Справа № 640/21426/22
Суддя: Щавінський В.Р.
Дата ухвалення: 2023-09-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 вересня 2023 року справа №640/21426/22

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Щавінського В.Р., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про визнання протиправними бездіяльності та дій, зобов`язання вчинити дії,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом, в якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), яка полягає у незастосуванні ним положень частини третьої статті 34 Конституції України та частини другої статті 6 Закону України «Про доступ до публічної інформації» при обмежені доступу до інформації, яку ОСОБА_1 запитував у пункті 2 свого запиту на інформацію від 14.06.2022 (зареєстрованого ЦМУ МЮ (м. Київ) 14.06.2022 за вх. № ПІ-Ч-10-51/188);

- визнати протиправною відмову Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) у задоволенні пункту 2 запиту на інформацію ОСОБА_1 від 14.06.2022 (зареєстрованого 14.06.2022 за вх. №ПІ-Ч-10-51/188), викладену у листі Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 20.06.2022 №ПІ- Ч-10-51/188;

- зобов`язати Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ) повторно розглянути пункт 2 запиту на інформацію ОСОБА_1 від 14.06.2022 (зареєстрованого 14.06.2022 року за вх. №ПІ-Ч-10-51/188) у порядку, що передбачений Законом України «Про доступ до публічної інформації», та з урахуванням висновків суду.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 13.12.2022 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження в адміністративній справі без проведення судового засідання та виклику осіб, які беруть участь у справі.

На виконання вимог Закону України від 13.12.2022 №2825-IX «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду», Окружним адміністративним судом міста Києва адміністративну справу № 640/21426/21 скеровано за належністю до Київського окружного адміністративного суду.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 09 березня 2023 року адміністративну справу прийнято до провадження та ухвалено, що справа буде розглядатися за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

В обґрунтування вимог позивач зазначає, що відповідач необґрунтовано відмовив у задоволенні пункту 2 запиту на інформацію, оскільки відніс запитувану інформацію до службової без застосування до неї «трискладового тесту», встановленого приписами частини другої статті 6 Закону України «Про доступ до публічної інформації», отже діяв всупереч положенням частини другої статті 19 Конституції України, внаслідок чого порушив право позивача, передбаченого частиною першою статті 1 Конвенції Ради Європи про доступ до офіційних документів. Також, на переконання позивача, відмова у задоволенні пункту 2 запиту на інформацію не містить порядку її оскарження та підпису відповідальної особи за розгляд запиту розпорядником інформації, тож не відповідає вимогам пунктів 3-5 частини четвертої статті 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації».

Відповідач, належним чином повідомлений про розгляд справи, правом, передбаченим статтею 162 КАС України, не скористався, відзив до суду не надіслав.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, наявні у справі, суд встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач з 15.09.2016 по 13.09.2019 перебував на публічній службі, працюючи на посаді головного державного виконавця Святошинського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві (далі - ГТУЮ у м. Києві).

Наказом ГТУЮ у м. Києві від 13.09.2019 № 307/05 «Про накладення дисциплінарного стягнення на ОСОБА_1 » позивача звільнено з публічної служби.

14 червня 2022 року позивач надіслав на електронну пошту відповідача запит на інформацію, в якому на підставі статті 9, частини другої статті 19 та частини другої статті 34 Конституції України, Конвенції Ради Європи про доступ до офіційних документів та статей 5, 10, 13, 19-22 Закону України «Про доступ до публічної інформації» просив розпорядника інформації надати йому засвідчені у порядку встановленому законодавством паперові та цифрові копії:

- цього ж запиту на інформацію з відміткою розпорядника інформації про його реєстрацію відповідно до вимог частини другої статті 16 Закону;

- матеріалів дисциплінарної справи, на які наявне посилання на третій сторінці наказу Головного територіального управління юстиції у місті Києві від 13 вересня 2019 року № 307/05 «Про накладання дисциплінарного стягнення на ОСОБА_1 » як на одну із підстав для його прийняття.

21.06.2022 на електронну пошту позивача надійшло повідомлення із засвідченою паперовою копією електронного листа Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 20.06.2022 № ПІ-Ч-10-51/188 «Щодо надання інформації» разом з додатком до листа - засвідченої паперової копії роздруківки запиту позивача з відміткою про його реєстрацію.

Також 21.06.2022 Центральне міжрегіональне управління Міністерство юстиції (м. Київ) направило позивачу простим поштовим відправленням засвідчені згадані паперові копії документів.

У листі Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 20.06.2022 № ПІ-Ч-10-51/188 позивача повідомлено про надання належним чином засвідченої копії запиту на інформацію з реєстраційною відміткою та про відмову в наданні засвідченої належним чином копії матеріалів дисциплінарної справи на підставі п. 2 ч. 1 ст. 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації». Причиною для відмови послугувало те, що інформація, яка міститься в дисциплінарній справі, належить до службової. Додатково повідомлено, що відповідно до статей 11 та 21 Закону Україні «Про інформацію», статті 2 Закону України «Про захист персональних даних» запитувана інформація відноситься до конфіденційної інформації про фізичну особу (персональних даних), тобто відомостей чи сукупності відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована.

Вважаючи відмову Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) у наданні публічної інформації протиправною, позивач звернувся до суду з цим адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає таке.

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 40 Конституції України обумовлено, що усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Відповідно до статті 5 Закону України "Про інформацію" від 02 жовтня 1992 року №2657-XII (далі - Закон № 2657-XII, у редакції станом на момент виникнення спірних правовідносин) кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів.

Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.

За приписами частини другої статті 6 Закону № 2657-XII право на інформацію може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку, з метою запобігання заворушенням чи кримінальним правопорушенням, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.

Основними видами інформаційної діяльності є створення, збирання, одержання, зберігання, використання, поширення, охорона та захист інформації (стаття 9 Закону №2657-XII).

Статтею 20 Закону № 2657-XII визначено, що за порядком доступу інформація поділяється на відкриту інформацію та інформацію з обмеженим доступом. Будь яка інформація є відкритою, крім тієї, що віднесена законом до інформації з обмеженим доступом (стаття).

Згідно з частинами першою, третьою статті 21 Закону № 2657-XII інформацією з обмеженим доступом є конфіденційна, таємна та службова інформація.

Порядок віднесення інформації до таємної або службової, а також порядок доступу до неї регулюються законами.

Інформація з обмеженим доступом може бути поширена, якщо вона є суспільно необхідною, тобто є предметом суспільного інтересу, і право громадськості знати цю інформацію переважає потенційну шкоду від її поширення. Предметом суспільного інтересу вважається інформація, яка свідчить про загрозу державному суверенітету, територіальній цілісності України; забезпечує реалізацію конституційних прав, свобод і обов`язків; свідчить про можливість порушення прав людини, введення громадськості в оману, шкідливі екологічні та інші негативні наслідки діяльності (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб тощо (стаття 29 Закону № 2657-XII).

Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес визначає Закон України «Про доступ до публічної інформації» від 13 січня 2011 року №2939-VI (далі - Закон №2939-VI, у редакції станом на час виникнення спірних правовідносин).

За загальним правилом публічна інформація є відкритою (частина друга статті 1 Закону № 2939-VI). Виняток становить інформація з обмеженим доступом, яка поділяється на конфіденційну, таємну та службову інформацію (частина перша статті 6 Закону № 2939-VI).

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 3 Закону № 2939-VI право на доступ до публічної інформації гарантується, зокрема, обов`язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом.

Доступ до інформації забезпечується шляхом: 1) систематичного та оперативного оприлюднення інформації: в офіційних друкованих виданнях; на офіційних веб-сайтах в мережі Інтернет; на єдиному державному веб-порталі відкритих даних; на інформаційних стендах; будь-яким іншим способом; 2) надання інформації за запитами на інформацію (стаття 5 Закону № 2939-VI).

Відповідно до частин другої, восьмої статті 6 Закону № 2939-VI обмеження доступу до інформації здійснюється відповідно до закону при дотриманні сукупності таких вимог: 1) виключно в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя; 2) розголошення інформації може завдати істотної шкоди цим інтересам; 3) шкода від оприлюднення такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні.

Обмеженню доступу підлягає інформація, а не документ. Якщо документ містить інформацію з обмеженим доступом, для ознайомлення надається інформація, доступ до якої необмежений.

Частинами першою та другою статті 9 Закону № 2939-VI визначено, що відповідно до вимог частини другої статті 6 цього Закону до службової може належати така інформація: 1) що міститься в документах суб`єктів владних повноважень, які становлять внутрівідомчу службову кореспонденцію, доповідні записки, рекомендації, якщо вони пов`язані з розробкою напряму діяльності установи або здійсненням контрольних, наглядових функцій органами державної влади, процесом прийняття рішень і передують публічному обговоренню та/або прийняттю рішень; 2) зібрана в процесі оперативно-розшукової, контррозвідувальної діяльності, у сфері оборони країни, яку не віднесено до державної таємниці.

Документам, що містять інформацію, яка становить службову інформацію, присвоюється гриф "для службового користування". Доступ до таких документів надається відповідно до частини другої статті 6 цього Закону.

Статтею 12 Закону № 2939-VI визначено, що суб`єктами відносин у сфері доступу до публічної інформації є: 1) запитувачі інформації - фізичні, юридичні особи, об`єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб`єктів владних повноважень; 2) розпорядники інформації - суб`єкти, визначені у статті 13 цього Закону; 3) структурний підрозділ або відповідальна особа з питань доступу до публічної інформації розпорядників інформації.

Пунктом 1 частини першої статті 13 Закону № 2939-VI установлено, що розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання.

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 14 цього ж Закону розпорядники інформації зобов`язані надавати та оприлюднювати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність та об`єктивність наданої інформації і оновлювати оприлюднену інформацію.

Відповідно до частин першої - п`ятою статті 19 Закону № 2939-VI запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні.

Запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту.

Запит на інформацію може бути індивідуальним або колективним. Запити можуть подаватися в усній, письмовій чи іншій формі (поштою, факсом, телефоном, електронною поштою) на вибір запитувача.

Письмовий запит подається в довільній формі.

Запит на інформацію має містити: 1) ім`я (найменування) запитувача, поштову адресу або адресу електронної пошти, а також номер засобу зв`язку, якщо такий є; 2) загальний опис інформації або вид, назву, реквізити чи зміст документа, щодо якого зроблено запит, якщо запитувачу це відомо; 3) підпис і дату за умови подання запиту в письмовій формі.

Частинами першою, четвертою статті 22 Закону № 2939-VI передбачено, що розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту, зокрема, у випадку якщо інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону.

У відмові в задоволенні запиту на інформацію має бути зазначено: 1) прізвище, ім`я, по батькові та посаду особи, відповідальної за розгляд запиту розпорядником інформації; 2) дату відмови; 3) мотивовану підставу відмови; 4) порядок оскарження відмови; 5) підпис.

Відповідно до п. 5 Порядку обліку та роботи з дисциплінарними справами, затвердженого наказом Національного агентства України з питань

державної служби 03.03.2016 № 49, інформація, що міститься в дисциплінарній справі, належить до службової інформації, доступ до якої обмежується згідно із Законом України «Про доступ до публічної інформації».

Суд зауважує, що спірним питанням у цій справі є повнота надання відповідачем інформації на запит позивача від 14 червня 2022 року про доступ до публічної інформації у частині надання матеріалів дисциплінарної справи, на які наявне посилання на третій сторінці наказу Головного територіального управління юстиції у місті Києві від 13 вересня 2019 року № 307/05 «Про накладання дисциплінарного стягнення на ОСОБА_1 .

У відповідь на запит позивача відповідач повідомив про те, що відповідно до п. 5-7 Порядку обліку та роботи з дисциплінарними справами, затвердженого наказом Національного агентства України з питань державної служби 03.03.2016 № 49, інформація, що міститься в дисциплінарній справі, належить до службової інформації, доступ до якої обмежується згідно із Законом України «Про доступ до публічної інформації». На цій підставі запитувачу відмовлено у наданні матеріалів дисциплінарної справи.

Водночас, обґрунтовуючи позовну заяву, позивач наполягав, що у відмові в задоволенні пункту 2 запиту відповідачем не ідентифіковані матеріали дисциплінарної справи, копії яких він просив надати, адже у запиті позивач запитував надати йому не будь-які копії «матеріалів дисциплінарної справи», а копії «матеріалів дисциплінарної справи, на які наявне посилання на третій сторінці наказу ГТУЮ ум. Києві від 13 вересня 2019 року № 307/05 «Про накладання дисциплінарного стягнення на ОСОБА_1 » як на одну із підстав для його прийняття».

Аналіз правових норм, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, дає підстави дійти висновку, що публічною інформацією слід уважати інформацію, отриману або створену в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або таку, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень. При цьому, визначальним для публічної інформації є те, що вона заздалегідь зафіксована будь-якими засобами та на будь-яких носіях і знаходилась у володінні суб`єктів владних повноважень як розпорядників публічної інформації.

З аналізу статті 1 Закону № 2939-VI слідує, що публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом. Тобто інформація, яка знаходиться у володінні відповідача є публічною, проте не завжди відкритою.

Слід зауважити, що законодавством визначено виключний перелік підстав, за наявності яких розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту та передбачено обов`язкові реквізити такої відмови, зокрема, у відмові в задоволенні запиту на інформацію має бути зазначено мотивовану підставу відмови.

Так, за правилами статті 6 Закону № 2939-VI обмежений доступ мають конфіденційна, таємна та службова інформації. Разом з тим, доступ до такої інформації може бути обмежено лише за одночасної сукупності вимог наведених у часті другій цієї статті, а саме: 1) виключно в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя; 2) розголошення інформації може завдати істотної шкоди цим інтересам; 3) шкода від оприлюднення такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні.

Частиною сьомою статті 6 Закону № 2939-VI прямо передбачено, що обмеженню у доступі підлягає інформація, а не документ. Якщо документ містить інформацію з обмеженим доступом, для ознайомлення надається інформація, доступ до якої необмежений.

Нормами статті 9 Закону № 2939-VI визначено характер інформації, яка відноситься до службової, та сукупність ознак, які дозволяють кваліфікувати таку інформацію як службову.

Така інформація, зокрема: 1) має міститися в документах суб`єктів владних повноважень, якщо вони пов`язані з: а) розробкою напряму діяльності установи; б) здійсненням контрольних, наглядових функцій органами державної влади; в) процесом прийняття рішень і передують публічному обговоренню та/або прийняттю рішень; 2) зібрана в процесі оперативно-розшукової, контррозвідувальної діяльності, у сфері оборони країни, яку не віднесено до державної таємниці.

До документів, які можуть містити таку інформацію, законодавець відносить, зокрема, доповідні записки, рекомендації, документи, які становлять внутрівідомчу службову кореспонденцію.

Питання віднесення інформації до категорії службової неодноразово досліджувалися Великою Палатою Верховного Суду. Так, у постанові від 22 травня 2018 року у страві №800/592/17 Велика Палата Верховного Суду сформувала правову позицію, відповідно до якої, відмовляючи в доступі до інформації з підстави того, що вона є службовою, розпорядник повинен вказати, до якої з визначених частиною першою статті 9 Закону №2939-VI категорій належить ця інформація. Якщо інформація не належить до жодної з визначених цією нормою категорій, доступ до неї не може обмежуватись на підставі того, що вона є службовою.

Велика Палата Верховного Суду в означеній справі також указала на те, що обмеження доступу до конкретної інформації допускається, якщо в розумінні пункту 1 частини першої статті 9 Закону № 2939-VI вона належить до службової та за умови застосування сукупності вимог пунктів 1-3 частини другої статті 6 цього Закону.

Важливо також розуміти, що відповідність інформації пункту 1 частини першої статті 9 Закону №2939-VI не створює обов`язку автоматичного віднесення інформації до службової. Стаття 9 Закону № 2939-VI передбачає, що така інформація саме може бути віднесена до службової. Тобто віднесення інформація до категорії службової можливо у разі, якщо застосування "трискладового тесту" засвідчило наявність підстав для обмеження доступу до неї.

Зі змісту пункту 3 частини четвертої статті 22 Закону № 2939-VІ слідує, що відмова у задоволенні запиту на інформацію повинна бути мотивованою, тобто у відмові розпорядник інформації зобов`язаний обґрунтувати наявність підстав обмеження у доступі, встановлені шляхом застосування «трискладового тесту», передбаченого частиною другою статті 6 Закону № 2939-VI. Відсутність висновку розпорядника інформації щодо наявності хоча б однієї з наведених вище трьох підстав означає, що відмова у доступі до публічної інформації є необґрунтованою.

Водночас, відмовляючи позивачу у наданні інформації на його запит про доступ до публічної інформації у частині надання матеріалів дисциплінарної справи, на які наявне посилання на третій сторінці наказу Головного територіального управління юстиції у місті Києві від 13 вересня 2019 року № 307/05 «Про накладання дисциплінарного стягнення на ОСОБА_1 , відповідач обмежився лише повідомленням, що ця інформація є службовою інформацією, та не зазначив про наявність визначених частиною другою статті 6 Закону № 2939-VI передумов для можливості обмеження доступу до запитуваної інформації.

Суд зауважує, що невмотивованість відмови розпорядника інформації свідчить, зокрема, про порушення процедури розгляду відповідного запиту. Необґрунтована відповідь на запит не відображає виконання розпорядником публічної інформації своїх повноважень, визначених Законом № 2939-VI, а в обставинах цієї справи свідчить про необґрунтованість дій відповідача при розгляді запиту позивача.

Щодо доводів позивача про те, що відмова у задоволенні пункту 2 запиту на інформацію не містить порядку її оскарження та підпису відповідальної особи за розгляд запиту розпорядником інформації, що не відповідає вимогам пунктів 4-5 частини четвертої статті 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації», суд вважає їх необґрунтованими, з огляду на таке.

Матеріали справи свідчать про те, що позивачу надіслана паперова копія оригіналу електронного документу, а саме: листа Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 20.06.2022 № ПІ-Ч-10-51/188, яка підписана кваліфікованим електронним підписом ОСОБА_2 , що свідчить про дотримання відповідачем приписів пункту 5 частини четвертої статті 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації».

Що стосується відсутності у вказаному листі порядку оскарження відмови в задоволенні запиту на інформацію, то суд зазначає, що окремі дефекти форми рішення не можуть сприйматися як безумовні підстави для висновку щодо протиправності спірного рішення і, як наслідок, про його скасування (висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 19.05.2020 у справі №820/2300/18, від 30.04.2020 у справі №810/384/16, від 17.03.2020 у справі № 808/4140/15, від 25.01.2019 у справі №812/1112/16).

Водночас суд звертає увагу на те, що в разі визнання судом неправомірними дій чи бездіяльності відповідача суд може зобов`язати його вчинити певні дії чи утриматися від їх вчинення у визначений чинним законодавством спосіб, яким може бути захищено / відновлено порушене право.

Суд може ухвалити постанову про зобов`язання відповідача прийняти рішення певного змісту, за винятком випадків, коли суб`єкт владних повноважень під час адміністративних процедур відповідно до закону приймає рішення на основі адміністративного розсуду.

З метою ефективного захисту прав позивача в межах адміністративного судочинства діє принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі, який полягає насамперед у активній ролі суду при розгляді справи.

Об`єктом судового захисту в цій справі є право скаржника на отримання публічної інформації на його запит. Позивач, звертаючись до суду, вважав, що відповідач допустив протиправну бездіяльність і це є підставою для зобов`язання відповідача надати запитувану інформацію.

Однак, суд вважає наведене формулювання позовної вимоги некоректним і таким, що не відповідає підставам позову в цій справі, оскільки відповідь відповідача на запит позивача не може свідчити про бездіяльність суб`єкта владних повноважень. Водночас доводи позовної заяви ОСОБА_1 зводяться до його незгоди з відмовою відповідача у наданні запитуваної інформації.

Суд вважає за необхідне визначити, що з урахуванням обставин справи належним та ефективним способом судового захисту прав скаржника є визнання протиправною відмови відповідача у наданні інформації на запит ОСОБА_1 від 14 червня 2022 року та зобов`язання відповідача повторно розглянути цей запит.

Частиною другою статті 5 КАС України визначено, що захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Тому, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову ОСОБА_1 .

За схожих обставин подібні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 листопада 2021 року у справі № 9901/149/20 та Верховний судом у постанові від 27 серпня 2021 року у справі № 640/9835/20.

Згідно з частиною першою статті 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно з частиною 3 статті 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 13.12.2022 у цій справі позивача звільнено від сплати судового збору за подання адміністративного позову, тому підстави для вирішення питання щодо розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 243-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

1. Адміністративний позов задовольнити частково.

2. Визнати протиправною відмову Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) у задоволенні пункту 2 запиту на інформацію ОСОБА_1 від 14.06.2022 (зареєстрованого 14.06.2022 за вх. №ПІ-Ч-10-51/188), викладену у листі Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 20.06.2022 №ПІ- Ч-10-51/188.

3. Зобов`язати Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ) повторно розглянути пункт 2 запиту на інформацію ОСОБА_1 від 14.06.2022 (зареєстрованого 14.06.2022 року за вх. №ПІ-Ч-10-51/188) у порядку, що передбачений Законом України «Про доступ до публічної інформації», та з урахуванням висновків суду.

4. У решті позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Щавінський В.Р.