Справа № 420/8874/23
Суддя: Ступакова І.Г.
Дата ухвалення: 2023-09-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 вересня 2023 р.м. ОдесаСправа № 420/8874/23

Головуючий в 1 інстанції: Хом`якова В.В. Дата і місце ухвалення: 19.07.2023р., м. Одеса
Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду

у складі:

головуючого Ступакової І.Г.

суддів Бітова А.І.

Лук`янчук О.В.

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою Територіального управління Державної судової адміністрації України в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 19 липня 2023 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Одеській області, Державної судової адміністрації України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И Л А :

В квітні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Територіального управління ДСА України в Одеській області, ДСА України, в якому просив суд:

- визнати протиправними дії ТУ ДСА України в Одеській області щодо нарахування та виплати позивачу суддівської винагороди в період з 17.08.2022р. по 01.03.2023р., вихідної допомоги та компенсації за дні невикористаної відпустки з розрахунку, встановленого ст.7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» та ст.7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, в розмірі 2102,00 грн.;

- зобов`язати ТУ ДСА України в Одеській області здійснити нарахування ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 17.08.2022р. по 31.12.2022р. з розрахунку встановленого ст.7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» прожиткового мінімуму для працездатних осіб в розмiрi 2481,00 грн., та суддівської винагороди за період з 01.01.2023р. по 01.03.2023р., вихідної допомоги і компенсації за дні невикористаної відпустки з розрахунку встановленого ст.7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» прожиткового мінімуму для працездатних осіб в розмірі 2684,00 грн., з урахуванням раніше нарахованих сум;

- стягнути з ТУ ДСА України в Одеській області на користь ОСОБА_1 нараховану суддівську винагороду за період з 17.08.2022р. по 31.12.2022р. з розрахунку встановленого ст.7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» прожиткового мінімуму для працездатних осіб в розмірі 2481,00 грн., та суддівську винагороду за період з 01.01.2023р. по 01.03.2023р., вихідну допомогу і компенсацію за дні невикористаної відпустки з розрахунку встановленого ст.7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» прожиткового мінімуму для працездатних осіб в розмірі 2684,00 грн., з урахуванням раніше виплачених сум та з утриманням передбачених законом податків і обов`язкових платежів.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що рішенням голови Верховного суду №341/0/149-22 вiд 08.08.2022р. він був відряджений для здійснення правосуддя до Суворовського районного суду м. Одеси. Рішенням Вищої ради правосуддя №104/0/15-23 від 21.02.2023р. звільнений з посади судді у зв`язку з поданням заяви про відставку. Наказом в.о. голови Суворовського районного суду м. Одеси №30/с вiд 28.02.2023р. ОСОБА_1 відрахований з 01.03.2023р. зі штату Суворовського районного суду м. Одеси у відставку. У перiод з 17.08.2022р. по дату звільнення у відставку суддівська винагорода, вихідна допомога та компенсацiя за днi невикористаної вiдпустки ТУ ДСА України в Одеській областi нараховані та виплачені з розрахунку прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, в розмiрi 2102,00 грн., встановленого ст.7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» та ст.7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік». Позивач стверджував, що відповідно до приписів чинного законодавства, ТУ ДСА України в Одеській області повинне було нарахувати суддівську винагороду виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01.01.2022р. в розмірі 2481,00 грн., та на 01.01.2023р. в розмірі 2684,00 грн. Положення статей 7 законів України про Державний бюджет України на 2022 рік та на 2023 рік щодо запровадження величини «прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді» не відповідають нормам Конституції України та нормам спеціального Закону України «Про судоустрій і статус суддів», а тому не можуть бути застосовані до визначення розміру виплати суддівської винагороди.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 19 липня 2023 року позов задоволено частково.

Визнано протиправними дії ТУ ДСА України в Одеській області щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 суддівської винагороди в період з 17.08.2022р. по 01.03.2023р., вихідної допомоги та компенсації за дні невикористаної відпустки з розрахунку встановленого ст.7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» та ст.7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, в розмірі 2102,00 грн.

Зобов`язано ТУ ДСА України в Одеській області здійснити нарахування ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 17.08.2022р. по 31.12.2022р. з розрахунку встановленого ст.7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» прожиткового мінімуму для працездатних осіб в розмiрi 2481,00 грн., та суддівської винагороди за період з 01.01.2023р. по 01.03.2023р., вихідної допомоги і компенсації за дні невикористаної відпустки з розрахунку встановленого ст.7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» прожиткового мінімуму для працездатних осіб в розмірі 2684,00 грн., та здійснити виплату донарахованих сум.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням ТУ ДСА України в Одеській області подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на не повне з`ясування судом першої інстанції обставин справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення від 19.07.2023р. з ухваленням по справі нового судового рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 .

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначає, що судом першої інстанції безпідставно присуджено до стягнення з ТУ ДСА України в Одеській області на користь ОСОБА_1 суддівську винагороду за період з 01.01.2023р. по 01.03.2023р. з розрахунку встановленого ст.7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» прожиткового мінімуму для працездатних осіб в розмірі 2684,00 грн., оскільки позивача звільнено з посади судді у зв`язку з поданням заяви про відставку рішенням Вищої ради правосуддя від 21.02.2023р. Судом не враховано, що датою звільнення судді є дата прийняття уповноваженим органом рішення про звільнення з посади судді, а не дата відрахування судді зі штату та/або дата наказу про відрахування судді зі штату.

Також, апелянт посилається на те, що судом не надано належної правової оцінки доводам відповідача про те, що виплата суддівської винагороди здійснюється в межах бюджетних призначень, головним розпорядником яких є ДСА України. Відповідач, як розпорядник бюджетних коштів нижчого рівня, здійснює свої повноваження в межах асигнувань, які ДСА України затвердила в його кошторисі на відповідний рік. Територіальне управління не наділене правом самостійно, без правового регулювання та фінансової можливості щодо збільшення видатків з Державного бюджету України, на власний розсуд здійснювати визначення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується при визначенні розміру суддівської винагороди.

Посилається апелянт і на те, що норма частини третьої статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» є банкетною, оскільки встановлює лише кількість прожиткових мінімумів для обчислення базового розміру посадового окладу судді місцевого суду, але не встановлює розміру прожиткового мінімуму, який необхідний для цього. Розмір прожиткового мінімуму для визначення посадового окладу судді встановлюють, зокрема, ст.7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» та ст.7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік», який згідно вказаних норм становить 2102,00 грн.

Апелянт просить суд апеляційної інстанції врахувати, що виконання судових рішень, ухвалених на користь суддів, здійснюється згідно з чинним законодавством України ДСА України за рахунок коштів бюджетної програми 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів». ТУ ДСА України в Одеській області не є розпорядником коштів вказаної бюджетної програми.

Справу розглянуто судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження на підставі п.3 ч.1 ст.311 КАС України.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що Указом Президента України від 11.11.2002р. №1001/2002 ОСОБА_1 призначено строком на п`ять років на посаду судді Суворовського районного суду м. Херсона.

Постановою Верховної Ради України №298-VI вiд 22.05.2008р. позивача обрано суддею Суворовського районного суду м. Херсона безстроково.

Указом Президента України №58/2009 від 02.02.2019р. ОСОБА_1 переведений на роботу на посаді судді Білозерського районного суду Херсонської області.

Рішенням голови Верховного Суду №341/0/149-22 вiд 08.08.2022р. ОСОБА_1 відряджений для здійснення правосуддя до Суворовського районного суду м. Одеси.

Наказом в.о. голови Суворовського районного суду м. Одеси №8-о/с від 16.08.2022р. позивач визнаний таким, що приступив до виконання повноважень судді Суворовського районного суду м. Одеси з 17.08.2022р. до прийняття рішення про закінчення відрядження судді.

За рішенням Вищої ради правосуддя №104/0/15-23 від 21.02.2023р. позивач звільнений з посади судді у зв`язку з поданням заяви про відставку.

Наказом в.о. голови Суворовського районного суду м. Одеси №30/с вiд 28.02.2023р. ОСОБА_1 відрахований з 01.03.2023р. зі штату Суворовського районного суду м. Одеси у відставку.

У період з 17.08.2022р. по 01.03.2023р. ТУ ДСА України в Одеській області нараховувало та виплачувало ОСОБА_1 суддівську винагороду, виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, з 1 січня 2022 року та з 1 січня 2023 року у розмірі 2102,00 грн.

Аналогічний підхід застосований ТУ ДСА України в Одеській області при нарахуванні та виплаті позивачу вихідної допомоги та компенсації за дні невикористаної відпустки.

18.04.2023р. позивач звернувся до ТУ ДСА України в Одеській області із заявою про нарахування та виплати йому суддівської винагороди, вихідної допомоги та компенсації за невикористані дня відпустки виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня 2022 року в розмірі 2481,00 грн., а з 1 січня 2023 року в розмірі 2684,00 грн.

Листом від 21.04.2023р. ТУ ДСА України в Одеській області повідомило позивача, що суддівська винагорода з 17.08.2022р. по день звільнення у відставку нарахована йому згідно норм чинного законодавства, у зв`язку з чим відсутні підстави для її перерахунку.

Вважаючи протиправними дії відповідача щодо обмеження суддівської винагороди у період з 17.08.2022р. по 01.03.2023р., вихідної допомоги та компенсації за невикористану відпустку, ОСОБА_1 оскаржив їх в судовому порядку.

Задовольняючи частково позов суд першої інстанції виходив з того, що виплата суддівської винагороди регулюється статтею 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VIII, частиною третьою якої передбачено, що базовий розмір посадового окладу судді місцевого суду становить 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року. Норми інших законодавчих актів до цих правовідносин (щодо виплати суддівської винагороди) застосовуватися не можуть. При цьому, судом першої інстанції зазначено, що Законом України від 15.07.1999р. №966-XIV «Про прожитковий мінімум» не визначено такого виду прожиткового мінімуму, як «прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді». За висновками суду, ст.7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» від 02.12.2021р. №1928-ІХ та ст.7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» від 03.11.2022р. №2710-IX фактично змінили складову для визначення базового розміру посадового окладу судді, що порушує гарантії незалежності суддів, одна з яких передбачена частиною другою статті 130 Конституції України і частиною третьою статті 135 Закону №1402-VIII.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Спір у цій справі виник у зв`язку неправомірністю нарахування і виплати позивачу у спірний період суддівської винагороди на підставі положень статті 7 Законів №1928-ІХ та №2710-IX виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді у розмірі 2102,00 грн.

Відповідно до ст.130 Конституції України держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Однією з гарантій належного здійснення правосуддя є створення необхідних умов для діяльності суддів, їх правового, соціального захисту та побутового забезпечення.

Визначені Конституцією України та Законом України від 02.06.2016р. №1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон №1402-VIII) гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом.

Конституційний принцип незалежності суддів означає також конституційно обумовлений імператив охорони матеріального забезпечення суддів від його скасування чи зниження досягнутого рівня без відповідної компенсації як гарантію недопущення впливу або втручання у здійснення правосуддя. Окреслену правову позицію стосовно гарантій незалежності суддів було висловлено у низці рішень Конституційного Суду України, зокрема рішеннях від 20.03.2002р. №5-рп/2002, від 01.12.2004р. №19-рп/2004, від 11.10.2005р. №8-рп/2005, від 22.05.2008р. №10-рп/2008, від 03.06.2013р. №3-рп/2013, а також від 04.12.2018р. №11 -р/2018.

Система правового захисту суддів, зокрема їх матеріального забезпечення, встановлена Законом №1402-VIII, положення якого узгоджуються з вимогами міжнародно-правових актів щодо незалежності суддів і спрямовані на забезпечення стабільності досягнутого рівня гарантій незалежності суддів, а також є гарантією поваги до гідності людини, її прав та основоположних свобод.

У преамбулі Закону №1402-VIII зазначено, що цей Закон визначає організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд.

Частиною першою статті 4 Закону №1402-VIII встановлено, що судоустрій і статус суддів в Україні визначаються Конституцією України та законом.

Згідно з частиною другою статті 4 Закону №1402-VIII зміни до цього Закону можуть вноситися виключно законами про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Відповідно до частини першої статті 135 Закону №1402-VIII суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Пунктом 1 частини третьої статті 135 Закону №1402-VIII передбачено, що базовий розмір посадового окладу судді місцевого суду становить 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня календарного року.

З 30.09.2016р. набрали чинності зміни, внесені до Конституції України, згідно із Законом України від 02.06.2016р. №1401-VIII «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» (далі - Закон №1401-VIII).

Законом №1401-VIII, серед іншого, статтю 130 Конституції України викладено в новій редакції, текст якої зазначено вище, і вперше закріплено спосіб визначення розміру суддівської винагороди, а саме, що «розмір винагороди встановлюється законом про судоустрій».

З цією конституційною нормою співвідносяться норми частини першої статті 135 Закону №1402-VIII, які дають чітке розуміння, що єдиним нормативно-правовим актом, яким повинен і може визначатися розмір суддівської винагороди, є закон про судоустрій.

Розмір суддівської винагороди визначено у статті 135 Закону №1402-VIII, який з огляду як на свою назву, так і сферу правового регулювання (означену в преамбулі), є законом про судоустрій в значенні частини другої статті 130 Конституції України.

Пунктом 1 частини третьої та пунктом 1 частини четвертої статті 135 Закону №1402-VIII визначено, що базовий розмір посадового окладу судді місцевого суду становить 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, із застосуванням регіонального коефіцієнту 1,1, якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше сто тисяч осіб.

Отже, розмір посадового окладу судді, який є складовим елементом суддівської винагороди, на пряму залежить від прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Визначення прожиткового мінімуму, закладення правової основи для його встановлення та врахування при реалізації державою конституційної гарантії громадян урегульовано Законом України «Про прожитковий мінімум» від 15.07.1999р. №966-XIV (далі Закон №966-XIV), відповідно до статті 1 якого прожитковий мінімум - це вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування (далі - набір продуктів харчування), а також мінімального набору непродовольчих товарів (далі - набір непродовольчих товарів) та мінімального набору послуг (далі - набір послуг), необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості.

Прожитковий мінімум визначається нормативним методом у розрахунку на місяць на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення: дітей віком до 6 років; дітей віком від 6 до 18 років; працездатних осіб; осіб, які втратили працездатність. До працездатних осіб відносяться особи, які не досягли встановленого законом пенсійного віку.

У змісті наведеної норми Закону №966-XIV закріплено вичерпний перелік основних соціальних і демографічних груп населення, стосовно яких визначається прожитковий мінімум. Судді до соціальної демографічної групи населення, стосовно яких прожитковий мінімум повинен встановлюватися окремо, не віднесені.

Водночас, статтею 7 Закону №1982-IX установлено у 2022 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 1 січня - 2393 гривні, з 1 липня - 2508 гривень, з 1 грудня - 2589 гривень, а для основних соціальних і демографічних груп населення, зокрема:

працездатних осіб: з 1 січня - 2481 гривня, з 1 липня - 2600 гривень, з 1 грудня - 2684 гривні;

працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді: з 1 січня - 2102 гривні.

Статтею 7 Закону №2710-IX установлено у 2023 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі 2589 гривень, а для основних соціальних і демографічних груп населення, зокрема:

працездатних осіб - 2684 гривні;

працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, - 2102 гривні.

Варто зазначити, що зміни до Закону №1402-VIII у частині, яка регламентує розмір суддівської винагороди у спірний період, про який йдеться у позовній заяві, а також до Закону №966-XIV щодо визначення прожиткового мінімуму не вносилися, тож законних підстав для зменшення розміру прожиткового мінімуму, який встановлено для працездатних осіб на 01 січня календарного року для цілей визначення суддівської винагороди, немає.

Водночас Закони №1982-IX та №2710-IX фактично змінили складову для визначення базового розміру посадового окладу судді, що порушує гарантії незалежності суддів, одна з яких передбачена частиною другою статті 130 Конституції України і частиною третьою статті 135 Закону №1402-VIII.

Означені Закони не повинні містити інакшого чи додаткового правового регулювання правовідносин, що охоплюються предметом регулювання інших законів України, особливо тієї сфери суспільних відносин, для яких діють спеціальні норми. Конституція України не надає закону про Державний бюджет України вищої юридичної сили стосовно інших законів.

На такі аспекти законодавчого регулювання звернув увагу Конституційний Суд України у Рішеннях від 09.07.2007р. №6-рп/2007 (справа про соціальні гарантії громадян) та від 22.05.2008р. №10-рп/2008 (справа щодо предмета та змісту закону про Державний бюджет України).

Згідно із позицією Верховного Суду у цій категорії спорів Законом №1402-VIII закріплено, що для визначення розміру суддівської винагороди до уваги може братися лише прожитковий мінімум для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року. Оскільки указана конституційна гарантія незалежності суддів не може порушуватися і змінюватися без внесення відповідних змін до закону про судоустрій, суддівська винагорода не може обчислюватися із застосуванням величини, відмінної від тієї, що визначена Законом №1402-VIII (постанови від 10.11.2021р. у справі №400/2031/21, від 30.11.2021р. у справі №360/503/21, від 02.06.2023р. у справі №400/4904/21, від 13.07.2023р. у справі №280/1233/22, від 24.07.2023р. у справі №280/9563/21, від 25.07.2023р. у справі №120/2006/22-а, від 26.07.2023р. у справі №240/2978/22).

Таким чином, заміна гарантованої Конституцією України однієї зі складових суддівської винагороди - прожиткового мінімум для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01.01.2022 (2481,00 грн.), та 01.01.2023 (2684,00 грн.) на іншу розрахункову величину, яка Законом №1402-VIII не передбачена (прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді - 2102,00 грн.), на підставі статті 7 Закону №1982-IX та ст.7 Закону №2710-IX, є неправомірною.

Колегія суддів звертає увагу, що виплата суддівської винагороди регулюється статтею 130 Конституції України та статтею 135 Закону №1402-VIII й норми інших законодавчих актів до цих правовідносин (щодо виплати суддівської винагороди) застосовуватися не можуть.

А відтак, суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо необхідності застосування при обчисленні суддівської винагороди за період з 17.08.2022р. по 31.12.2022р. прожиткового мінімуму для працездатних осіб в розмiрi 2481,00 грн., встановленого ст.7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік», а при обчисленні суддівської винагороди за період з 01.01.2023р. по 01.03.2023р., вихідної допомоги і компенсації за дні невикористаної відпустки - прожиткового мінімуму для працездатних осіб в розмiрi 2684,00 грн., встановленого ст.7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік».

Висновки колегії суддів узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 27 липня 2023 року по справі №240/3795/22.

Практика Верховного Суду щодо застосування вказаних норм права у подібних правовідносинах є сталою та послідовною, а висновки, наведені у вищевказаних справах, є релевантними до обставин цієї справи.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначає, що судом першої інстанції не надано належної правової оцінки доводам відповідача про те, що виплата суддівської винагороди здійснюється в межах бюджетних призначень, головним розпорядником яких є ДСА України. Відповідач, як розпорядник бюджетних коштів нижчого рівня, здійснює свої повноваження в межах асигнувань, які ДСА України затвердила в його кошторисі на 2022-2023 роки.

Колегія суддів критично ставиться до таких доводів апелянта, оскільки частиною 4 статті 148 Закону №1402-VIII передбачено, що функції розпорядника бюджетних коштів щодо місцевих судів здійснюють територіальні управління Державної судової адміністрації України.

Таким чином, відповідач, як розпорядник бюджетних коштів, мав першочергово забезпечити виплату суддівської винагороди у повному обсязі за рахунок видатків Державного бюджету України на 2022-2023 роки на забезпечення здійснення правосуддя місцевими, апеляційними судами та функціонування органів і установ системи правосуддя. Такий обов`язок та пріоритетність виплати суддівської винагороди у порівнянні з іншими виплатами, випливає також із особливого статусу судді, необхідності неухильного дотримання гарантій його незалежності. Натомість, відповідачем зазначений обов`язок не був виконаний через помилкове застосування до спірних правовідносин норм статей 7 Законів №1982-IX та №2710-IX, а не через відсутність відповідних бюджетних призначень.

Доказів того, що ДСА України не забезпечило відповідних видатків ні суду першої, а ні суду апеляційної інстанцій ТУ ДСА України в Одеській області не надало.

Колегія суддів вважає необґрунтованими посилання апелянта на те, що належним способом захисту прав позивача у спірних правовідносинах буде стягнення з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України, головним розпорядником яких є ДСА Україна, за рахунок коштів бюджетної програми 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів суду».

Колегія суддів звертає увагу, що предметом спору не є стягнення на користь позивача конкретної суми недоплаченої суддівської винагороди за 2022-2023 роки, а зобов`язання відповідача здійснити нарахування та виплату суддівської винагороди ОСОБА_1 за період з 17.08.2022р. по 31.12.2022р., виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого на 1 січня 2022 року складає 2481,00 грн., а за період з 01.01.2023р. по 01.03.2023р. суддівської винагороди, вихідної допомоги і компенсації за дні невикористаної відпустки виходячи прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого у 2023 році складає 2684,00 грн.

У спірних правовідносинах встановленню, передусім, підлягає наявність/відсутність порушеного права ОСОБА_1 на отримання суддівської винагороди у встановленому законодавством розмірі, а не питання, пов`язанні з виконанням відповідного судового рішення (в тому числі і щодо фінансування відповідних видатків).

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначає, що судом першої інстанції безпідставно присуджено до стягнення з ТУ ДСА України в Одеській області на користь ОСОБА_1 суддівську винагороду за період з 01.01.2023р. по 01.03.2023р., оскільки позивача звільнено з посади судді у зв`язку з поданням заяви про відставку рішенням Вищої ради правосуддя від 21.02.2023р. Судом не враховано, що датою звільнення судді є дата прийняття уповноваженим органом рішення про звільнення з посади судді, а не дата відрахування судді зі штату та/або дата наказу про відрахування судді зі штату.

Колегія суддів вважає помилковими такі доводи апелянта з огляду на наступне.

Відповідно до ст.112 Закону №1402-VIII рішення про звільнення судді з посади ухвалює Вища рада правосуддя у порядку, встановленому Законом України "Про Вищу раду правосуддя".

Статтею 116 Закону №1402-VIII передбачено, що суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається відповідно до статті 137 цього Закону, має право подати заяву про відставку.

Заява про відставку, заява про звільнення з посади за власним бажанням подається суддею до Вищої ради правосуддя, яка протягом одного місяця з дня надходження відповідної заяви ухвалює рішення про звільнення судді з посади.

Суддя здійснює свої повноваження до ухвалення рішення про його звільнення.

Відповідно до статті 24 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» на голову суду покладено обов`язок видавати на підставі акта про призначення судді на посаду, переведення судді, звільнення судді з посади, а також у зв`язку з припиненням повноважень судді відповідний наказ.

Частиною 2 статті 135 Закону №1402-VIII передбачено, що суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом.

З системного аналізу вказаних норм слідує, що судді, функціонуючи в державній системі влади, перебувають у певних трудових відносинах із судовою установою, де вони працюють, виконуючи свої посадові обов`язки.

Акт про призначення (обрання) суддею чи звільнення судді з посади є правовою підставою для виникнення або закінчення конкретних трудових відносин особи як судді з державою. У таких відносинах роботодавцем є держава, а на голову суду покладається обов`язок оформити ці відносини та встановити початковий або кінцевий момент їх виникнення з призначенням, пов`язаних з цим, відповідних виплат.

Аналогічну правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 29.04.2020р. по справі №815/5811/16.

На користь такого висновку свідчать і положення ч.2 ст.135 Закону №1402-VIII, за якою суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, а не з дня його призначення суддею. Відповідно, кінцевий термін виплати суддівської винагороди також залежить від дати відрахування судді зі штату суду, а не пов`язується з датою прийняття Вищою радою правосуддя рішення про звільнення судді у відставку. З вказаною датою пов`язується припинення повноважень судді.

Як вже зазначалося колегією суддів, ОСОБА_1 відрахований з 01.03.2023р. зі штату Суворовського районного суду м. Одеси у відставку наказом в.о. голови Суворовського районного суду м. Одеси №30/с вiд 28.02.2023р. Про припинення трудових відносин ОСОБА_1 з судом саме 01.03.2023р. зазначено і в трудовій книжці позивача.

А відтак, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про зобов`язання ТУ ДСА України в Одеській області здійснити нарахування ОСОБА_1 суддівської винагороди саме за період з 01.01.2023р. по 01.03.2023р.

Таким чином, доводи апеляційної скарги відповідача висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для задоволення скарги ТУ ДСА України в Одеській області та скасування рішення від 19.07.2023р. колегія суддів не вбачає.

Оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та постановлено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, відповідно до ст.316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Враховуючи, що дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, тому постанова суду апеляційної інстанції, відповідно до ч.5 ст.328 КАС України, в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 308, 311, п.1 ч.1 ст.315, ст.ст. 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України в Одеській області залишити без задоволення, рішення Одеського окружного адміністративного суду від 19 липня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України.

Повний текст судового рішення виготовлений 25 вересня 2023 року.

Головуючий: І.Г. Ступакова

Судді: А.І. Бітов

О.В. Лук`янчук