Справа № 120/3745/23
Суддя: Заброцька Людмила Олександрівна
Дата ухвалення: 2023-09-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

25 вересня 2023 р. Справа № 120/3745/23

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Заброцької Людмили Олександрівни, розглянувши у письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач) з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (далі - відповідач, в/ч НОМЕР_1 ) про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 11.08.2022 року № 138о/с позивач був звільнений у відставку відповідно до п. "б" п. 3 ч. 5 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", а 16.08.2022 виключений зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 на підставі наказу №181 від 16.08.2022

Позивач зазначає, що відповідно до вимог чинного законодавства на день звільнення з військової служби з ним мав бути проведений розрахунок за усіма видами забезпечення. Разом з тим, повного розрахунку не відбулося, а саме відповідач не виплатив йому грошову компенсацію за неотримане речове майно.

Виплату в повному обсязі військовою частиною НОМЕР_2 здійснено лише 03.12.2022. Оскільки остаточний розрахунок з позивачем у зв`язку із звільненням з військової служби відповідач провів тільки 03.12.2022, позивач звернуся до суду з даним позовом, в якому просить зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити йому середній заробіток за весь період затримки у проведенні остаточного розрахунку при звільненні, а саме з 16.08.2022 по 03.12.2022.

Ухвалою суду від 12.04.2023 відкрито провадження у справі розгляд справи вирішено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними в справі матеріалами. Також встановлено сторонам строк для подання заяв по суті спору та витребувано у відповідача додаткові докази.

Відповідачем подано відзив на позовну заяву, у якому представник заперечує проти задоволення адміністративного позову. Зокрема відповідач вказує, що особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового вкладу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини. Згідно з наказом командувача Національної гвардії України від 11.08.2022 №138 з позивачем припинено контракт про проходження військової служби й останнього 16.08.2022 виключено зі списків особового складу військової частини без виплати грошової компенсації за неотримане речове майно. Дані дії були вчинені у зв`язку наданням позивачем відповідної згоди на виключення зі списків особового складу військової частини без здійснення повного розрахунку. Відповідач зазначає, що надання військовослужбовцем згоди на виключення його зі списків особового складу військової частини без здійснення повного розрахунку звільняє останню від застосування негативних наслідків, передбачених ст. 117 КЗпП України. Представник відповідача зазначає, що правомірність позиції відповідача в спірних правовідносинах відповідає правовим висновкам, викладеним в постанові Верховного Суду від 30 листопада 2020 року в справі №480/3105/19, згідно з якими застосування передбаченої статтею 117 КЗпП України відповідальності здійснюється у разі невиплати компенсації вартості за неотримане речове майно на день виключення особи зі списків особового складу військової частини. А виключенням з цього правила є надання військовослужбовцем на те відповідної згоди, передбаченої пунктом 242 положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України.

Позивач скористався правом подання відповіді на відзив, відповідно до якої зазначає, що згоду на виключення його списків військової частини він вимушений був підписати, тому що звільнявся з військової служби за станом здоров`я і йому необхідно було, щоб його виключили зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України для продовження лікування та відновлення стану здоров`я, яке він втратив при проходженні військової служби. Також позивач зауважує, що форма цієї згоди не визначена жодним правовим документом та суперечить нормам Конституції України. В той же час, позивач посилається на п. 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 року № 1153/2008, відповідно до якого особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням.

Позивач вважає, що його права порушені, оскільки рапорт про виплату грошової компенсації вартості за неотримане речове майно поданий ним в той час, коли він ще не був звільнений з військової служби в Національній гвардії України. При цьому вказує, що в наказі №181 від 16.08.2022 року про виключення його зі списків особового складу військової частини не зазначено нічого щодо виплати йому грошової компенсації вартості за неотримане речове майно .03 грудня 2022 року відповідач перерахував грошову компенсацію за неотримане речове майно в сумі 24384,10 грн. на банківську картку позивача, не повідомляючи останнього. Таким чином, остаточний фактичний розрахунок з позивачем проведено 03.12.2022 року і у позивача виникло право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 16 серпня 2022 року по 03 грудня 2022 року.

Позивач зауважує, що до теперішнього часу відповідач не провів виплату йому середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 16 серпня 2022 року по 03 грудня 2022 року (за весь час затримки по день фактичного розрахунку), що стало підставою звернення до суду. Крім того, в обгрунтування позиції щодо наявності в нього права на отримання середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні позивач покликається на висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 30 листопада 2020 року в справі №480/3105/19.

Заперечення на відповідь на відзив відповідачем не подавались.

Суд, з`ясувавши доводи сторін, викладені в поданих заявах по суті справи, вивчивши матеріали справи та оцінивши наявні у ній докази в їх сукупності, встановив, що наказом командувача Національної гвардії України від 11.08.2022 року № 138о/с припинено (розірвано ) контракт та звільнено з військової служби у відставку за пп. «б» п. 3 ч. 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» ( за станом здоров"я ) полковника ОСОБА_1 .

16.08.2022 позивачем відповідно до абзацу третього п. 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 року № 1153/2008, надано згоду на виключення зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на підставі наказу Командувача НГУ від 11.08.2022 року № 138о/с. У вказаній згоді зазначено, що ОСОБА_1 не заперечує щодо здійснення військовою частиною НОМЕР_1 Національної гвардії України виплати грошових коштів, належних йому у зв"язку з проходженням військової служби, після виключення його зі списків особового складу військової частини.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України від 16.08.2022 року №181 позивача виключено 16.08.2022 зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення.

Станом на день звільнення з військової служби з позивачем не було проведено розрахунку за усіма видами забезпечення, а саме не виплачено грошову компенсацію за неотримане речове майно.

03 грудня 2022 року на картковий рахунок позивача надійшли кошти в сумі 24384,10 грн, перераховані відповідачем згідно з рахунком №586 від 30.11.2022, як грошова компенсація за неотримане речове майно. Наведені обставини підтверджені платіжними документами та сторонами не оспорюються.

Зважаючи на те, що при звільненні позивачу не було виплачено грошову компенсацію за неотримане речове майно, а така була виплачена лише 03.12.2022, відтак остаточний розрахунок з позивачем при звільненні не було проведено, позивач вважає, що має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 16 серпня 2022 року по 03 грудня 2022 року.

Проте, оскільки відповідач не виплачує позивачу такий середній заробіток, позивач вважаючи бездіяльність відповідача протиправною звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд керується такими мотивами.

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Особливим способом реалізації права на працю є проходження військової служби за контрактом.

Однією з встановлених державою гарантій права на своєчасне одержання винагороди за працю є передбачений Кодексом законів про працю України обов`язок роботодавця виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20 грудня 1991 року № 2011-XII (далі Закон № 2011-XII).

Однак, Законом № 2011-XII правові відносини щодо виплати середнього заробітку (грошового забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні не врегульовані, внаслідок чого до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми ст.ст. 116-117 Кодексу законів про працю України.

Наведене відповідає правовій позиції щодо застосування норм КЗпП України при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців з військової служби, наведеній у постановах Верховного Суду від 31.05.2018 у справі № 823/1023/16, від 30.01.2019 у справі № 807/3664/14, від 26.06.2019 у справі № 826/15235/16 та від 30.04.2020 у справі № 140/2006/19.

Відтак, норми трудового законодавства підлягають застосуванню у спірних правовідносинах.

Статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність, а саме обов`язок колишнього роботодавця виплатити середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Метою встановлення передбаченої статтею 117 КЗпП України відповідальності роботодавця є захист майнових прав працівника (службовця) у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права на своєчасне одержання заробітної плати (грошового забезпечення) за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку, законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.

У цій справі судом встановлено, що при звільнені відповідачем проведено з позивачем остаточний розрахунок у загальній сумі 173459,88 грн., що складається з таких виплат: грошове забезпечення, одноразова грошова допомога при звільненні, індексація грошового забезпечення, додаткова винагорода, грошова компенсація за невикористані дні щорічної основної відпустки.

В той же час, грошова компенсація за неотримане речове майно не виплачена позивачу при звільненні, в зв"язку з відсутністю відповідного фінансування військової частини. Перерахування відповідачем коштів як грошової компенсації за неотримане речове майно на картковий рахунок позивача здійснено 03.12.2022 в сумі 24384,10 грн, згідно з рахунком №586 від 30.11.2022.

Суд зазначає, що Верховним Судом у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду прийнято постанову від 30 листопада 2020 року у справі №480/3105/19, в якій вирішувалось питання наявності чи відсутності підстав для застосування статей 116, 117 Кодексу законів про працю України у разі невиплати (несвоєчасної виплати) військовослужбовцям грошової компенсації вартості за неотримане речове майно. Верховний Суд вирішуючи вказану справу зазначив, що для цього належить визначити правову природу такої компенсації та строки її виплати. Відтак, судова палата, проаналізувавши законодавчі приписи, висновки Конституційного Суду України та Верховного Суду, в пунктах 47 - 56 постанови дійшла до такого.

"47. Зі змісту положень Інструкції №232 висновується, що речове забезпечення не має характеру винагороди за виконану працю, а спрямоване насамперед на задоволення потреб військовослужбовців під час несення ними військової служби.

48. Такі гарантії щодо забезпечення військовослужбовців доречно порівняти із подібними категоріями трудового законодавства, а саме пунктом 3 частини першої статті 29 КЗпП України, відповідно до якого власник або уповноважений ним орган зобов`язаний до початку роботи за укладеним трудовим договором забезпечити працівника необхідними для роботи засобами.

49. Варто також мати на увазі, що речове майно може бути різноманітним: майном особистого користування (предмети військової форми одягу, взуття та спорядження, які видаються у власне користування військовослужбовців) та інвентарним майном, яке є власністю військової частини та використовується особовим складом тимчасово під час проведення спеціальних робіт, несення бойового чергування, варти тощо. Лише перший вид майна, у разі його неотримання, підлягає грошовій компенсації.

50. Отже, речове майно не можна ототожнювати із заробітною платою (грошовим забезпеченням) військовослужбовця.

51. Щодо правової природи компенсації за неотримане речове майно, судова палата вважає, що таку слід розглядати як особливий, окремий вид належних військовослужбовцю сум.

52. Як уже зазначено, стаття 116 КЗпП оперує поняттям «всі суми, що належать працівнику», а стаття 117 цього Кодексу передбачає санкцію за невиплату відповідних сум при звільненні.

53. Чинне законодавство передбачає обов`язок виплатити військовослужбовцю, який звільняється зі служби, грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно на день виключення зі списків особового складу військової частини.

Умовою для виникнення такого обов`язку є подання військовослужбовцем відповідного рапорту під час проходження служби.

54. Отже, компенсація вартості за неотримане речове майно належить до складу належних звільненому працівникові сум у розумінні статті 116 КЗпП України.

55. Таким чином, застосування передбаченої статтею 117 КЗпП України відповідальності здійснюється у разі невиплати згаданої компенсації на день виключення особи зі списків особового складу військової частини.

Виключенням із цього правила є надання військовослужбовцем на те відповідної згоди, передбаченої пунктом 242 Положення №1153/2008.

56. Указані висновки корелюються з позицією Великої Палати Верховного Суду, наведеною в постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17, згідно з якою під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо)."

Застосовуючи наведені правові висновки до фактичних обставин цієї справи, суд зазначає таке.

Як встановлено судом та не заперечується сторонами, позивача звільнено з військової служби наказом Командувача Національної гвардії України від 11.08.2022 року № 138о/с у відставку за станом здоров`я.

16.08.2022 позивачем відповідно до абзацу третього п. 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 року № 1153/2008, надано згоду на виключення зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на підставі наказу Командувача НГУ від 11.08.2022 року № 138о/с. У вказаній згоді зазначено, що ОСОБА_1 не заперечує щодо здійснення військовою частиною НОМЕР_1 Національної гвардії України виплати грошових коштів, належних йому у зв"язку з проходженням військової служби, після виключення його зі списків особового складу військової частини.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України від 16.08.2022 року №181 позивача виключено 16.08.2022 зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення.

Як встановлено рішенням Вінницького окружного адміністративного суду в справі №120/7902/23 від 09.12.2022 року, позивач 16.08.2022 року звернувся до відповідача з рапортом про виплату грошової компенсації за неотримане речове майно.

Згідно з ч. 4 ст. 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відтак, суд зазначає, що надаючи 16.08.2022 року згоду на виключення зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 позивачу було відомо про невиплату йому всіх належних сум грошового забезпечення, що ним не заперечується.

Відповідно до абзацу 3 п. 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 року № 1153/2008 особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Отже, до проведення з військовослужбовцем усіх необхідних розрахунків такий не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини. Тобто, надавши згоду (власне волевиявлення) на виключення зі списків особового складу військової частини до проведення з ним усіх необхідних розрахунків, військовослужбовець фактично знімає з роботодавця відповідальність, що передбачена ст. 117 КЗпПУ, щодо виплати середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні.

При цьому, суд констатує, що надання згоди позивача на виключення його зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 є його волевиявленням, а мотиви написання наданої військовослужбовцем згоди на виключення зі списків особового складу до проведення усіх належних при звільненні сум грошового забезпечення не впливають на її зміст.

Отже, доводи позивача про те, що згоду на виключення його зі списків військової частини НОМЕР_1 він вимушений був підписати, тому що звільнявся з військової служби за станом здоров`я і йому необхідно було, щоб його виключили зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України для продовження лікування та відновлення стану здоров`я, яке він втратив при проходженні військової служби, а також те, що надання такої згоди не передбачено жодним правовим документом та суперечить нормам Конституції України, судом відхиляються як необгрунтовані.

З огляду на те, що станом на день звільнення з військової служби позивач надав згоду на його виключення зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України у відповідності до абзацу 3 п. 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 року № 1153/2008, відтак, на думку суду, відсутні підстави для зобов`язання відповідача виплатити позивачу середній заробіток за затримки розрахунку при звільненні.

Зазначені висновки відповідають правовій позиції викладеній в пункті 55 постанови Верховного Суду від 30 листопада 2020 року у справі №480/3105/19 і підстав для її не застосування до правовідносин в цій справі суд не вбачає.

Відповідно до положень статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частинами 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ст. 90 КАС України).

Таким чином, перевіривши доводи сторін та оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд приходить до переконання, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат, суд не встановив факту понесення позивачем витрат зі сплати судового збору, адже від його сплати позивача звільнено в силу Закону України Про судовий збір від 8 липня 2011 року № 3674-VI.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, -

ВИРІШИВ:

Відмовити в задоволенні адміністративного позову.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Інформація про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ).

Відповідач: Військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ).

Суддя Заброцька Людмила Олександрівна