Справа № 420/21195/23
Суддя: Радчук А.А.
Дата ухвалення: 2023-09-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2023 року Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Радчука А.А.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) до Київського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (65065, м. Одеса, вул. Генерала Петрова, 1, ) про визнання протиправними дій та скасування постанов, -

В С Т А Н О В И В:

До суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Київського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), у якій позивач просить суд:

визнати протиправними дії Першого Київського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), щодо винесення Постанови про стягнення виконавчого збору ВП №62548721 від 14.07.2020 р., та визнати протиправною і скасувати Постанову про стягнення виконавчого збору ВП №62548721, прийняту державним виконавцем Першого Київського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) 14.07.2020 р.;

визнати протиправними дії Київського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), щодо винесення Постанови про відкриття виконавчого провадження ВП №69757374 від 01.09.2022 р. та визнати протиправною і скасувати Постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №69757374, прийняту державним виконавцем Київського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), 01.09.2022 р.;

стягнути з Відповідача суму сплаченого судового збору.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 02.08.2023, ознайомившись з матеріалами виконавчого провадження №69757374, відкритого державним виконавцем Київського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), позивач дізнався, що на виконанні у Першого Київського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) перебував виконавчий лист №520/479/13ц, виданий Київським районним судом м. Одеси 29.01.2014 р. та відповідно було відкрито виконавче провадження ВП №62548721, де стягувачем було АТ Ощадбанк. 14.07.2020 державним виконавцем прийнята Постанова про стягнення виконавчого збору у розмірі 223 695,08 грн., ВП №62548721. 22.08.2022 до відділу надійшла заява стягувача АТ Ощадбанк про повернення виконавчого листа. 01.09.2022 державним виконавцем за виконавчим провадженням ВП №62548721 прийнята постанова про повернення виконавчого документа стягувачу. Окрім цього, виведено в окреме виконавче провадження Постанову про стягнення з боржника виконавчого збору від 14.07.2020 ВП 62548721 у розмірі 223 695,08 грн. На підставі Постанови про стягнення з боржника виконавчого збору від 14.07.2020 ВП №62548721 у розмірі 223 695,08 грн., 01.09.2022 державним виконавцем Київського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) відкрито виконавче провадження ВП №69757374, за яким на сьогоднішній день виконавчою службою здійснюються виконавчі дії.

Позивач вказує, що 19.09.2022 приватним виконавцем виконавчого округу Одеської області Цинєвим А.О. відкрите виконавче провадження №69883107 також з примусового виконання виконавчого листа №520/479/13ц, виданого Київським районним судом м. Одеси 29.01.2014, та винесена Постанова про стягнення з боржника основної винагороди, за якою вже відбуваються стягнення про що свідчать надані квитанції.

Не погоджуючись із постановою про стягнення виконавчого збору ВП №62548721 від 14.07.2020 та постановою про відкриття виконавчого провадження ВП №69757374 від 01.09.2022, позивач звертається до суду з даним позовом. У своїх доводах щодо протиправності оскаржуваних постанов позивач посилається на те, що Київським відділом державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) рішення суду не було виконано, а пред`явлення стягувачем виконавчого листа до приватного виконавця створюють умови для подвійного стягнення з позивача виконавчого збору та винагороди за одне і теж стягнення за виконавчим листом.

Ухвалою судді від 21.08.2023 року позовну заяву було залишено без руху.

04.09.2023 року до суду надійшла заява на виконання ухвали судді від 21.08.2023 року, якої недоліки позовної заяви усунуто у повному обсязі, а також надано доказ дотримання строку звернення до суду, а саме: копію розписки про ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження №69757374 та №62548721.

Ухвалою суду від 18.09.2023 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей встановлених ст.ст. 268-272, 287 КАС України. Для розгляду справи по суті призначено судове засідання на 26.09.2023 року о 14 год. 20 хв. у приміщенні Одеського окружного адміністративного суду за адресою: м.Одеса, Фонтанська дорога, 14, зала судових засідань №21.

Також ухвалою від 18.09.2023 року судом витребувано з Київського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) належним чином засвідчені копії матеріалів виконавчих проваджень №62548721 та №69757374.

Відповідач відзив на адміністративний позов не надав, з клопотаннями/заявами щодо продовження строку на подання відзиву до суду не звертався.

Також відповідачем суб`єктом владних повноважень не виконано ухвалу суду про витребування доказів.

Згідно вимог ч. 6 ст. 162 КАС України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Відповідно до ч. 9 ст. 80 КАС України, у разі неподання суб`єктом владних повноважень витребуваних судом доказів без поважних причин або без повідомлення причин суд, залежно від того, яке ці докази мають значення, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у її визнанні, або розглянути справу за наявними в ній доказами, а у разі неподання доказів позивачем - також залишити позовну заяву без розгляду.

Відповідно до ч. 4 ст. 287 КАС України, адміністративна справа з приводу рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця вирішується судом протягом десяти днів після відкриття провадження у справі.

У справах, визначених статтями 273-277, 280-283, 285-289 цього Кодексу, неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій.

У судове засідання, призначене на 26.09.2023 року, учасники справи не з`явились, про місце, дату і час судового засідання повідомлені. Від представника позивача надійшла заява про проведення судового засідання призначеного на 26.09.2023 року без участі позивача та його представника.

Згідно з ч. 9 ст. 205 КАС України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

З огляду на викладене, справу розглянуто в порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами.

Розглянувши подані сторонами заяви по суті справи і докази на їх обґрунтування, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини справи, судом встановлено наступне.

Постановою державного виконавця Першого Київського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 01.09.2022 року відкрито виконавче провадження №69757374 з примусового виконання постанови ВП №62548721, виданої 14.07.2020 року державним виконавцем Першого Київського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору у сумі 223695,08 грн. (а.с. 8).

Вказані постанови про стягнення виконавчого збору від 14.07.2020 року №62548721 та про відкриття виконавчого провадження від 01.09.2022 року №69757374 є предметом оскарження у зазначеній справі.

Судом встановлено, що прийняттю вказаних постанов передували наступні обставини.

На виконанні Першого Київського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) перебував виконавчий лист № 520/479/13ц, виданий 29.01.2014 року Київським районним судом м. Одеси про стягнення заборгованості, у т.ч. з боржника - ОСОБА_1 на користь стягувача Філія-Одеське обласне управління АТ «Ощадбанк». Виконавче провадження №62548721. Дата відкриття: 14.07.2020 року.

14.07.2020 року у межах виконавчого провадження №62548721 державним виконавцем Першого Київського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) прийнята постанова про стягнення з боржника ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 223695,08 грн. (а.с. 5).

01.09.2022 року у межах виконавчого провадження №62548721 державним виконавцем Першого Київського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) прийнята постанова про повернення виконавчого документа стягувачу. Підстава: 22.08.2022 року надійшла заява від стягувача АТ «Ощадбанк» про повернення виконавчого листа №520/479/13ц від 29.01.2014 року; п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» (а.с. 6).

Цією ж постановою від 01.09.2022 року ВП №62548721 державний виконавець поставив: вивести в окреме провадження постанову про стягнення з боржника виконавчого збору від 14.07.2020 року ВП №62548721 у розмірі 223695,08 грн.; вивести в окреме провадження постанову про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій від 14.07.2020 року ВП №62548721 у розмірі 269 грн.

Що стосується виконання виконавчого листа № 520/479/13ц, виданого 29.01.2014 року Київським районним судом м. Одеси про стягнення заборгованості, зокрема з боржника ОСОБА_1 , судом встановлено, що постановою приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Цинєва Андрія Олександровича від 19.09.2022 року відкрито виконавче провадження ВП №69883107.

Тобто, примусове виконання виконавчого листа № 520/479/13ц, виданого 29.01.2014 року Київським районним судом м. Одеси, здійснюється приватним виконавцем.

Постановою приватного виконавця Цинєва Андрія Олександровича від 19.09.2022 року стягнуто з боржника ОСОБА_1 основну винагороду приватного виконавця у сумі 104535,54 грн. (а.с. 10).

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач позивач посилається на те, що відповідачем примусове виконання виконавчого листа № 520/479/13ц не було виконано, а пред`явлення стягувачем виконавчого листа до приватного виконавця створюють умови для подвійного стягнення з позивача виконавчого збору та винагороди за одне і теж стягнення за виконавчим листом.

Вирішуючи спірні правовідносини, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спірні правовідносини врегульовані положеннями Закону України Про виконавче провадження від 02.06.2016 № 1404-VIII у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин.

Статтею 1 Закону України Про виконавче провадження визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

За приписами п. 1, п. 5 ч. 1 ст. 3 Закону України Про виконавче провадження, відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема:

виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України;

постанов державних виконавців про стягнення виконавчого збору, постанов державних виконавців чи приватних виконавців про стягнення витрат виконавчого провадження, про накладення штрафу, постанов приватних виконавців про стягнення основної винагороди.

Згідно з п. 4 ч. 2 ст. 5 Закону України Про виконавче провадження, примусове виконання рішень, за якими стягувачами є держава, державні органи, покладається на органи державної виконавчої служби.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону України Про виконавче провадження, виконавчий документ повертається стягувачу, якщо стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа.

Як встановлено судом з матеріалів справи, 01.09.2022 року у межах виконавчого провадження №62548721 державним виконавцем Першого Київського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) прийнята постанова про повернення виконавчого документа стягувачу. Підстава: 22.08.2022 року надійшла заява від стягувача АТ «Ощадбанк» про повернення виконавчого листа №520/479/13ц від 29.01.2014 року; п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» (а.с. 6).

Цією ж постановою від 01.09.2022 року ВП №62548721 державним виконавцем виведено в окреме провадження постанову про стягнення з боржника виконавчого збору від 14.07.2020 року ВП №62548721 у розмірі 223695,08 грн.

Постановою державного виконавця Першого Київського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 01.09.2022 року відкрито виконавче провадження №69757374 з примусового виконання постанови ВП №62548721, виданої 14.07.2020 року державним виконавцем Першого Київського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору у сумі 223695,08 грн. (а.с. 8).

Надаючи оцінку правомірності оскаржуваним постановам про стягнення виконавчого збору від 14.07.2020 року №62548721 та про відкриття виконавчого провадження від 01.09.2022 року №69757374, суд виходить з такого.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 26 Закону України Про виконавче провадження, виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

У відповідності з ч. 5 ст. 26 Закону України Про виконавче провадження, виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 27 Закону України Про виконавче провадження (у редакції від 23.05.2020, чинній на дату прийняття оскаржуваної постанови про стягнення виконавчого збору від 14.07.2020 року №62548721), виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Згідно з ч. 2 ст. 27 Закону України Про виконавче провадження, виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

За вимогами ч. 4 ст. 27 Закону України Про виконавче провадження, державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Стаття 40 Закону України Про виконавче провадження визначає наслідки повернення виконавчого документа (у редакції від 25.08.2022 року, чинній на момент повернення виконавчого документа стягувачу ВП №62548721).

Зокрема, відповідно до ч. 3 ст. 40 Закону України Про виконавче провадження, у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Отже, у цій справі вирішенню підлягає, зокрема, питання щодо стягнення виконавчого збору у виконавчому провадженні у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону України Про виконавче провадження (стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа).

Позивач посилається на те, що виконавчий збір стягується лише за фактичного стягнення державним виконавцем коштів чи вчиненням ним дій, які призвели до стягненню з боржника сум заборгованості.

Суд зазначає, що відповідно до статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом.

При цьому, суд звертає увагу на те, що частина друга статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» щодо стягнення виконавчого збору у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом діяла до 28 серпня 2018 року.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання» №2475-VIII від 03 липня 2018 року, який набрав чинності 28 серпня 2018 року, у частині другій статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» слова "фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом" замінено словами "підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів".

Отже, після 28 серпня 2018 року розмір виконавчого збору розраховується не від суми фактичного стягнення, а від суми яка підлягає стягненню.

Суд зазначає, що оскаржувана постанова про стягнення виконавчого збору прийнята 14.07.2020 року.

Отже, у державного виконавця були наявні підстави для стягнення виконавчого збору у розмірі 10% від суми, що підлягає стягненню, оскільки спірне виконавче провадження відкрито та спірна постанова про стягнення виконавчого збору винесена під час дії вказаної редакції ст. 27 Закону.

Крім того, стягнення виконавчого збору є безумовною дією державного виконавця у межах виконавчого провадження та ефективним засобом стимулювання боржника до намагання виконати рішення суду самостійно до відкриття виконавчого провадження. Стягнення виконавчого збору є не правом, а обов`язком державного виконавця при відкритті виконавчого провадження.

Вказана правова позиція сформована Верховним Судом у постановах від 28 квітня 2020 року (справа №520/9144/18), від 17 вересня 2020 року (справа №640/16620/19), від 26 червня 2020 року (справа №360/3324/19).

За правилом ч. 8 ст. 27 Закону України Про виконавче провадження, у разі наступних пред`явлень державному виконавцю до виконання виконавчого документа виконавчий збір стягується в частині, що не була стягнута під час попереднього виконання.

У разі стягнення частини виконавчого збору на момент передачі виконавчого документа приватному виконавцю стягнута частина виконавчого збору поверненню не підлягає.

Суттєвим фактом у зазначеній справі є те, що примусове виконання виконавчого листа № 520/479/13ц, виданого 29.01.2014 року Київським районним судом м. Одеси, здійснюється приватним виконавцем.

Постановою приватного виконавця Цинєва Андрія Олександровича від 19.09.2022 року стягнуто з боржника ОСОБА_1 основну винагороду приватного виконавця у сумі 104535,54 грн. (а.с. 10).

Позивачем надано до суду платіжні інструкції про сплату основної винагороди приватному виконавцю пропорційно до сплаченої суми заборгованості за виконавчим документом.

Таким чином наразі виникла ситуація подвійного стягнення, оскільки державний виконавець у межах виконавчого провадження №62548721 стягнув виконавчий збір, а приватний виконавець, здійснюючі наразі фактичне виконання виконавчого листа №520/479/13ц, стягує з позивача винагороду.

У постанові Верховного Суду від 13 квітня 2023 року у справі №160/695/22 вирішувалося питання щодо застосування ч. 8 ст. 27 Закону України Про виконавче провадження.

Так, Верховний Судом наведені такі висновки:

«… колегія суддів зазначає, що статтею 27 Закону №1404-VIII урегульовано стягнення виконавчого збору, а статтею 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» визначено право приватного виконавця на отримання винагороди.

43. Згідно зі статтею 31 вказаного закону за вчинення виконавчих дій приватному виконавцю сплачується винагорода (частина перша).

Винагорода приватного виконавця складається з основної та додаткової (частина друга).

Основна винагорода приватного виконавця, що встановлюється у відсотках, стягується з боржника разом із сумою, що підлягає стягненню за виконавчим документом (крім виконавчих документів про стягнення аліментів). (частина четверта).

Якщо суму, передбачену в частині четвертій цієї статті, стягнуто частково, сума основної винагороди приватного виконавця, визначена як відсоток суми стягнення, виплачується пропорційно до фактично стягнутої суми (крім виконавчих документів про стягнення аліментів) (частина п`ята).

Основна винагорода, що встановлюється у вигляді фіксованої суми, стягується після повного виконання рішення. (частина шоста).

44. У справі, яка розглядається, судами встановлено, що у ВП №41176175 державним виконавцем фактичного виконання рішення суду досягнуто не було, виконавчий документ був повернутий стягувачу. В подальшому виконавчий лист Шевченківського районного суду міста Києва, виданий судом 26 січня 2011 року, переданий приватному виконавцю, який здійснив його виконання та стягнув винагороду.

45. Тобто, прийняття у даному випадку спірної постанови про стягнення виконавчого збору та виділення її виконання в окреме виконавче провадження, створило умови для подвійного стягнення із боржника виконавчого збору і винагороди приватному виконавцю за виконання одного виконавчого документу.

46. Верховний Суд наголошує, що Закон №1404-VIII містить прогалину у правовому регулюванні процедури стягнення з боржників виконавчого збору і основної винагороди за виконання одного й того ж виконавчого документа.

47. З одного боку, Закон №1404-VIII не визначає порядку, умов чи підстав для припинення стягнення виконавчого збору з боржників у випадку подальшого пред`явлення стягувачами виконавчого документа до виконання приватним виконавцям.

48. З іншого боку, норми законодавства, що стосуються умов і підстав стягнення винагороди приватними виконавцями, не містять приписів, які б обмежували їхні права на отримання винагороди за вчинення виконавчих дій у разі, коли виконавчий лист попередньо перебував на виконанні у державного виконавця.

49. Вирішення цієї проблеми зачіпає конвенційні та конституційні права особи, її інтереси, а також стосується забезпечення верховенства права під час здійснення виконавчого провадження.

50. Так, виконання судового рішення є складовою частиною судового розгляду і завершальною стадією судового провадження. Виконавче провадження, серед іншого, здійснюється з дотриманням такої засади як справедливість (пункт 5 частини першої статті 2 Закону №1404-VIII).

51. Стягнення з боржника виконавчого збору й основної винагороди за виконання одного судового рішення тягне за собою додаткові витрати. Ця обставина може розглядатися як накладання непропорційного і надмірного тягара на боржника, що зачіпає його право власності, гарантоване статтею 41 Конституції України і статтею 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист людських прав і основоположних свобод.

52. Вказана ситуація здатна підважити засади виконавчого провадження та порушити такі стрижневі елементи верховенства права як правова визначеність і повага до людських прав (частина перша статті 6 КАС України).

53. При цьому, згідно із пунктом 8 частини другої статті 2 КАС України суб`єкт владних повноважень під час прийняття рішень, вчинення дій серед іншого повинен керуватися принципом пропорційності, зокрема дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).

54. Верховний Суд зауважує, що з-поміж учасників виконавчого провадження в рамках спірних правовідносин у зв`язку з неповнотою законодавчого регулювання саме боржник перебуває у найбільш уразливому становищі, якого зобов`язано сплатити двічі за виконання одного й того ж виконавчого документа.

55. Вказана проблематика зумовлена неповнотою законодавства і стосується також й аспекту дієвого юридичного захисту індивідуальних людських прав від їх порушення суб`єктами владних повноважень та питання ефективного способу захисту (частина перша статті 2 КАС України), який повинен забезпечити поновлення порушеного права й бути адекватним наявним обставинам.

56. У цьому контексті Верховний Суд зауважує, що питання подвійного стягнення плати державному і приватному виконавцям за виконання одного й того ж виконавчого документа є несправедливим з огляду на те, що стягнення виконавчого збору чи основної винагороди одночасно як таких, є неприпустимим. Тобто у контексті вирішення адміністративного спору Верховний Суд дійшов висновку, що з точки зору дотримання засад виконавчого провадження, передбачених зокрема пунктом 5 частини першої статті 2 Закону №1404-VIII, справедливим може бути лише стягнення однієї з указаних сум.

57. Розв`язуючи це питання, Верховний Суд повторно зазначає, що законодавство про виконавче провадження не ставить право приватного виконавця на отримання основної винагороди у залежність від тієї обставини, що на примусовому виконанні в органах державної виконавчої служби перебуває постанова державного виконавця про стягнення виконавчого збору. Зрештою, як уже зазначалося, це право залежить від того чи виконане рішення в повному або частковому обсязі внаслідок дій приватного виконавця.

58. Водночас, виконавче законодавство містить норму, у якій обумовлений випадок, коли виконавчий збір не стягується або припиняється стягуватися у зв`язку із участю приватного виконавця у процедурі виконання того ж самого виконавчого документа.

59. Так, частиною восьмою статті 27 Закону №1404-VIII встановлено, що під час передачі виконавчого документа від органу державної виконавчої служби приватному виконавцю виконавчий збір не стягується, якщо він не був стягнутий на момент передачі. У разі стягнення частини виконавчого збору на момент передачі виконавчого документа приватному виконавцю стягнута частина виконавчого збору поверненню не підлягає.

60. Поняття й процедура, що згадані у цій нормі, стосується правовідносин, що не є подібними до спірних, оскільки в останніх не було передачі виконавчого документа.

61. Однак, на відміну від решти положень виконавчого законодавства, тільки ця норма Закону №1404-VIII регулює подібні суспільні правовідносини.

62. Так, вона містить правило стосовно неможливості подальшого стягнення виконавчого збору, якщо надалі виконавчий документ буде виконувати не державний, а приватний виконавець.

63. Логічний і цільовий способи уяснення частини восьмої статті 27 Закону №1404-VIII свідчать, що у вказаному випадку її приписи мають імперативний характер і встановлюють пряму заборону стягувати (перший абзац) або продовжувати стягнення виконавчого збору (другий абзац).

64. Указана норма спрямована на те, щоб не допустити одночасного стягнення з боржника виконавчого збору і основної винагород. Ця норма унеможливлює подвійну плату боржником зазначених коштів, а тому її застосування дозволяє розв`язати спір про подвійне стягнення плати державному і приватному виконавцям за виконання одного й того ж виконавчого документа в умовах неповноти законодавства, що регулює спірні правовідносини.

65. Згідно із частиною четвертою статті 6 КАС України забороняється відмова в розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини.

66. За правилами частини шостої статті 7 КАС України, у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону).

67. Враховуючи викладене, Верховний Суд вважає, що для розв`язання означеної проблеми та з метою ефективного захисту прав й інтересів осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (частина перша статті 2 КАС України), до подібних правовідносин слід застосувати за аналогією закону частину восьму статті 27 Закону №1404-VIII.

68. Застосування частини восьмої статті 27 Закону №1404-VIII до спірних правовідносин дає Верховному Суду підстави зробити такий висновок: у разі коли державний виконавець повернув виконавчий лист за заявою стягувача і розпочав стягнення виконавчого збору, а після цього стягувач пред`явив цей лист до виконання приватному виконавцю, який у свою чергу відкрив виконавче провадження й виніс постанову про стягнення основної винагороди у розмірі 10 відсотків від фактично стягнутих сум, то надалі виконавчий збір не стягується.

69. У разі стягнення частини виконавчого збору на момент відкриття приватним виконавцем провадження з виконання того ж самого виконавчого документа стягнута частина виконавчого збору не повертається.

70. Застосування аналогії закону дозволяє Верховному Суду також зробити висновок, що у такому випадку належний та ефективний спосіб захисту, здатний відновити й захистити права боржника, полягає у закінченні виконавчого провадження зі стягнення виконавчого збору.».

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 21 липня 2022 у справі №320/6215/19.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З огляду на зазначене, враховуючи обставини справи, аналіз чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, наведені висновки Верховного Суду, суд дійшов висновку про те, що у межах спірних правовідносин, враховуючи, те, що примусове виконання виконавчого листа № 520/479/13ц здійснюється приватним виконавцем, яким прийнято й постанову від 19.09.2022 року про стягнення з боржника ОСОБА_1 основної винагороди приватного виконавця у сумі 104535,54 грн. (а.с. 10), відсутні підстави для подальшого примусового виконання постанови ВП №62548721, виданої 14.07.2020 року державним виконавцем Першого Київського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору у сумі 223695,08 грн.

Отже, постанова Першого Київського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про стягнення виконавчого збору ВП №62548721 від 14.07.2020 року підлягає скасуванню у судовому порядку.

Однак дії відповідача щодо винесення постанови про стягнення виконавчого збору ВП №62548721 від 14.07.2020 року суд не визнає протиправними, оскільки станом на дату їх вчинення відповідач діяв у відповідності з нормами діючого законодавства, зокрема ст.ст. 27, 40 Закону України «Про виконавче провадження».

Що стосується оскаржуваної постанови державного виконавця Першого Київського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 01.09.2022 року про відкриття виконавчого провадження №69757374 з примусового виконання постанови ВП №62548721 від 14.07.2020 року про стягнення виконавчого збору, суд зазначає, що позовні вимоги щодо скасування цієї постанови є похідними, а тому також підлягають задоволенню.

Згідно п. 22 ч. 1 ст. 4 КАС України, похідна позовна вимога - вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги).

При цьому, дії відповідача щодо винесення постанови про відкриття виконавчого провадження №69757374 від 01.09.2022 року суд не визнає протиправними, оскільки станом на дату їх вчинення відповідач діяв у відповідності з нормами діючого законодавства, зокрема ст.ст. 26, 27 Закону України «Про виконавче провадження».

Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (ч. 1 ст. 2 КАС України).

Згідно з ч. 1, ч. 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ч.1 ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Згідно зі ст. 249 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов до висновку про те, що адміністративний позов підлягає частковому задоволенню.

Згідно ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем сплачено судовий збір у розмірі 3310, 55 грн., згідно квитанції №19172 від 11.08.2023 року та платіжної інструкції від 29.08.2023 року (а.с. 29- 30).

Таким чином, судові витрати позивача по сплаті судового збору у розмірі 3310, 55 грн. суд присуджує за рахунок бюджетних асигнувань відповідача, оскільки позов задоволено в частині основних позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 2, 5-9, 72, 74-77, 90, 139, 165, 205, 242-246, 250, 255, 262, 287, 295, 297 КАС України,

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) до Київського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (65065, м. Одеса, вул. Генерала Петрова, 1, ) про визнання протиправними дій та скасування постанов задовольнити частково.

Визнати протиправною та скасувати постанову Першого Київського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про стягнення виконавчого збору ВП №62548721 від 14.07.2020 року.

Визнати протиправною та скасувати постанову Першого Київського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про відкриття виконавчого провадження №69757374 від 01.09.2022 року.

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути з Київського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (65065, м. Одеса, вул. Генерала Петрова, 1, ) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) витрати зі сплати судового збору у сумі 3310, 55 грн. (три тисячі триста десять гривень 55 коп.).

Рішення набирає законної сили в порядку і строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Рішення може бути оскаржено в порядку та строки встановлені ст. ст. 293, 295 КАС України.

Суддя А.А. Радчук