Справа № 260/2099/22
Суддя: Єресько Л.О.
Дата ухвалення: 2023-09-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2023 року

м. Київ

справа № 260/2099/22

адміністративне провадження № К/990/13847/23

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача Єресько Л.О.,

суддів: Загороднюка А.Г., Мартинюк Н.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження у касаційній інстанції справу №260/2099/22

за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Закарпатській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу

за касаційною скаргою ОСОБА_1

на ухвалу Закарпатського окружного адміністративного суду від 21 грудня 2022 року, постановлену суддею Калиничем Я.М.

та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 16 березня 2023 року, ухвалену колегією суддів у складі головуючого судді Шинкар Т.І., суддів: Іщук Л.П., Обрізка І.М.,

УСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та їхнє обґрунтування

1. У червні 2022 року ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду із позовом до Головного управління ДПС у Закарпатській області (далі - відповідач, ГУ ДПС у Закарпатській області) у якому просив:

1.1. визнати протиправним та скасувати наказ від 27.05.2020 №125-о "Про припинення державної служби та звільнення ОСОБА_1 ";

1.2. поновити ОСОБА_1 на посаді завідувача сектору з питань запобігання та виявлення корупції Головного управління ДПС у Закарпатській області або допустити до роботи на іншій рівнозначній посаді (в разі скорочення такої посади).

Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій

2. Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 20.06.2022 відкрито провадження в адміністративній справі за правилами загального позовного провадження.

3. В підготовчому засіданні представник відповідача заявила клопотання про залишення позовної заяви без розгляду, аргументоване пропуском позивачем місячного строку звернення до суду, встановленого частиною п`ятою статті 122 КАС України. У підготовчому засіданні позивач заперечував проти залишення позовної заяви без розгляду. Повідомив суду, що про оскаржуваний наказ дізнався 01.02.2022.

4. Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 08.12.2022 позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху, запропоновано позивачу подати до суду протягом п`яти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху заяву про поновлення строку звернення до адміністративного суду з обґрунтуванням поважності пропуску цього строку.

5. Від позивача на виконання ухвали суду від 08.12.2022 надійшла заява про поновлення строку звернення до адміністративного суду.

6. Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 21.12.2022, залишеною без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 16.03.2023, позов залишено без розгляду.

7. Залишаючи позов без розгляду, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із того, що ні наявність кримінального провадження, ні перебування під вартою, жодним чином не унеможливлюють звернення через представника в суд за захистом своїх прав у встановлений законом строк з дня коли він дізнався або повинен був дізнатись про порушення такого права.

7.1. Судами не прийнято посилання позивача на те, що ним не отримувався наказ про звільнення від 27.05.2020, оскільки фактичне неотримання наказу під підпис не вказує на необізнаність позивача про такий наказ, при цьому відповідач поінформував позивача про його звільнення.

7.2. За висновків судів попередніх інстанцій у позивача існувала об`єктивна можливість знати про факти порушення його прав оскаржуваним наказом ще в травні 2020 року, при цьому із адміністративним позовом ОСОБА_1 звернувся в суд лише 15.06.2022, тобто з пропуском строку встановленого законодавством.

7.3. Доводи позивача, що для обчислення строку звернення до суду із позовом про поновлення на роботі має застосовуватися частина перша статті 233 КЗпП України, якою визначено місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки, суди уважали необґрунтованими, оскільки цей спір виник з приводу проходження та звільнення з публічної служби, а тому до спірних відносин застосовуються положення КАС України, якими встановлено спеціальні строки звернення до адміністративного суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційної скарги

8. Від ОСОБА_1 до Верховного Суду (далі - Суд) 18.04.2023 надійшла касаційна скарга, в якій позивач просить скасувати ухвалу Закарпатського окружного адміністративного суду від 21.12.2022 та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 16.03.2023 у справі № 260/2099/22, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

9. Ця касаційна скарга подана на підставі частини другої статті 328 КАС України із посиланням у касаційній скарзі на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права.

9.1. Так, скаржник указує, що суди попередніх інстанцій у цій справі застосували положення частини третьої, частини п`ятої статті 122 КАС України, частини першої статті 47, частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України без урахування висновків щодо застосування відповідних норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 11.04.2018 у справі № 815/4532/16, від 20.11.2019 у справі № 420/333/19, від 06.07.2020 у справі № 1340/4763/18, від 24.11.2021 у справі № 640/26235/19, від 26.04.2022 у справі № 400/5829/21.

9.2. Як зауважує касатор, у постанові від 06.07.2020 Верховний Суд висновував, що виходячи зі змісту частини третьої статті 122 КАС України законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об`єктивної можливості цієї особи знати про ці факти.

9.3. Указує, що від 11.04.2018 у справі № 815/4532/16, від 20.11.2019 у справі № 420/333/19, від 06.07.2020 у справі № 1340/4763/18 Верховний Суд зазначив, що Кодекс адміністративного судочинства України і Кодекс законів про працю України передбачають, що для звернення до суду у справах щодо звільнення з публічної служби встановлено місячний строк, який обчислюється з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

9.4. Касатор підкреслює, що у розглядуваному випадку копію оскаржуваного наказу позивач отримав лише 28.05.2022 після звернення до ГУ ДПС у Закарпатській області, що підтверджується наявною на офіційному веб-сайті АТ «Укрпошта» інформацією про відстеження пересилання поштового відправлення з штрих-кодовим ідентифікатором: 340, трудову книжку позивачу досі не видали, а тому, на його переконання, у цьому випадку позивачем не пропущено строк звернення до адміністративного суду.

9.5. Скаржник наголошує, що чинне законодавство не покладає на працівника обов`язок звернутися до роботодавця для отримання копії наказу (розпорядження) про звільнення, навпаки, це роботодавця зобов`язує чинне законодавство (частина перша статті 47 КЗпП України) видати працівникові у день його звільнення копію наказу (розпорядження) про звільнення.

9.6. Як наголошує позивач, особисто він не подавав ніякої заяви до ГУ ДПС у Закарпатській області, і не міг цього зробити 27.05.2020, оскільки на той час він знаходився у державній установі «Закарпатська установа виконання покарань (№ 9)», куди був поміщений після затримання працівниками правоохоронних органів у рамках кримінального провадження № 0000228, що підтверджується ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 28.05.2020 в кримінальній справі № 463/4495/20.

9.7. А тому, висновки судів попередніх інстанцій про те, що позивач не міг не знати, що його звільнено з державної служби на підставі його ж відповідної заяви від 27.05.2020, касатор уважає безпідставними, в результаті чого дійшли хибного висновку про пропущення позивачем строку звернення до адміністративного суду.

10. Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: головуючого судді (суддя - доповідач) Єресько Л.О., суддів: ОСОБА_2, Мартинюк Н.М. від 21.04.2023 відкрите касаційне провадження за вищевказаною касаційною скаргою.

10.1. Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, який здійснено на підставі розпорядження заступника керівника апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного адміністративного суду від 20.09.2023 № 1600/0/78-23 (у зв`язку з ухваленням Вищою радою правосуддя рішення від 03.08.2023 № 770/0/15-23 про звільнення ОСОБА_2 з посади судді Верховного Суду у зв`язку з поданням заяви про відставку, наказом Голови Верховного Суду від 03.08.2023 № 2457-к про відрахування судді ОСОБА_2 зі штату Верховного Суду, що унеможливлює її участь у розгляді касаційних скарг), визначено новий склад колегії суддів: головуючий суддя (суддя - доповідач) Єресько Л.О., судді Загороднюк А.Г., Мартинюк Н.М.

11. Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного адміністративного суду Єресько Л.О. від 25 вересня 2023 року закінчено підготовчі дії та призначено справу до розгляду у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Позиція інших учасників справи

12. Від ГУ ДПС у Закарпатській області до Суду 10.05.2023 надійшов відзив на касаційну скаргу, у якому відповідач просить залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішенні - без змін.

12.1. У цьому відзиві ГУ ДПС у Закарпатській області стверджує, що відповідач листом від 05.06.2020 №5357/Л/07-16-11-01-31 повідомляв позивача про розгляд його звернення від 01.06.2020 (вх. ГУ ДПС від 02.06.2020 №26700/Л/11) та надано відповідь, у якій зокрема зазначено, що заяву ОСОБА_1 про звільнення з посади за угодою сторін від 27.05.2020 погоджено та наказом від 27.05.2020 №125-о такому припинено державну службу та звільнено з посади.

12.2. Відповідач уважає посилання позивача в касаційній скарзі на те, що ним не отримувався наказ про звільнення від 27.05.2020 необґрунтованими, оскільки фактичне неотримання наказу під підпис не вказує на необізнаність позивача про такий наказ та відповідачем було поінформовано про його звільнення.

12.3. Як підкреслює відповідач, в судовому засіданні Личаківського районного суду м. Львова 28.05.2020 (справа № 463/4495/20, кримінальне провадження № І-кс/463/2751/20), за участі позивача, при розгляді питання про відсторонення від посади ОСОБА_1 , судом встановлено, що завідувача сектору з питань запобігання та виявлення корупції Головного управління ДПС у Закарпатській області ОСОБА_1 звільнено згідно наказу № 125-о від 27.05.2020, що свідчить про обізнаність останнього щодо його звільнення.

12.4. Відповідач зауважує, що наявність кримінального провадження стосовно позивача, чи перебування його під вартою, жодним чином не унеможливлюють можливість його звернення через представника до суду за захистом своїх прав у встановлений законом строк з дня коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення такого права.

12.5. На думку ГУ ДПС у Закарпатській області вирішення питання щодо дотримання позивачем строку звернення до суду з адміністративним позовом не ставиться в залежність від порядку отримання наказів, а вирішується з огляду на факт, коли він дізнався або повинен був дізнатись про порушення такого права.

Позиція Верховного Суду

Джерела права, оцінка висновків судів, рішення яких переглядаються, та аргументів учасників справи.

13. Приписами частини першої статті 341 КАС України визначено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

14. У цій справі спірні правовідносини виникли у зв`язку із звільненням позивача з публічної служби наказом ГУ ДПС у Закарпатській області від 27.10.2020 №125-о на підставі пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України, за угодою сторін.

15. Із позовом про оскарження цього наказу позивач звернувся до суду лише 15.06.2022, що мало наслідком залишення судом першої інстанції позову без розгляду у зв`язку із пропуском ОСОБА_1 строку звернення до суду, який визначено у частині п`ятій статті 122 КАС України, а підстави для поновлення такого строку, за висновком суду, відсутні.

16. Надаючи оцінку доводам касаційної скарги щодо неправильного застосування судами попередніх інстанцій норм процесуального права при вирішенні питання дотримання позивачем строків звернення до суду із цим позовом та неправильної оцінки поважності причин пропуску такого строку, колегія суддів виходить із такого.

17. Відповідно до частини першої статті 120 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

18. Згідно з частиною першою статті 122 КАС України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

19. Відповідно до частини другої статті 122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

20. Частиною п`ятою статті 122 КАС України визначено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

21. Зі змісту наведених норм слідує, що для звернення до адміністративного суду з позовом щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлено місячний строк і цей строк обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

22. При цьому, законодавець визнав строк в один місяць достатнім для того, щоб у справах цієї категорії особа, яка вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушено її права, свободи чи інтереси, визначилася, чи звертатиметься вона до суду з позовом за їх захистом.

23. Строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. При цьому перебіг такого строку починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

24. День, коли особа дізналася про порушення свого права - це встановлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, внаслідок якої відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів. Доказами того, що особа знала про порушення своїх прав, є, зокрема, умови, за яких вона мала реальну можливість дізнатися про порушення своїх прав. У той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.

25. Не звернення до суду з адміністративним позовом за захистом свої прав через неналежне використання своїх процесуальних прав не є поважною причиною пропуску строку.

26. Згідно із статтею 47 КЗпП України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

27. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.

28. Частиною першою статті 233 КЗпП України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), встановлено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

29. Наслідки пропуску строку звернення до суду визначені статтею 123 КАС України.

30. Відповідно до частини третьої статті 123 КАС України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

31. Системний аналіз положень статті 123 КАС України дає підстави для висновку, що передумовою настання відповідних наслідків для позивача у спірних правовідносинах є надання можливості останньому скористатися правом подати заяву, в якій вказати інші причини поважності пропущеного строку, ніж ті, які були зазначені в первинній заяві про поновлення строку у разі визнання їх судом неповажними.

32. У постанові від 05.02.2020 у справі № 9901/425/19 Велика Палата Верховного суду зазначила, що у випадку, коли особа вважає, що її права при прийнятті, проходженні або звільненні з публічної служби були порушені, вона має право звернутися до суду у більш стислі строки, ніж на загальних підставах. Звернення до суду з пропуском цього строку за відсутності поважних причин позбавляє таку особу права захисту у судовому порядку.

33. Отже, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів.

34. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Відсутність цієї умови приводила б до постійного збереження стану невизначеності у публічно-правових відносинах.

35. Повертаючись до обставин цієї справи зазначимо, що на момент подання заяви про звільнення за угодою сторін від 27.05.2020 позивач знаходився у державній установі «Закарпатська установа виконання покарань (№ 9)», куди був поміщений після затримання працівниками правоохоронних органів у рамках кримінального провадження № 0000228, що підтверджується ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 28.05.2020 в кримінальній справі № 463/4495/20. При цьому, відповідно до вказаної ухвали з 26.05.2020 до позивача було застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою; строк дії цієї ухвали становив шістдесят днів з моменту фактичного затримання ОСОБА_1 26.05.2020 та закінчувався 24.07.2020.

36. З наведеного слідує, що на момент видання відповідачем 27.05.2020 оскаржуваного наказу про припинення державної служби та звільнення позивача із займаної посади з 27.05.2020 за угодою сторін, ОСОБА_1 був відсутнім на роботі, що об`єктивно впливало на можливість роботодавця у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення та належно оформлену трудову книжку.

37. При цьому, суд зауважує, що у випадку звільнення працівника за угодою сторін, відповідно до частини другої статті 47 КЗпП України, копія наказу про звільнення видається на вимогу працівника.

38. Згідно із пунктом 4.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої Міністерства юстиції України від 29.07.1993 № 58, якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника.

39. Зі змісту заяви від 27.05.2020 слідує, що позивач просив направити йому трудову книжку засобами поштового зв`язку за місцем його реєстрації.

40. У той же час, за твердженнями відповідача, ГУ ДПС у Закарпатській області неодноразово надсилало документи ОСОБА_1 на адресу його проживання, які пізніше були повернуті адресату із відміткою установи поштового зв`язку «за закінченням терміну зберігання» (лист від 05.06.2020 № 5357/Л/07-16-11-01-31 - повернуто 11.07.2020, лист від 14.07.2020 № 6632/Л/07-16-11-01-31 - повернуто 20.08.2020).

41. З наведеного слідує, що посилання позивача на порушення відповідачем положень статті 47 КЗпП України в частині не виконання обов`язку вручення йому у день звільнення оскаржуваного наказу та трудової книжки, як поважну причину пропуску строку звернення до суду, є необґрунтованими.

42. Доводи касаційної скарги про те, що для обчислення строку звернення до суду з позовом про поновлення на роботі має застосовуватись частина перша статті 233 КЗпП України, якою визначено місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки, є необґрунтованими, оскільки цей спір виник з приводу проходження і звільнення з публічної служби, а тому до спірних відносин застосовуються положення КАС України, якими встановлено спеціальні строки звернення до адміністративного суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

43. Верховний Суд зауважує, що частиною другою статті 122 КАС України чітко визначено момент, з яким пов`язано початок відліку строку звернення до адміністративного суду, а саме з дня, коли особа дізналась або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

44. Надаючи оцінку доводам касаційної скарги в частині неврахування судами попередніх інстанцій висновків Верховного Суду щодо обчислення початку перебігу строку звернення до суду із дня вручення працівнику копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки, викладений у постановах від 11.04.2018 у справі № 815/4532/16, від 20.11.2019 у справі № 420/333/19, від 06.07.2020 у справі № 1340/4763/18, від 24.11.2021 у справі № 640/26235/19, від 26.04.2022 у справі № 400/5829/21, колегія суддів зауважує про таке.

45. Так, у справах № 815/4532/16, № 420/333/19, № 1340/4763/18, № 640/26235/19 звільнення працівників відбувалося за ініціативою роботодавця і Верховний Суд, надаючи оцінку висновкам судів попередніх інстанцій в частині дотримання позивачами строків звернення до суду щодо оскарження наказів про звільнення, із врахуванням положень статті 47 КЗпП України, виходив із того, що судами взагалі не досліджувалося питання отримання таких наказів звільненими працівниками. Враховуючи зазначені обставини, Верховний Суд вказав на передчасність висновків судів попередніх інстанцій щодо пропуску позивачами строку звернення до суду, наслідком чого було скасування судових рішень із направленням справи для продовження розгляду.

46. У справі № 400/5829/21 судами попередніх інстанцій було встановлено, що позивач отримав у день звільнення трудову книжку та ознайомився під підпис із наказами про звільнення, а тому Верховний Суд погодився із висновком судів попередніх, що позивач повинен був дізнатися про порушення своїх прав саме у цей день, однак останній звернувся до суду із пропуском більше ніж на рік місячного строку звернення до суду з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення своїх прав.

47. Натомість у цій справі, на відміну від вище вказаних справ, позивач був звільнений за угодою сторін, при цьому у день звільнення знаходився у державній установі «Закарпатська установа виконання покарань (№ 9)» і судами попередніх інстанцій на підставі наявних в матеріалах справи доказах встановлено про обізнаність позивача щодо наявності наказу про його звільнення, дату його прийняття та номер.

48. У аспекті вищевказаних доводів позивача колегія суддів звертає увагу на висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 28.12.2022 у справі № 560/5186/22, від 17.12.2021 у справі № 640/16928/21, від 21.10.2021 у справі № 826/11070/17 відповідно до яких вирішення питання щодо дотримання позивачем строку звернення до суду з адміністративним позовом не ставиться у залежність від порядку отримання наказів, а вирішується з огляду на факт, коли він дізнався або повинен був дізнатись про порушення такого права.

49. Позивач в обґрунтування поважності причин пропуску строку звернення до суду також доводить, що не звертався до відповідача із заявою від 27.05.2020 про звільнення з державної служби, а останній не з`ясовував у який спосіб і від кого надійшла вказана заява, відповідно про прийняття відповідачем оскаржуваного наказу позивачу не було відомо. За твердженнями позивача, про його звільнення із займаної посади оскаржуваним наказом він дізнався лише 28.05.2022 після звернення до ГУ ДПС у Закарпатській області.

50. Поруч із цим, сам позивач указує, що 02.06.2020 достеменно не знаючи чи передали його заяву від 27.05.2020 про звільнення з державної служби до Головного управління ДПС у Закарпатській області, він звернувся до останнього з письмовою заявою, у якій повідомив, що така заява була написана ним 27.05.2020 під психологічним тиском в зв`язку із чим відкликає свою заяву про звільнення з державної служби. Вказане підтверджується копією цієї заяви, яка додана позивачем до позовної заяви.

51. Наведене свідчить про суперечність тверджень позивача щодо неподання ним заяви від 27.05.2020 про звільнення за угодою сторін на підставі якої ГУ ДПС у Закарпатській області прийнято оскаржуваний наказ.

52. Щодо посилання позивача в обґрунтування поважності причин пропуску звернення на обставини його затримання в рамках кримінального провадження № 0000228, а потім тримання під вартою, закриття ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 01.02.2022 кримінальне провадження № 0000228 у кримінальній справі № 463/4495/20, то такі доводи не свідчать про те, що з моменту прийняття оскаржуваного наказу до прийняття ухвали Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 01.02.2022 у кримінальній справі № 463/4495/20 за його обвинуваченням у скоєнні злочину, він перебував під вартою. Крім того суд зазначає, що перебування особи під вартою або під арештом ніяким чином не обмежує її у звернені до адміністративного суду за захистом своїх прав.

53. До того ж, зі змісту ухвали Личаківський районний суд м. Львова від 23.07.2020 у справі № 463/4495/20 судом встановлено, що згідно із повідомленням ДУ «Львівська установа виконання покарань (№19)» від 29.05.2020 за №9/3684 позивача звільнено із вказаної установи, у зв`язку із внесенням застави.

54. Оцінюючи доводи позивача щодо необізнаності про наявність наказу від 27.05.2020 про його звільнення, позаяк спірний наказ йому не оголошувався та трудова книжка не видавалася, суди попередніх інстанцій зауважили, що з дня видачі наказу по особовому складу №125-0 від 27.05.2020, ОСОБА_1 припинилися виплати заробітної плати, що є періодичними платежами, про зупинення яких позивач повинен був знати.

57. Із змісту наявної в матеріалах справи копії ухвали Личаківського районного суду м. Львова у справі №463/4495/20 (провадження №1-кс/463/2750/20) від 28.05.2020, судами також установлено, що на момент прийняття цієї ухвали позивач та його захисники у вказаній справі, заперечуючи проти клопотання прокурора про обрання позивачу запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, обґрунтовували свої доводи, в тому числі звільненням такого із займаної посади наказом від 27.05.2020 №125-о, що було також, враховано судом при визначені розміру застави позивачу.

55. Вказане спростовує твердження позивача про те, що йому не було відомо про наявність наказу від 27.05.2020 №125-о, оскільки ця обставина використовувалася самим позивачем та його захисниками у справі №463/4495/20 на його користь як один із аргументів обрання йому запобіжного заходу не пов`язаного з триманням під вартою.

56. Отже, станом на 28.05.2020 позивач достеменно був обізнаний про своє звільнення, в тому числі про дату та номер наказу.

57. Крім того, суди установили, що про звільнення позивача із займаної посади наказом від 27.05.2020 №125-о, зазначено і в іншій ухвалі Личаківського районного суду м. Львова у справі №463/4495/20 (провадження №1-кс/463/2750/20) від 28.05.2020 про залишення клопотання без розгляду.

58. Так, зі змісту означеної ухвали слідує, що позивач та його захисники не заперечували проти залишеня клопотання слідчого про відсторонення позивача від посади завідувача сектору з питань запобігання та виявлення корупції Головного управління ДПС у Закарпатській області строком два місяці з моменту винесення ухвали, позаяк наказом №125-о від 27.05.2020 ОСОБА_1 звільнено із займаної посади, а тому потреба у його відстороненні відпала.

59. Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується із висновком судів попередніх інстанцій щодо об`єктивної можливості позивача знати про факти порушення його прав прийняттям оскаржуваного наказу, ще в травні 2020 року, при цьому із адміністративним позовом ОСОБА_1 звернувся до суду лише 15.06.2022, тобто з пропуском строку встановленого законодавством.

60. Наведені позивачем доводи в обґрунтування поважності причин пропуску строку звернення до суду не змінюють моменту, з якого він повинен був дізнатися про порушення прав, свобод та інтересів, а свідчить лише про час, коли позивач почав вчиняти дії щодо реалізації свого права і ця дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду. Наявність кримінального провадження, де позивач має статус обвинуваченого, ніяким чином не впливало на можливість позивача оскаржити відповідний наказ у строки, визначені чинним законодавством.

61. Подібних висновків дійшов Верховний Суд у схожих за змістом правовідносинах, які викладені у постановах від 21.08.2019 у справі № 813/1726/17, від 29.10.2020 у справі № 753/20260/17, від 25.02.2021 у справі № 580/2987/20 та від 26.04.2021 у справі № 160/4657/20, від 16.11.2022 у справі № 240/19150/20.

62. Відповідно до частини першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

63. Водночас, обов`язок доведення обставин, з якими сторона пов`язує поважність причин пропуску строків звернення до суду, покладається на особу, яка звернулася до суду.

64. Разом з тим матеріали справи не містять жодних доказів вжиття позивачем майже протягом двох років активних заходів з метою з`ясування та перевірки обсягу його порушених прав до 28.05.2022, як і доказів вчинення дій з метою своєчасного оскарження наказу відповідача та що ці дії були пов`язані із готуванням до звернення до суду із підтвердженням відповідними доказами.

65. Суд зауважує, що строк звернення до суду, як одна із складових гарантії "права на суд", може і має бути поновленим, лише у разі наявності достатніх на те поважних причин.

66. Наведене дає підстави для висновку, що поновлення встановленого процесуальним законом строку для подання позовної заяви здійснюється судом у виняткових, особливих випадках й лише за наявності обставин об`єктивного і непереборного характеру (підтверджених доказами), які істотно ускладнили або унеможливили своєчасну реалізацію права на звернення до суду із позовом.

67. Правовий інститут строків звернення до адміністративного суду за захистом свого порушеного права не містить вичерпного, детально описаного переліку причин чи критеріїв їх визначення. Натомість закон запроваджує оцінні, якісні параметри визначення причин їх недотримання - вони повинні бути поважними, реальними або, непереборними і об`єктивно нездоланними на час перебігу строків звернення до суду.

68. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.10.2020 у справі № 9901/32/20 дійшла висновку, що інакшого способу визначити, які причини належить віднести до поважних, ніж через зовнішню оцінку (кваліфікацію) змісту конкретних обставин, хронологію та послідовність дій суб`єкта правовідносин перед зверненням до суду за захистом свого права, немає. Під таку оцінку мають потрапляти певні явища, фактори та їх юридична природа; тривалість строку, який пропущений; те, чи могли і яким чином певні фактори завадити вчасно звернутися до суду, чи перебувають вони у причинному зв`язку із пропуском строку звернення до суду; яка була поведінка суб`єкта звернення протягом цього строку; які дії він вчиняв, і чи пов`язані вони з готуванням до звернення до суду тощо.

69. Причина пропуску строку звернення до суду може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: 1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; 2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.

70. Тобто, поважними причинами можуть визнаватися лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулася з позовною заявою, пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належним чином.

71. Отже, поновленню підлягають лише порушені з поважних причин процесуальні строки, встановлені законом.

72. Дотримання строків звернення до адміністративного суду є однією з умов дисциплінування учасників публічно-правових відносин, якщо ці відносини стали спірними.

73. Законодавче закріплення строків звернення з адміністративним позовом до суду є гарантією стабільності публічно-правових відносин, призначенням якої є забезпечення своєчасної реалізації права на звернення до суду, стабільної діяльності суб`єктів владних повноважень при здійсненні управлінських функцій. Інститут строків у адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Строки звернення до адміністративного суду з позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

74. Установлення строків звернення до адміністративного суду у системному зв`язку з принципом правової визначеності слугує меті забезпечення передбачуваності для відповідача (як правило, суб`єкта владних повноважень в адміністративних справах) та інших осіб того, що зі спливом установленого проміжку часу прийняте рішення, здійснена дія (бездіяльність) не матимуть поворотної дії в часі та не потребуватимуть скасування, а правові наслідки прийнятого рішення або вчиненої дії (бездіяльності) не будуть відмінені у зв`язку з таким скасуванням. Тобто встановлені строки звернення до адміністративного суду сприяють уникненню ситуації правової невизначеності щодо статусу рішень, дій (бездіяльності) суб`єкта владних повноважень.

75. Також, суд вважає за необхідне зазначити, що обмеження строку звернення до суду шляхом встановлення відповідних процесуальних строків, не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя (Рішення Конституційного Суду України від 13.12.2011 № 17-рп/2011). Такі обмеження направленні на досягнення юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулюють учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків та поважати права та інтереси інших учасників правовідносин.

76. У цьому аспекті колегія суддів звертає увагу на сформулюваний Верховним Судом у постанові від 18.01.2023 у справі № 160/6211/21 правовий висновок, відповідно до якого встановлення строків звернення до адміністративного суду у системному зв`язку з принципом правової визначеності слугує меті забезпечення передбачуваності для відповідача (як правило, суб`єкта владних повноважень у адміністративних справах) та інших осіб того, що зі спливом встановленого законом або судом проміжку часу прийняте рішення, здійснена дія (бездіяльність) суб?єкта владних повноважень або судове рішення отримують додаткову легітимність (стабільність) та не передбачатимуть можливості перегляду (скасування), а правові наслідки їх прийняття (вчинення) не будуть відмінені. Тобто встановлені строки звернення до адміністративного суду сприяють уникненню ситуації правової невизначеності щодо статусу рішень, дій (бездіяльності) суб`єкта владних повноважень, а також судового рішення. Забезпечення дотримання принципу правової визначеності потребує чіткого виконання сторонами та іншими учасниками справи вимог щодо строків звернення до суду, а також строків на оскарження судових рішень, а від судів вимагається дотримуватися певних правил у процесі прийняття рішення про поновлення строку та оцінювати поважність причин пропуску строку, виходячи із критеріїв розумності та об`єктивності, поведінки сторін, значимості справи та її впливу на суспільні відносини і національну безпеку, наявності фундаментальної судової помилки, а також непереборності обставин, що спричинили пропуск строку.

77. Ураховуючи наведене, Верховний Суд не встановив порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права, яке б призвело до ухвалення незаконних рішень і погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій.

78. Доводи наведені у касаційній скарзі, не спростовують правильність висновків судів першої й апеляційної інстанцій, а відтак відсутні підстави для скасування оскаржуваних судових рішень.

79. Відповідно до частини першої статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

80. З огляду на результат касаційного розгляду та відсутність документально підтверджених судових витрат, понесених учасниками справи у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись статтями 3, 341, 345, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

2. Ухвалу Закарпатського окружного адміністративного суду від 21 грудня 2022 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 16 березня 2023 року у справі №260/2099/22 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

СуддіЛ.О. Єресько А.Г. Загороднюк Н.М. Мартинюк