчого збору;

2) зобов`язати начальника Шевченківського ВДВС м. Харкова Східного МРУ Міністерства юстиції (м. Харків) усунути порушення (поновити порушене право ОСОБА_1 ).

Харківський окружний адміністративний суд, вийшовши за межі позову, рішенням від 9 січня 2023 року позов залишив без задоволення.

Визнав поважними причини пропуску ОСОБА_1 строку на звернення до суду із вимогою про визнання протиправною та скасування постанови заступника начальника Шевченківського відділу державної виконавчої служби міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області від 04.10.2017 у ВП № 39531555 про стягнення 66 318,41 грн виконавчого збору.

Поновив ОСОБА_1 строк на звернення до суду із вимогою про визнання протиправною та скасування постанови заступника начальника Шевченківського відділу державної виконавчої служби міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області від 04.10.2017 у ВП №39531555 про стягнення 66 318,41 грн виконавчого збору.

Визнав протиправною та скасував постанову заступника начальника Шевченківського відділу державної виконавчої служби міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області від 04.10.2017 у ВП № 39531555 про скасування процесуального документа, а саме - постанови від 15.10.2013 про повернення виконавчого документу стягувачу у ВП № 39531555.

Визнав протиправною та скасував постанову заступника начальника Шевченківського відділу державної виконавчої служби міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області від 04.10.2017 у ВП № 39531555 про стягнення 66 318,41 грн виконавчого збору.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції в частині першого речення резолютивної частини рішення, позивач оскаржив його в апеляційному порядку та за результатами апеляційного розгляду просить змінити першу частину рішення Харківського окружного адміністративного суду від 09.01.2023 у справі № 520/28691/21 (перше речення), а саме речення «Позов залишити без задоволення» змінити на речення «Позов задовольнити».

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач зазначає, що рішення Харківського окружного адміністративного суду від 09.01.2023 у справі № 520/28691/21 (перше речення) щодо залишення позову ОСОБА_1 без задоволення не відповідає вимогам ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки позовні вимоги, заявлені в позовній заяві, задоволено судом першої інстанції в наступних реченнях резолютивної частини рішення, а тому не було підстав для залишення позову без задоволення і виходу за межі позову.

25.09.2023 відповідач подав до суду через систему "Електронний суд" відзив на апеляційну скаргу, який колегією суддів не приймається до уваги, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 304 Кодексу адміністративного судочинства України учасники справи мають право подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, встановленого судом апеляційної інстанції в ухвалі про відкриття апеляційного провадження.

Так, ухвалою суду від 13.09.2023 про відкриття апеляційного провадження встановлено учасникам справи строк для подання відзиву на апеляційну скаргу разом з доказами надсилання (надання) копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи протягом 2 днів від дати отримання копії ухвали.

Відповідно до абзацу другого та пункту 2 частини шостої статті 251 КАС України днем вручення судового рішення є день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення на офіційну електронну адресу особи.

Згідно з довідками про доставку електронних листів апеляційна скарга доставлена до електронного кабінету відповідача ще 31.01.2023, а копія ухвали про відкриття апеляційного провадження, як і ухвала про призначення справи до розгляду та судова повістка, доставлені до електронного кабінету Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України 15.09.2023, а тому відповідач мав достатньо часу підготувати і подати відзив з доказами надсилання (надання) копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи у строк, установлений судом, а саме - протягом 2 днів від дати отримання копії ухвали.

25.09.2023 представник позивача подав до суду клопотання про відкладення розгляду справи, у зв`язку з необхідністю ознайомитися з відзивом відповідача та іншими матеріалами справи.

В свою чергу, суд зауважує, що згідно з відстеженням поштових пересилань за штрихкодовим індентифікатором ПАТ "Укрпошта" № 271 представник позивача - Коренцов О. І. отримав копію ухвали про відкриття апеляційного провадження та судову повістку 22.09.2023, а тому мав змогу прибути у судове засідання при тому, що вказане клопотання подане ним до суду нарочно 25.09.2023. Про нову адресу місця перебування ОСОБА_1 у м. Лохвиця ані вона сама, ані її представник не повідомляли суд.

З огляду на можливість розгляду справи за наявними у справі матеріалами та скорочені строки розгляду справ цієї категорії, визначені ч. 7 ст. 287 КАС України, колегія суддів дійшла висновку, що у задоволенні клопотання представника позивача про відкладення розгляду справи слід відмовити, що жодним чином не позбавляє його права ознайомитися з відзивом відповідача, який колегією суддів не прийнятий до уваги, та іншими матеріалами справи.

Апеляційна скарга розглядається у судовому засіданні відповідно до приписів ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі також КАС України).

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що 27.08.2013 відносно позивача заступником начальника Дзержинського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 39531555 з приводу примусового виконання виконавчого напису приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І. М. від 12.07.2013 за № 4650 стосовно стягнення на користь ТОВ «Опт «Факторинг Україна» 663 184,10 грн за рахунок квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Доказів направлення цієї постанови на адресу боржника з повідомленням про вручення поштового відправлення відповідачем до суду не подано.

15.10.2013 відносно заявника заступником начальника Дзержинського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачеві на підставі п. 9 ч. 1 ст. 47 та ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження».

04.10.2017 відносно позивача начальником Шевченківського відділу державної виконавчої служби міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області винесено постанову про скасування процесуального документа постанови про повернення виконавчого документа стягувачу від 15.10.2013 у ВП № 39531555.

04.10.2017 відносно позивача заступником начальника Шевченківського відділу державної виконавчої служби міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області винесено постанову про скасування процесуального документу, а саме, постанови від 15.10.2013 про повернення виконавчого документу стягувачу у ВП № 39531555.

04.10.2017 відносно позивача заступником начальника Шевченківського відділу державної виконавчої служби міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області винесено постанову про стягнення 66 318,41 грн виконавчого збору.

04.10.2017 відносно заявника заступником начальника Шевченківського відділу державної виконавчої служби міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області винесено постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39 та ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження».

Доказів прийняття суб`єктом владних повноважень рішення у формі постанови заступника начальника Шевченківського ВДВС м. Харкова Східного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) від 04.10.2017 у ВП № 39531555 про стягнення 66 318,41 грн виконавчого збору у ході розгляду справи не виявлено.

Проте, стверджуючи про невідповідність закону саме цієї постанови, позивач ініціював спір у цій справі.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог та з метою ефективного захисту прав позивача визнав протиправною та скасував постанову заступника начальника Шевченківського відділу державної виконавчої служби міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області від 04.10.2017 у ВП № 39531555 про скасування процесуального документа, а саме: постанови від 15.10.2013 про повернення виконавчого документу стягувачу у ВП № 39531555, а також визнав протиправною та скасував постанову заступника начальника Шевченківського відділу державної виконавчої служби міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області від 04.10.2017 у ВП № 39531555 про стягнення 66 318,41 грн виконавчого збору.

При цьому, у першому абзаці резолютивної частини рішення суд першої інстанції зазначив про залишення позову без задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Виходячи з положень вказаної норми законодавства, колегія суддів переглядає рішення суду першої інстанції в частині висновку суду про залишення позову без задоволення, викладеному у першому абзаці резолютивної частини оскаржуваного рішення.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, колегія суддів виходить з такого.

Виконавче провадження у спірних правовідносинах відкрито 27.08.2013.

Станом на вказану календарну дату діяли положення Закону України "Про виконавче провадження" від 21.04.1999 за № 606-ХIV (далі за текстом - Закон України від 21.04.1999 за № 606-ХIV), згідно з ч. 1 ст. 28 якого виконавчий збір стягувався у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, установлений ч. 2 ст. 25 цього ж закону для самостійного його виконання.

Отже обов`язковою кваліфікуючою умовою для винесення рішення про стягнення виконавчого збору законодавцем була визначена обставина отримання боржником виконавчого документа і незабезпечення його виконання без поважних причин у визначений державним виконавцем строк.

При цьому за правилами ч. 1 ст. 31 Закону України від 21.04.1999 за № 606-ХIV обставина одержання боржником постанови державного виконавця про відкриття виконавчого провадження могла підтверджуватись виключно повідомленням про вручення.

Проте матеріали справи не містять доказів існування саме такого документа.

Окремо суд першої інстанції зауважив, що ч. 7 ст. 28 Закону України від 21.04.1999 за № 606-ХIV містила спеціальне правило, у силу якого виконавчий збір підлягав стягненню у разі закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених ст. 49 цього ж закону.

Суд першої інстанції також зазначив, що слід розмежовувати процедуру закінчення виконавчого провадження у порядку ст. 49 Закону України від 21.04.1999 за № 606-ХIV від процедури повернення виконавчого документу стягувачу у порядку ст. 47 Закону України від 21.04.1999 за № 606-ХIV, адже ці процедури є абсолютно різними як за підставами, так і за наслідками.

05.10.2016 набрав чинності Закон України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016, № 1404-VIII (далі за текстом - Закон України від 02.06.2016р. № 1404-VIII, Закон № 1404-VIII), п. 7 розділу ХІІІ якого було визначено, що виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.

За визначенням ч. 1 ст. 27 Закону України від 02.06.2016, № 1404-VIII виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

У положеннях Закону України від 02.06.2016 р., № 1404-VIII збереглося відмежування процедури закінчення виконавчого провадження у порядку ст. 39 Закону України від 02.06.2016р., № 1404-VIII від процедури повернення виконавчого документу стягувачу у порядку ст. 37 Закону України від 02.06.2016р. за № 1404-VIII.

Таким чином суд першої інстанції дійшов висновку, що у даному конкретному випадку має місце ситуація, коли згідно з діючим законом залишились існувати дві окремі процедури припинення виконавчого провадження, а саме: тимчасового припинення за ст. 37 Закону України від 02.06.2016 за № 1404-VIII (повернення виконавчого документа) та остаточного припинення за ст. 39 Закону України від 02.06.2016р., № 1404-VIII (закінчення виконавчого провадження), проте чітко визначене законом правило неможливості стягнення виконавчого збору поза межами процедури закінчення виконавчого провадження втратило чинність.

Поза увагою суду не залишилися і подальші зміни норм ст. 27 Закону України від 02.06.2016 за № 1404-VIII, позаяк відповідно до ч.ч. 1 і 2 ст. 27 названого закону (у редакції від 28.08.2018), виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України. Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.

За приписами пунктів 1- 6 ч. 5 ст. 27 Закону України № 1404-VIII виконавчий збір не стягується: - за виконавчими документами про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів, накладення арешту на майно для забезпечення позовних вимог, за виконавчими документами, що підлягають негайному виконанню; - у разі виконання рішень Європейського суду з прав людини; - якщо виконання рішення здійснюється за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду в порядку, встановленому Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень»; - за виконавчими документами про стягнення виконавчого збору, стягнення витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених виконавцем відповідно до вимог цього Закону; - у разі виконання рішення приватним виконавцем; - за виконавчими документами про стягнення заборгованості, що підлягає врегулюванню відповідно до Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", а також згідно з постановами державних виконавців, винесеними до набрання чинності цим Законом.

Частиною дев`ятою цієї ж статті 27 обумовлено, що виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону України № 1404-VIII виконавчий документ повертається стягувачу, якщо стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа.

За правилами ч. 5 ст. 37 Закону України № 1404-VIII повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, установлених статтею 12 цього Закону.

Частиною 3 ст. 40 Закону України № 1404-VІІІ визначено, що у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Згідно з ч. 4 ст. 42 Закону № 1404-VІІІ на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження (до яких частина перша статті 42 Закону відносить також виконавчий збір) виконавцем виноситься постанова про їх стягнення.

Отже суд першої інстанції зазначив, що відповідно до ст. 27 Закону України № 1404-VІІІ у редакції до 28.08.2018р. підставою (умовою) для стягнення виконавчого збору у межах виконавчого провадження про стягнення з боржника коштів було визначено - здійснення державним виконавцем дій з фактичного виконання рішення органами державної виконавчої служби, а розмір виконавчого збору підлягав обчисленню як 10 відсотків від фактично стягнутої суми.

Проте Законом України від 03.07.2018 за № 2475-VIII (набрав чинності - 28.08.2018) були внесені зміни до ст. 27 Закону України № 1404-VІІІ, унаслідок яких база обчислення розміру виконавчого збору була визначена законодавцем як - 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Тобто з урахуванням редакцій Закону № 1404-VIII, які були чинними у період існування заборгованості позивача, база обрахунку виконавчого збору змінювалась, а саме: в період до 28.08.2018 року - розмір виконавчого збору становив 10 відсотків фактично стягнутої суми, а у період після 28.08.2018 року - 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню.

Відтак суд першої інстанції дійшов до переконання про те, що положення ст. 27 Закону України № 1404-VІІІ у редакції до 28.08.2018 містили менший обсяг відповідальності боржника у виконавчому провадженні порівняно із нормами ст. 27 Закону № 1404-VІІІ у редакції Закону України від 03.07.2018 за № 2475-VIII, оскільки передбачали обчислення виконавчого збору як 10 % від фактично стягнутої суми, а не 10 % суми, що підлягає примусовому стягненню.

Окремо суд зауважив на те, що управлінське волевиявлення про повернення виконавчого документу стягувачеві первісно прийнято органом публічної адміністрації - 15.10.2013, але потім скасовано як постановою начальника Шевченківського відділу державної виконавчої служби міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області від 04.10.2017 про скасування процесуального документа - постанови про повернення виконавчого документа стягувачу від 15.10.2013 у ВП № 39531555, так і постановою заступника начальника Шевченківського відділу державної виконавчої служби міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області від 04.10.2017 про скасування процесуального документа - постанови про повернення виконавчого документа стягувачу від 15.10.2013 у ВП № 39531555.

Таким чином суд першої інстанції дійшов висновку, що органом публічної адміністрації 04.10.2017 поза межами, запроваджених ст. 12 Закону України № 1404-VІІІ строків пред`явлення виконавчого документу до виконання та поза межами, запровадженої ст. 74 Закону України № 1404-VІІІ процедури перевірки керівником органу державної виконавчої служби матеріалів виконавчого провадження виключно за ініціативою сторін виконавчого провадження скасовано постанову про повернення виконавчого документа стягувачу від 15.10.2013 у ВП № 39531555.

Між тим, суд зауважив, що з положень ст. 74 Закону України № 1404-VІІІ чітко та безумовно слідує, що поза розумним сумнівом керівник органу державної виконавчої служби має повноваження на здійснення контролю за державним виконавцем виключно за скаргою зацікавленої особи, поданої у межах конкретного виконавчого провадження, а з власної ініціативи керівника органу державної виконавчої служби можуть бути виправлені виключно граматичні чи арифметичні помилки.

Отже суть контролю керівника органу державної виконавчої служби за професійною діяльністю державного виконавця полягає виключно у розгляді та вирішенні скарг, поданих на управлінські волевиявлення та діяння державного виконавця і виправлення граматичних чи арифметичних помилок документів виконавчого провадження.

Вчинення ж керівником органу державної виконавчої служби будь-яких інших управлінських дій поза межами процедури розв`язання скарг учасників виконавчого провадження об`єктивно призводить до порушення балансу інтересів стягувача та боржника.

Суд першої інстанції дійшов до переконання про те, що саме такий стан організації виконання управлінської функції контролю не відповідає приписам ч. 2 ст. 19 Конституції України, ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» та ч. 2 ст. 2 КАС України, адже безпідставно створює невідворотні наслідки у вигляді дискримінації однієї із сторін виконавчого провадження, надаючи необумовлені жодним розумним чинником переваги тій стороні виконавчого провадження, в інтересах якої вчинено владне волевиявлення.

З огляду на критерії законності управлінського волевиявлення (як у формі рішення, так і у формі діяння) владного суб`єкта, викладені законодавцем у приписах ч. 2 ст. 2 КАС України, та обов`язок доведення факту дотримання цих критеріїв суб`єктом владних повноважень, визначений ч. 2 ст. 77 КАС України, обираючи належний і ефективний спосіб захисту прав позивача, суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог та визнав протиправною та скасував постанову заступника начальника Шевченківського відділу державної виконавчої служби міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області від 04.10.2017 у ВП № 39531555 про скасування процесуального документа, а саме: постанови від 15.10.2013 про повернення виконавчого документу стягувачу у ВП №39531555, а також визнав протиправною та скасував постанову заступника начальника Шевченківського відділу державної виконавчої служби міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області від 04.10.2017 у ВП № 39531555 про стягнення 66 318,41 грн виконавчого збору.

В цій частині рішення суду першої інстанції ані позивачем, ані відповідачем не оскаржується.

Доводів щодо незгоди з висновками суду першої інстанції в цій частині в апеляційній скарзі позивачем не наведено.

Отже в цій частині правильність висновків суду першої інстанції не може бути перевірена судом апеляційної інстанції, зважаючи на вимоги частини другої ст. 308 КАС України щодо можливого виходу за межі вимог та доводів апеляційної скарги.

Разом з тим за приписами ч. 1 ст. 244 КАС України під час ухвалення рішення суд вирішує:

1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

3) яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин;

4) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;

5) як розподілити між сторонами судові витрати;

6) чи є підстави допустити негайне виконання рішення;

7) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 245 КАС України при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково.

У разі задоволення позову суд може прийняти рішення про: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії (п. 1-4 ч. 2 ст. 245 КАС України).

Згідно з частинами 1-5 ст. 246 КАС України рішення суду складається з вступної, описової, мотивувальної і резолютивної частин. У вступній частині рішення зазначаються:

1) дата і місце його ухвалення;

2) найменування суду;

3) прізвище та ініціали судді або склад колегії суддів;

4) прізвище та ініціали секретаря судового засідання;

5) номер справи;

6) ім`я (найменування) сторін та інших учасників справи;

7) вимоги позивача;

8) прізвища та ініціали представників учасників справи та прокурора.

В описовій частині рішення зазначаються:

1) стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача;

2) заяви, клопотання учасників справи;

3) інші процесуальні дії у справі (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо).

У мотивувальній частині рішення зазначаються:

1) обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини;

2) докази, відхилені судом, та мотиви їх відхилення;

3) мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову;

4) чи були і ким порушені, не визнані або оспорені права чи інтереси, за захистом яких мало місце звернення до суду, та мотиви такого висновку;

5) норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування;

6) норми права, на які посилалися сторони, які суд не застосував, та мотиви їх незастосування;

7) мотиви, з яких у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень суд, відмовляючи у позові, дійшов висновку, що оскаржуване рішення, дія чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень визнано судом таким, що вчинено відповідно до вимог частини другої статті 2 цього Кодексу.

У резолютивній частині рішення зазначаються:

1) висновок суду про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково щодо кожної із заявлених вимог;

2) розподіл судових витрат;

3) строк і порядок набрання рішенням суду законної сили та його оскарження;

4) повне найменування (для юридичних осіб) або прізвище, ім`я та по батькові (для фізичних осіб) сторін та інших учасників справи, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України, реєстраційний номер облікової картки платника податків сторін (для фізичних осіб), за його наявності, або номер і серія паспорта для фізичних осіб - громадян України.

Як убачається зі змісту оскаржуваного судового рішення, суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, вийшов за межі позовних вимог та з метою ефективного захисту прав позивача визнав протиправною та скасував постанову заступника начальника Шевченківського відділу державної виконавчої служби міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області від 04.10.2017 у ВП № 39531555 про скасування процесуального документа, а саме: постанови від 15.10.2013 про повернення виконавчого документу стягувачу у ВП № 39531555, а також визнав протиправною та скасував постанову заступника начальника Шевченківського відділу державної виконавчої служби міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області від 04.10.2017 у ВП № 39531555 про стягнення 66 318,41 грн виконавчого збору.

Тобто фактично задовольнив позовні вимоги ОСОБА_1 .

При цьому у першому абзаці резолютивної частини рішення суд першої інстанції зазначив про залишення позову без задоволення.

Проте висновок суду першої інстанції у першому абзаці резолютивної частини рішення про залишення позову без задоволення не узгоджується з висновками суду, викладеними у мотивувальній та іншій частині резолютивної частини оскаржуваного рішення та, очевидно, є помилковим.

Суд першої інстанції помилково зазначив у резолютивній частині оскаржуваного рішення про залишення позовних вимог без задоволення.

Доводи апеляційної скарги приймаються колегією суддів в якості належних.

Згідно із приписами пункту другого частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Відповідно до статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З огляду на викладене, ураховуючи частину четверту статті 317 КАС України, зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Питання розподілу судових витрат відповідно до статті 139 КАС України судом апеляційної інстанції не вирішується.

Керуючись ст. 139, 242, 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Змінити абзац 1 резолютивної частини рішення Харківського окружного адміністративного суду від 09.01.2023 по справі № 520/28691/21, виклавши його в такій редакції: «Позов задовольнити».

В іншій частині рішення Харківського окружного адміністративного суду від 09.01.2023 у справі № 520/28691/21 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Я.В. П`янова
Судді О.В. Присяжнюк О.А. Спаскін