Справа № 280/5701/23
Суддя: Новікова Інна Вячеславівна
Дата ухвалення: 2023-09-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 вересня 2023 року Справа № 280/5701/23 м.Запоріжжя

Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Новікової І.В., в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу позовною заявою ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

21 липня 2022 року до Запорізького окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 (далі-позивач) до ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі - відповідач), в якому позивач просить суд:

визнати протиправною відмову відповідача щодо не звільнення позивача з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»;

зобов`язати відповідача звільнити позивача з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Ухвалою суду від 07.08.2023 відкрито спрощене (письмове) позовне провадження у справі.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що він проходить військову службу по мобілізації у ІНФОРМАЦІЯ_1. Зазначає, що у травні 2023 року він у встановленому порядку звернувся до відповідача рапорт про звільнення з військової служби, на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у зв`язку із перебуванням на його утриманні трьох неповнолітніх дітей). Разом з тим, за результатами поданого рапорту та доданих документів, позивачу було відмовлено у звільненні з військової служби. Позивач вважає таку відмову протиправною, у зв`язку з чим просить задовольнити позовні вимоги.

Відповідач проти задоволенні позовних вимог заперечив. В обґрунтування заперечень зазначено, що позивачу правомірно відмовлено у звільненні з військової служби, оскільки відсутні підстави для звільнення підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у зв`язку із перебуванням на його утриманні трьох неповнолітніх дітей). Так, представник відповідача вказав, що за результатами розгляду рапорту позивача встановлено, що на його утриманні перебуває донька від першого шлюбу - ОСОБА_2 . В свою чергу, на думку відповідача, позивачем до рапорту про звільнення не надано доказів перебування на його утриманні дітей його дружини від попередніх шлюбів, а саме ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Відповідач вказав на те, що позивач до рапорту про звільнення з військової служби не долучив документів, які б могли підтвердити: відсутність батька ОСОБА_5 , не довів поважність причин, за яких ОСОБА_5 не може надавати сину ОСОБА_4 належного утримання або рішення суму щодо звільнення його від обов`язку такого утримання, в зв`язку з цим у позивача на момент надання рапорту про звільнення відсутні зобов`язання по утриманню сина дружини ОСОБА_4 , так як обов`язок по утриманню дитини покладено на батька дитини. Також, відповідач вказав на те, що рішення суду про позбавлення батьківських прав ОСОБА_6 , не звільняє його від обов`язків утримувати сина ОСОБА_3 , а також на момент розгляду рапорту про звільнення відсутній розрахунок заборгованості по аліментам. З урахуванням викладеного у відзиві на позовну заяву, представник відповідача просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

На підставі приписів ч.4 ст.229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, встановив наступне.

З матеріалів справи встановлено, що наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 від 13.05.2023 №136 молодшого сержанта ОСОБА_1 з 13.05.2023 призначено на посаду командира другого відділення охорони другого взводу охорони роти охорони ІНФОРМАЦІЯ_1.

20.05.2023 позивач звернувся до вищестоящого командира з рапортом, в якому просив звільнити його зі служби, на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у зв`язку із перебуванням на його утриманні трьох неповнолітніх дітей).

02.06.2023 позивачем подано додаткові документи до попереднього рапорту про звільнення.

Листом ІНФОРМАЦІЯ_1 від 30.06.2023, позивача повідомлено про відсутність підстав для звільнення з військової служби, на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у зв`язку із перебуванням на його утриманні трьох неповнолітніх дітей).

Позивач, не погодившись з відмовою у звільненні з військової служби, звернувся з даним позовом до суду.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з приписів ч.1 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють: чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії): безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Так, під час розгляду адміністративної справи судом встановлено, що позивач обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги посилається на те, що на його утриманні перебуває троє неповнолітніх дітей, а саме донька від першого шлюбу - ОСОБА_2 , та двоє дітей дружини від попередніх шлюбів - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Відповідач заперечуючи проти задоволення позовних вимог вказував на те, що позивачем не надано належних доказів утримання дітей дружини від попередніх шлюбів - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , та вважає, що обов`язок по їх утриманню зберігається за їх біологічними батьками.

Суд зазначає, що за приписами статті 1 Закону України від 21.10.1993 №3543-XII «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» (далі - Закон України №3543-XII) мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

Цією ж статтею Закону України №3543-XII визначено, що особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Статтею 1 Закону України «Про оборону України», передбачено, що воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози та забезпечення національної безпеки, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

На момент розгляду адміністративної справи правовий режим воєнного стану в Україні продовжено та не скасовано, а відповідно під час розгляду справи застосуванню підлягає законодавство, що регулює порядок проходження військової служби в умовах воєнного стану.

Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби (далі - Закон №2232-XII).

Підстави для звільнення з військової служби передбачені статтею 26 Закону №2232-XII.

Так, відповідно до підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону №2232-XII, військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах: під час воєнного стану: через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу): перебування на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років.

Отже, перебування на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років є безумовною підставою для звільнення такого військовослужбовця з військової служби, крім випадків коли військовослужбовець виявив бажання продовжувати військову службу.

Аналіз зазначеної норми закону свідчить про те, що законодавець не ставить право військовослужбовця на звільнення з військової служби у залежність від того, чи рідні діти перебувають у нього на утриманні, водночас вирішальне значення має саме факт перебування дітей на утриманні.

Зазначеним Законом не визначено поняття «утримання дітей», проте такі правовідносини є предметом регулювання Сімейного кодексу України.

Так, частиною 1 статті 180 СК України встановлено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Закон покладає на батьків обов`язок щодо надання утримання своїм неповнолітнім дітям, тобто дітям, які не досягли 18 років. Обов`язок батьків утримувати своїх дітей виникає з моменту їх народження та зберігається до досягнення дітьми повноліття.

Обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, причому, обов`язком особистим, індивідуальним, а не солідарним. Батьки зобов`язані утримувати свою дитину незалежно від того, одружені вони чи ні, або чи розірвано їх шлюб.

Обов`язок по утриманню зберігається також і у випадку позбавлення батьківських прав батьків (ч.2 ст.166 СК).

У випадку невиконання батьками обов`язку утримувати неповнолітню дитину добровільно, аліменти можуть стягуватися за рішенням суду. При злісному ухиленні батьків від сплати аліментів вони підлягають притягненню до кримінальної відповідальності, відповідно до ст.164 КК України.

Визнання батьків або одного із них недієздатними не припиняє їх обов`язку утримувати свою неповнолітню дитину. Водночас, смерть матері або батька чи оголошення їх померлими припиняє їх обов`язок по утриманню дитини. До спадкоємців померлих батьків обов`язок по утриманню дитини не переходить.

Отже, з викладеного вбачається, що у батьків дитини зберігається обов`язок утримання своєї дитини з моменту її народження до досягнення нею повноліття, при чому такий обов`язок не залежить від наявності зареєстрованого шлюбу між батьками, факту позбавлення батьківських прав, визнання батьків недієздатними, тощо, а припиняється лише фактом смерті батьків.

Водночас, з матеріалів справи вбачається, що позивач є батьком лише однієї дитини - ОСОБА_2 , щодо інших зазначених ним у позові дітей позивач є вітчимом.

Вітчим - це чоловік (нерідний батько) рідної матері дитини, з яким мати й дитина постійно проживають однією сім`єю.

Вітчим має особливий правовий статус, що істотно відрізняється від статусу батька, усиновлювача, опікуна та піклувальника, характеризується мінімально необхідним набором прав та обов`язків щодо пасинка, падчерки.

Сімейне законодавство передбачає права та обов`язки щодо утримання вітчимом падчерки, пасинка (стаття 268 Сімейного кодексу України).

Так, відповідно до статті 268 СК, мачуха, вітчим зобов`язані утримувати малолітніх, неповнолітніх падчерку, пасинка, які з ними проживають, якщо у них немає матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання, за умови, що мачуха, вітчим можуть надавати матеріальну допомогу.

Отже вітчим має обов`язок утримувати своїх падчерку та пасинків, лише за сукупності таких обставин:

- такі діти не мають матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер, або ж ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання;

- вітчим може надавати матеріальну допомогу.

Як з`ясовано судом та не заперечується учасниками справи, пасинки позивача ОСОБА_3 має рідного батька - ОСОБА_6 , а для ОСОБА_4 батьком є ОСОБА_5 .

При цьому, до матеріалів адміністративної справи не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що біологічні батьки ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не виконують чи не можуть виконувати обов`язки щодо утримання дітей.

Також, є правильним твердження відповідача на те, що позбавлення ОСОБА_6 батьківських прав не позбавляє останнього обов`язку утримання сина - ОСОБА_3 .

Крім того, суд не бере до уваги, як належний доказ перебування на утриманні позивача неповнолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Акт від 29.05.2023 №45, складений депутатом Переяславської міської ради Марченком В.М., оскільки з зазначеного акту взагалі не можливо встановити на якій правовій підставі депутат склав зазначений акт.

Більш того, у зазначеному Акті вказано, що: «…Зі слів ОСОБА_1 , діти ОСОБА_3 та ОСОБА_4 знаходяться на утриманні ОСОБА_1 …».

Тобто, факт перебування дітей на утриманні позивача підтверджується лише словами самого позивача.

Також, не зрозуміло яким чином позивач брав участь у обстеженні житлово-побутових умов у м.Переяславі Київської області, коли у цей час він проходить військову службу у ІНФОРМАЦІЯ_1, який на даний час має фактичне місцезнаходження у місті Запоріжжі Запорізької області.

За таких обставин, оскільки відповідачу не було надано належних доказів на підтвердження перебування на утриманні ОСОБА_1 трьох дітей віком до 18 років, то суд дійшов висновку, що у відповідача були відсутні підстави для прийняття рішення про звільнення позивача з військової служби, на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону №2232-XII.

Відповідно до ч.1 ст.9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно ч.1 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Частиною 2 статті 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З урахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Враховуючи вищезазначене, та керуючись ст.ст.2, 9, 139, 241-243, 254-262 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 ) до ІНФОРМАЦІЯ_1 (АДРЕСА_2, код ЄДРПОУ НОМЕР_2) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його (її) проголошення, а якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя І.В. Новікова