Справа № 380/10999/23
Суддя: Хома Олена Петрівна
Дата ухвалення: 2023-09-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 вересня 2023 року

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Хоми О.П., розглянувши у письмовому провадженні в м. Львові в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про зобов`язання вчинити дії,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (далі відповідач, ГУ ПФУ у Львівській області), в якому просить зобов`язати відповідача поновити страхові виплати з 01.10.2022 в розмірах відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування».

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що медико-соціальною експертною комісією він визнаний інвалідом третьої групи, на підставі чого отримує страхові виплати у зв`язку із трудовим каліцтвом. 01 вересня 2022 року відповідач припинив виплату страхових виплат у зв`язку із проведенням верифікації перетинання кордону України та встановлення факту виїзду позивача за межі України. На переконання позивача, відповідач безпідставно припинив здійснювати йому страхові виплати, чим порушив його право на соціальне забезпечення, за захистом якого звернувся до суду з цим позовом.

Відповідачем позовну не визнано з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, суть яких полягає у законності припинення страхових виплат позивачу. Згідно до пункту 1 частини 1 статті 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 23.09.1999 №1105-XIV (в редакції до 01.01.2023) страхові виплати і надання соціальних послуг припиняються на весь час проживання потерпілого за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. В період з січня 2018 року по 31 грудня 2022 року позивач перебував на обліку у Сокальському відділені управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області. 15.08.2022 Сокальським відділенням було сформовано запит в інформаційно-аналітичній платформі електронної верифікації та моніторингу Міністерства фінансів. Згідно до повідомлення про результати запиту встановлено, що позивач 18.10.2021 виїхав за межі України в пункті перетину Державного кордону України «Чоп (Тиса)», при цьому дані про повернення на територію України відсутні. Листом від 02.09.2022 Сокальське відділення проінформувало позивача про необхідність прибути до 12.09.2022 до відділення для підтвердження факту перебування на території України та попереджено про припинення страхових виплат у разі нез`явлення до зазначеної дати. Оскільки позивач до вказаної дати не з`явився та підтверджуючих документів про перебування на території України не надав, то йому припинено страхові виплати. Просить відмовити у задоволенні позову.

Ухвалою від 23.05.2023 позовна заява, подана без додержання вимог, встановлених статями 123 та 161 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України), залишена без руху, позивачу надавався строк для усунення недоліків позовної заяви.

Вимоги ухвали позивачем виконано.

Ухвалою від 03.07.2023 відкрито спрощене позовне провадження в адміністративній справі без виклику сторін.

Відповідачем 31.07.2023 (вх. №58080) подано відзив на позовну заяву.

Від позивача 16.08.2023 (вх. №62947) надійшла відповідь на відзив.

Відповідачем 11.08.2023 (вх. №62131) подано заперечення на відповідь на відзив.

Суд, з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, дослідивши докази, якими вони обґрунтовуються, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідно до довідки від 12.12.2006 серії ЛВА 1 №311328 Міністерства охорони здоров`я України визнаний медико-соціальною експертною комісією інвалідом третьої групи безтерміново.

З січня 2018 року по 31 грудня 2022 року позивач перебував на обліку у Сокальському відділені управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області та отримував страхові виплати у зв`язку із трудовим каліцтвом.

Сокальським відділенням управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області (далі Сокальське відділення УВД ФССУ у Львівській області) 15.08.2022 сформовано запит в інформаційно-аналітичній платформі електронної верифікації та моніторингу Міністерства фінансів.

З повідомлення про результати запиту встановлено, що позивачем 18.10.2021 здійснено виїзд за межі України в пункті перетину Державного кордону України «Чоп (Тиса)», дані про повернення на територію України відсутні.

Сокальське відділення УВД ФССУ у Львівській області листом від 02.09.2022 №26.02-09-1080 повідомило ОСОБА_1 про необхідність з`явитись до 12.09.2022 до Сокальського відділення УВД ФССУ у Львівській області для підтвердження факту перебування на території України.

Неявка ОСОБА_1 у вказаний строк до Сокальського відділення та ненадання підтверджуючих документів про перебування на території України зумовила прийняття Сокальським відділенням УВД ФССУ у Львівській області 29.09.2022 постанов №46020/452076/10929/46 та №46020/452076/10929.1/47 про припинення (затримання) з 01.09.2022 щомісячної страхової виплати.

Позивач в березні 2023 року звернувся до Сокальського відділення УВД ФССУ у Львівській області з завою про відновлення страхових виплат (копія скерована територіальному органу Пенсійного Фонду), у задоволенні якої йому було відмовлено листом від 22.03.2023 за №26.02.09-65 з підстав відсутності на дату звернення повноважень у зв`язку із перебуванням у стані припинення.

Вважаючи протиправним припинення здійснення страхових виплат, позивач звернувся до суду з цим позовом.

При вирішенні спору суд керувався таким.

Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

З 01.01.2023 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 21 вересня 2022 року № 2620-ІХ (далі Закон № 2620-ІХ).

Відповідно до пункту 2 розділу VII Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» в редакції Закону від 21 вересня 2022 року № 2620-ІХ припинено Фонд соціального страхування України та управління виконавчої дирекції Фонду, реорганізувавши їх шляхом приєднання до Пенсійного фонду України з 1 січня 2023 року. Пенсійний фонд України та його територіальні органи є правонаступниками Фонду соціального страхування України, його виконавчої дирекції, управлінь виконавчої дирекції Фонду та їх відділень.

Отже з 01.01.2023 відбулося публічне правонаступництво, тобто перехід прав та обов`язків відповідного територіального управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України до відповідного територіального Головного управління Пенсійного Фонду України.

Правові, фінансові та організаційні засади загальнообов`язкового державного соціального страхування, а також гарантії працюючих громадян стосовно їх соціального захисту у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, вагітністю і пологами, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, охорони життя та здоров`я визначаються Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 23.09.1999 №1105-XIV (далі Закон - №1105-XIV).

Відповідно до частини першої статті 12 Закону №1105-XIV право на страхові виплати за страхуванням у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності мають застраховані особи - громадяни України, іноземці, особи без громадянства та члени їхніх сімей, які проживають в Україні, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Відповідно до частини першої статті 19 Закону №1105-XIV право на матеріальне забезпечення та соціальні послуги за страхуванням у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності мають застраховані особи - громадяни України, іноземці, особи без громадянства та члени їх сімей, які проживають в Україні, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно до частини першої статті 30 Закону № 1105-XIV страховими виплатами є грошові суми, які уповноважений орган управління виплачує застрахованій особі чи особам, які мають на це право, у разі настання страхового випадку.

Відповідно до частини першої статті 46 Закону № 1105-XIV (в редакції, чинній на час припинення з 01.10.2022 позивачу страхових виплат) страхові виплати і надання соціальних послуг припиняються: 1) на весь час проживання потерпілого за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України; 2) на весь час, протягом якого потерпілий перебуває на державному утриманні, за умови, що частка виплати, яка перевищує вартість такого утримання, надається особам, які перебувають на утриманні потерпілого; 3) якщо з`ясувалося, що виплати призначено на підставі документів, які містять неправдиві відомості. Сума витрат на страхові виплати, отримані застрахованим, стягується в судовому порядку; 4) якщо страховий випадок настав внаслідок навмисного наміру заподіяння собі травми; 5) якщо потерпілий ухиляється від медичної чи професійної реабілітації або не виконує правил, пов`язаних з установленням чи переглядом обставин страхового випадку, або порушує правила поведінки та встановлений для нього режим, що перешкоджає одужанню; 6) в інших випадках, передбачених законодавством.

Правові та організаційні засади здійснення верифікації та моніторингу державних виплат в Україні, а також забезпечення ефективного використання бюджетних коштів визначає Закон України «Про верифікацію та моніторинг державних виплат» від 03.12.2019 №324-ІХ, який набув чинності 29.12.2019 (далі - Закон №324-ІХ).

Статтею 1 Закону №324-ІХ визначено, що верифікація - комплекс заходів щодо збору та перевірки достовірності інформації, що визначена законодавством для призначення, нарахування та/або здійснення державних виплат і впливає на визначення права на отримання та розмір таких виплат, а також виявлення невідповідності даних у автоматизованих інформаційних системах, реєстрах, базах даних; державні виплати - пенсії, допомоги, пільги, субсидії, соціальні стипендії, інші виплати, що здійснюються за рахунок коштів державного, місцевих бюджетів, фондів загальнообов`язкового державного соціального і пенсійного страхування; моніторинг - систематична діяльність з проведення аналізу інформації, отриманої під час верифікації, та аналізу результатів верифікації; орган, що здійснює верифікацію та моніторинг державних виплат, - центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову та бюджетну політику; органи, що здійснюють державні виплати, - розпорядники бюджетних коштів, інші органи, установи та організації, що призначають, нараховують та/або здійснюють державні виплати; реципієнти - фізичні особи, яким призначено, нараховано та/або здійснено державні виплати, а також фізичні особи, які звернулися за призначенням державних виплат.

Згідно до пункту першого частини першої статті 4 Закону №324-ІХ завданнями органу, що здійснює верифікацію та моніторинг державних виплат, є здійснення верифікації достовірності інформації, поданої реципієнтами під час призначення, нарахування та/або здійснення державних виплат, що впливає на визначення права на отримання та розмір державних виплат.

Відповідно до частини першої статті 9 Закону №324-ІХ верифікація державних виплат здійснюється в інформаційно-аналітичній платформі шляхом застосування комплексу заходів із збору, проведення аналізу та порівняння параметрів інформації, отриманої від суб`єктів надання інформації, за кожним реципієнтом з подальшим визначенням відповідності інформації визначеним законодавством вимогам, що впливають на визначення права на отримання та розмір державних виплат, а також виявлення невідповідності даних у автоматизованих інформаційних системах, реєстрах, базах даних.

Статтею 16 Закону №324-ІХ встановлено, що за результатами верифікації орган, що здійснює верифікацію та моніторинг державних виплат, надає органам, що здійснюють державні виплати, підтвердження відповідності наданої реципієнтом інформації вимогам законодавства, що впливають на визначення його права на отримання та розмір державних виплат, під час здійснення превентивної верифікації або рекомендації щодо:

1) проведення додаткової перевірки інформації, що містить невідповідності;

2) усунення невідповідностей даних у автоматизованих інформаційних системах, реєстрах, базах даних, володільцем, розпорядником та/або адміністратором яких є орган, що здійснює державні виплати.

Орган, що здійснює державні виплати, опрацьовує отримані рекомендації у строк, що не перевищує 15 робочих днів з дня їх отримання.

За результатами опрацювання наданих рекомендацій орган, що здійснює державні виплати, приймає рішення щодо:

1) призначення (перерахунку) державної виплати;

2) припинення нарахування та/або здійснення державної виплати;

3) поновлення нарахування та/або здійснення державної виплати;

4) усунення невідповідностей даних у автоматизованих інформаційних системах, реєстрах, базах даних, володільцем, розпорядником та/або адміністратором яких є орган, що здійснює державні виплати.

Прийняття рішення про припинення державних виплат, а також про перегляд розміру або строку їх призначення приймається органом, що здійснює державні виплати, відповідно до законодавства, що регламентує здійснення державних виплат.

Відповідно до вимог пункту 1.12 Порядку призначення, перерахування та проведення страхових виплат, затвердженого постановою Правління Фонду соціального страхування України від 19.07.2018 №11, у разі надходження рекомендацій Міністерства фінансів України за наслідками проведеної верифікації страхових виплат нарахування страхових виплат припиняється до завершення перевірки правомірності призначеної страхової виплати. У разі підтвердження інформації щодо неправомірно призначеної виплати видається постанова про відмову у страховій виплаті. Якщо інформація Міністерства фінансів України не підтверджується, нарахування виплат відновлюється з моменту припинення.

Як встановлено судом, підставою для припинення позивачу страхових виплат слугувало повідомлення Міністерства фінансів України за результатами проведеної верифікації страхових виплат про перетин позивачем кордону України в пункті «Чоп (Тиса)» та відсутність інформації про зворотній перетин кордону (в`їзд на територію України).

Постановою Кабінету Міністрів України від 09 серпня 2001 року №998 затверджено Порядок здійснення страхових виплат, призначених у зв`язку з нещасним випадком на виробництві та професійним захворюванням, які спричинили втрату працездатності, особам, що виїхали за межі України ( далі Постанова №988).

Згідно до пункту 14 Постанови №998 потерпілий, який не одержував за час перебування за межами України страхових виплат, після повернення на постійне проживання в Україну одержує страхові виплати згідно із законодавством.

Згідно до частини першої статті 40 Закону №1105-XIV (в редакції Закону № 2620-ІХ, чинній з 01.01.2023) здійснення страхових виплат і надання соціальних послуг припиняються якщо потерпілим є особа, якій оформлено документи для виїзду за кордон на постійне проживання/залишення на постійне проживання за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Як встановлено судом, позивач повернувся в Україну 27.01.2023, що підтверджується відповідним штампом у паспорті громадянина України для виїзду за кордон, копія якого долучена до матеріалів справи.

З огляду на те, що позивач не виїхав на постійне проживання за кордон України, його право на отримання страхових виплат з 01.01.2023 є безспірним.

Позивач звернувся до відповідача із заявою від 16.03.2023 про відновлення страхових виплат.

Відповідач стверджує, що листом від 17.04.2023 повідомив ОСОБА_1 про необхідність з`явитися до найближчого сервісного центру Пенсійного фонду України та падання документів для поновлення вказаної виплати, одержання кого позивач заперечує та вказує, що ознайомився з таким лише при отриманні відзиву на позовну заяву, як із постановами від 29.09.2022 №46020/452076/10929/46 та №46020/452076/10929.1/47 про припинення (затримання) щомісячної страхової виплати.

Суд звертає увагу, що знімок екрану (скріншот) підсистеми Документообіг Інформаційно-телекомунікаційної системи ПФУ про надсилання листа від 17.04.2023 свідчить про наявність такого у внутрішньому документообігу відповідача і, за відсутності реєстру поштових відправлень, повідомлення про вручення, фіскального чеку тощо, жодним чином не підтверджує факту надсилання цього листа позивачу.

Матеріали справи не містять також доказів надсилання позивачу постанов від 29.09.2022 №46020/452076/10929/46 та №46020/452076/10929.1/47.

Відповідачем не спростовано твердження позивача про відсутність належної реакції на його неодноразові звернення з метою поновлення страхових виплат, що і зумовило його звернення до суду.

Відповідно до вимог частини другої статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідачем вказані вимоги щодо доказування правомірності своєї поведінки не виконано.

Відповідно до частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частини другої статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Даючи оцінку поведінці відповідача, яка зумовила звернення позивача до суду з даним позовом, суд дійшов висновку, що непоновлення страхових виплат свідчить про бездіяльність, яка не відповідає визначеним частиною другою статті 2 КАС України критеріям поведінки відповідача і чинному законодавству та порушує право позивача на отримання страхових виплат, ефективний спосіб захисту якого за встановлених обставин неможливий без скасування постанов від 29.09.2022 №46020/452076/10929/46 та №46020/452076/10929.1/47.

З огляду на викладене, суд вважає за доцільне вийти за межі позовних вимог та скасувати такі постанови та зобов`язати відповідача поновити ОСОБА_1 з 01.01.2023 страхові виплати в розмірах відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування».

Оцінюючи зібрані у справі докази в сукупності, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та часткове задоволення позову.

При цьому суд виходить з того, що відповідно до пункту 1 частини першої статті 46 Закону № 1105-XIV (в редакції, чинній на час припинення з 01.10.2022 позивачу страхових виплат) страхові виплати і надання соціальних послуг припинялися на весь час проживання потерпілого за кордоном, а з 01.01.2023 припинення таких виплат зумовлено виїздом особи за кордон на постійне проживання.

За встановленого судом факту перебування ОСОБА_1 за кордоном з 02.09.2022 до січня 2023 року, яке і зумовило припинення з 01.10.2022 страхових виплат, право позивача на поновлення виплат підлягає відновленню з 01.01.2023, а не з 01.10.2022, як просить позивач.

Відповідно до частини першої статті 139 КАС України підлягають відшкодуванню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача понесені позивачем судові витрати у вигляді 1 073 грн 60 к. судового збору, сплаченого за квитанцією № від 11.05.2023.

Керуючись ст.ст.6-10, 14, 72-77, 90, 132, 159, 241-246, 262, 293-295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (вул. Митрополита Андрея, буд. 10, м. Львів, 79016, ) про зобов`язання вчинити дії - задовольнити частково.

Скасувати постанови Сокальського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області, правонаступником якого є Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області (вул. Митрополита Андрея, буд. 10, м. Львів, 79016, ) від 29.09.2022 №46020/452076/10929/46 та №46020/452076/10929.1/47 про припинення (затримання) щомісячної страхової виплати ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ).

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області (вул. Митрополита Андрея, буд. 10, м. Львів, 79016, ) поновити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) з 01.01.2023 страхові виплати в розмірах відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування».

У задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (вул. Митрополита Андрея, буд. 10, Львів, 79016, ) за рахунок бюджетних асигнувань в користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) 1 073 (одна тисяча сімдесят три) грн 60 к. судових витрат у вигляді судового збору.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.П. Хома