Справа № 320/6395/22
Суддя: Бужак Наталія Петрівна
Дата ухвалення: 2023-09-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 320/6395/22
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 вересня 2023 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача: Бужак Н. П.

Суддів: Костюк Л.О., Сорочка Є.О.

За участю секретаря: Єжелі А.О.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Київській області на рішення Київського окружного адміністративного суду від 07 лютого 2023 року, суддя Панченко Н.Д., у справі за адміністративним позовом Приватного сільськогосподарського підприємства ім.Т.Г.Шевченка до Головного управління ДПС у Київській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,-

У С Т А Н О В И Л А:

Приватне сільськогосподарське підприємство ім.Т.Г.Шевченка звернулось до Київського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Київській області, в якому просило визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення ГУ ДПС у Київській області від 29.06.2022 № в частині встановлення завищення суми від`ємного значення, що зараховується до податкового кредиту на загальну суму ПДВ 427104,35 грн та встановлення завищення суми податкового кредиту та суми від`ємного значення, що зараховується до податкового кредиту в сумі 28700,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що податковим органом протиправно сформовано оскаржуване податкове повідомлення-рішення, оскільки висновки акта перевірки є хибними та недоведеними, адже доводи податкового органу про нереальність/безтоварність господарських операцій з контрагентами ґрунтується лише на наявності інформації про їх ризиковість та інформації з внутрішніх інформаційних баз даних податкового органу, проте це є лише припущенням та не може вважатись, у розумінні ПК України, наявністю порушень з боку позивача.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 07 лютого 2023 року адміністративний позов задоволено повністю. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення ГУ ДПС у Київській області від 29.06.2022 № в частині встановлення завищення суми від`ємного значення, що зараховується до податкового кредиту на загальну суму ПДВ 427104,35 грн та встановлення завищення суми податкового кредиту та суми від`ємного значення, що зараховується до податкового кредиту в сумі 28700,00 грн.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної податкової служби у Київській області на користь Приватного сільськогосподарського підприємства ім. Т.Г. Шевченка судовий збір у розмірі 6985,56 грн (шість тисяч дев`ятсот вісімдесят п`ять гривень 56 коп.)

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, Головне управління ДПС у Київській області звернулось з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Відповідно до ухвали Київського окружного адміністративного суду від 27 липня 2022 року розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Частиною 2 статті 311 КАС України визначено, що якщо під час письмового провадження за наявними у справі матеріалами суд апеляційної інстанції дійде висновку про те, що справу необхідно розглядати у судовому засіданні, то він призначає її до апеляційного розгляду в судовому засіданні.

Колегія суддів, враховуючи обставини даної справи, а також те, що апеляційна скарга подана на рішення, перегляд якого можливий за наявними у справі матеріалами на підставі наявних у ній доказів, не вбачає підстав для проведення розгляду апеляційної скарги за участю учасників справи у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції.

В матеріалах справи достатньо письмових доказів для вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін у розгляді справи не обов`язкова.

З огляду на викладене, колегія суддів визнала можливим розглянути справу в порядку письмового провадження, а тому клопотання про проведення судового засідання в режимі відеоконференції задоволенню не підлягає.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що на підставі направлень від 21.02.2022 №866/10-36-07-05/31379694 та №867/10-36-07- 05/31379694 та наказу Головного управління ДПС у Київській області від 18.02.2022 № 206-п, виданого на підставі п.п.20.1.4 п. 20.1 ст. 20, п. п. 75.1.2 п.75.1 ст. 75, п. п. 78.1.8. п. 78.1 ст. 78 Податкового кодексу України проведено документальну позапланову виїзну перевірку Приватного сільськогосподарського підприємства імені Т.Г. Шевченка, щодо дотримання податкового законодавства при декларуванні за грудень 2021 року податкової декларації з податку на додану вартість від 19.01.2022 від`ємного значення з податку на додану вартість, у тому числі заявленого до відшкодування з бюджету.

Направлення на проведення перевірки вручено директору позивача під підпис 21.02.2022 з наданням копії наказу Головного управління ДПС у Київській області від 18.02.2022 року № 206-п про проведення перевірки. Перевірку проведено з відома директора позивача та особи яка уповноважена підпису податкової звітності.

За результатами перевірки, контролюючим органом було складено акт документальної позапланової виїзної перевірки від 03.06.2022 № 3091/10-36-07-05/31379694, відповідно до змісту якого перевіркою дотримання податкового законодавства при декларуванні за грудень 2021 року у декларації від`ємного значення з податку на додану вартість встановлено порушення ПСП ім. Т.Г. Шевченка п. 198.1, п. 198.3, п. 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України, в результаті чого, завищено від`ємне значення з ПДВ, що зараховується до складу наступного звітного (податкового) періоду на суму 465 704,00 грн.

На підставі висновків акта перевірки, Головним управлінням ДПС у Київській області винесено податкове повідомлення-рішення від 29 червня 2022 року № , відповідно до якого позивачу зменшено розмір від`ємного значення суми податку на додану вартість на суму 465 704,00 грн.

Вважаючи вищезазначене податкове повідомлення-рішення протиправним та таким, що прийнято всупереч нормам чинного законодавства, а тому підлягає скасуванню, позивач з метою захисту своїх прав та інтересів звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.

В силу вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст. 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Спеціальним законом з питань оподаткування, який установлює порядок погашення зобов`язань юридичних або фізичних осіб перед бюджетами та державними цільовими фондами з податків і зборів (обов`язкових платежів), нарахування і сплату пені та штрафних санкцій, що застосовуються до платників податків і визначає заходи, які вживаються контролюючим органом з метою погашення платниками податків податкового боргу є Податковий кодекс України від 02.12.2010 року № 2755-VI (далі - ПК України).

Підпунктом 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 ПК України податковий кредит визначено як суму, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Згідно з пунктом 198.1 статті 198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв`язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Відповідно до пункту 198.2 статті 198 Податкового кодексу України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Пунктом 198.3 статті 198 Податкового кодексу України передбачено, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг (у разі здійснення контрольованих операцій - не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу) та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Відповідно до п. 198.6 ст. 198 Податкового Кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними/розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

У разі коли на момент перевірки платника податку контролюючим органом суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними у абзаці першому цього пункту документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.

Не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними/розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу п. 198.6 ст. 198 ПК).

За змістом п. 200.1 ст. 200 ПК України сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов`язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.

Під господарською діяльністю розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність (ст.3 ГК України).

Згідно пп.14.1.36 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України господарська діяльність - діяльність особи, пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Виходячи з вищевикладеного, податковий кредит для цілей визначення об`єкта оподаткування податком на додану вартість має бути фактично здійснений і підтверджений належним чином складеними первинними документами, що відображатимуть реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків.

З метою встановлення факту здійснення господарської операції, формування податкового кредиту з податку на додану вартість обов`язковому з`ясуванню підлягають обставини щодо руху активів у процесі здійснення господарської операції; установлення спеціальної податкової правосуб`єктності учасників господарської операції; установлення зв`язку між фактом придбання товарів (послуг), спорудженням основних фондів, імпортом товарів (послуг), понесенням інших витрат і господарською діяльністю платника податку.

При цьому дослідженню підлягають усі первинні документи, які належить складати залежно від певного виду господарської операції: договори, акти виконаних робіт, документи про перевезення, зберігання товарів тощо. В обов`язковому порядку необхідно досліджувати наявність господарської мети при вчиненні відповідних дій платника податку.

Разом з тим, сама по собі наявність або відсутність окремих документів, а так само помилки у їх оформленні не є підставою для висновків про відсутність господарської операції, якщо з інших даних вбачається, що фактичний рух активів або зміни у власному капіталі чи зобов`язаннях платника податків у зв`язку з його господарською діяльністю мали місце. Водночас, наявність формально складених, але недостовірних первинних документів, відповідність яких фактичним обставинам спростована належними доказами, не є безумовним підтвердженням реальності господарської операції.

Пунктом 44.1 статті 44 Податкового кодексу України передбачено, що для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" від 16.07.1999 року №996-ХІV (надалі - Закон №996-ХІV), який визначає правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні, бухгалтерський облік є обов`язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

За визначенням абз. 11 ст.1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

При цьому, згідно п. 2.1 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 року №88, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 року за №168/704 (в редакції чинній на момент існування спірних правовідносин) (надалі - Положення), яке встановлює порядок створення, прийняття і відображення у бухгалтерському обліку, а також зберігання первинних документів, облікових регістрів, бухгалтерської звітності підприємствами, їх об`єднаннями та госпрозрахунковими організаціями (крім банків) незалежно від форм власності (підприємства), "господарські операції" - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов`язань і фінансових результатів.

Згідно з ч. 1 ст. 9 Закону №996-ХІV, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції (ч. 2 ст. 9 Закону № 996-XIV).

При цьому, податкове законодавство не встановлює перелік первинних документів, складенням яких мають оформлюватися ті чи інші операції. Разом з тим відповідні первинні документи повинні містити усі необхідні реквізити, визначені частинами першою, другою статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", повну інформацію про виконану господарську операцію та виступати носіями достовірних відомостей про таку операцію та її учасників.

Таким чином, будь-які документи (у тому числі договори, акти виконаних робіт, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції.

Зі змісту наведених норм слідує, що правові наслідки у формі виникнення права платника податку на формування фінансового результату до оподаткування та податкового кредиту з податку на додану вартість наступають лише у разі реального (фактичного) вчинення господарських операцій з придбання товарів (робіт, послуг) з метою їх використання в своїй господарській діяльності, що пов`язані з рухом активів, зміною зобов`язань чи власного капіталу платника, та відповідають економічному змісту, відображеному в укладених платником податку договорах, що має підтверджуватись належним чином оформленими первинними документами.

Відповідно, якщо господарська операція фактично не відбулася, то первинні документи, складені платником податку та його контрагентом на підтвердження такої операції, не відповідають дійсності, та свідчать про відсутність у сторін волевиявлення щодо реального здійснення господарської операції.

Отже, наслідки для податкового обліку створює лише фактичний рух активів, що є обов`язковою умовою для формування податкового кредиту, і вказана обставина є визначальною для дослідження судами під час вирішення цієї справи.

Як убачається із матеріалів справи, в обґрунтування висновків про зменшення суми від`ємного значення з податку на додану вартість та винесення податкового повідомлення-рішення № від 29.06.2022 р., ГУ ДПС У Київській області зазначає, що в охопленому перевіркою звітному періоді ПСП ім. Т.Г. Шевченка оформлено взаємовідносини із ризиковим контрагентом, відображення яких у бухгалтерському і податковому обліку вплинуло на визначення у Декларації від`ємного значення з ПДВ, а саме:

- з контрагентом ТОВ «ГРІНД КОМПАНІ» () на придбання шроту соняшникового та пивної дробини в лютому-вересні 2021 року, на загальну суму 1913486,0 грн., в тому числі ПДВ - 318914,34 грн, та з контрагентом ТОВ «КОРМОВІ ТРАДИЦІЇ» () на придбання шроту соняшникового в жовтні-грудні 2022 року, на загальну суму 649140,0 грн, в тому числі ПДВ - 108190,0 грн;

- зазначено про безпідставне віднесення до податкового кредиту несвоєчасно зареєстрованих податкових накладних, виписаних від ТОВ «АГРО-ТЕРРА БЦ» () за період квітень, липень, серпень та грудень 2021 року на суму податку на додану вартість 38600,0 грн.

Інформація щодо підтвердження ризиковості взаємовідносин ПСП ім. Т.Г. Шевченка () з ТОВ «ГРІНД КОМПАНІ» () та ТОВ «КОРМОВІ ТРАДИЦІЇ» () та, як наслідок, допущення ним порушень податкового законодавства наведена в п. 3.2. розділу акта перевірки.

Відповідно до п. 3.2. розділу акта перевірки, контролюючим органом операції з придбання у з ТОВ «ГРІНД КОМПАНІ» та ТОВ «КОРМОВІ ТРАДИЦІЇ» шроту соняшникового та пивної дробини визначено як нереальні та в обґрунтування ризиковості контрагента та нереальності контролюючий орган зазначає про неможливість здійснення контрагентами позивача господарської діяльності.

При цьому, як вірно зауважено судом першої інстанції, вказані висновки податкового органу не підтверджують наявності порушень, оскільки вони не спростовують реальності господарських операцій між ПСП ім. Т.Г. Шевченка та його контрагентами ТОВ «ГРІНД КОМПАНІ» та ТОВ «КОРМОВІ ТРАДИЦІЇ», оскільки на момент відображення у податковому обліку здійснених операцій ТОВ «ГРІНД КОМПАНІ» та ТОВ «КОРМОВІ ТРАДИЦІЇ» були зареєстровані в якості платника податку на додану вартість, крім того, відповідачем під час розгляду даного спору так і не було наведено жодного доказу на підтвердження фіктивності конкретно договорів, укладених між зазначеними контрагентами та ПСП ім. Т.Г. Шевченка, а також нереальності операцій цих контрагентів з ПСП ім. Т.Г. Шевченка.

Так, податкова інформація, яка міститься в інформаційно - аналітичних базах щодо контрагентів позивача стосовно ланцюгів постачання, а також податкова інформація, надана іншими контролюючими органами, має виключно інформативний характер та не вважається належним доказом у розумінні процесуального законодавства.

Разом з тим, сама по собі податкова інформація без належного опрацювання та доведення у сукупності, не ґрунтується на безпосередньому аналізі первинних документів, не може бути критерієм оцінки реальності господарських операцій та не є належним доказом в розумінні процесуального закону. Крім того, така інформація сама по собі не доводить наявності податкових правопорушень на які посилається контролюючий орган.

Водночас, відповідачем не було доведено суду та не надано належних доказів про наявність встановлених та підтверджених фактів, які свідчать про обізнаність ПСП ім. Т.Г. Шевченка щодо неправомірної поведінки його контрагентів та злагодженості дій між ними, тож, висновок відповідача про завищення податкового кредиту ґрунтується на припущеннях та є недоопрацьованим.

Правові наслідки у вигляді виникнення у покупця права на формування відповідних сум податкових вигод виникають за наявності сукупності таких обставин та підстав, всі з яких наявні при господарських відносинах ПСП ім. Т.Г. Шевченка та його контрагентів: фактичного (реального) здійснення оподатковуваних операцій; документального підтвердження реального здійснення господарських операцій сукупністю юридично значимих (дійсних) первинних та інших документів, які зазвичай супроводжують операції певного виду; наявності у сторін спеціальної податкової правосуб`єктності; наявності у покупця належним чином складеної та зареєстрованої податкової накладної; наявності ділової мети, розумних економічних причин для здійснення господарської операції.

При цьому, Приватне сільськогосподарське підприємство ім. Т.Г. Шевченка є сільськогосподарським виробником, здійснює наступні види діяльності: змішане сільське господарство (основний); вирощування зернових культур (крім рису), бобових культур і насіння олійних культур; вирощування овочів і баштанних культур, коренеплодів і бульбоплодів; вирощування інших однорічних і дворічних культур; відтворення рослин; розведення великої рогатої худоби молочних порід; розведення іншої великої рогатої худоби, вівець і кіз; розведення свійської птиці; виробництво м`яса свійської птиці, м`ясних продуктів; виробництво продуктів борошномельно-круп`яної промисловості тощо.

Підприємство створене на базі колишнього колгоспу ім. Т.Г. Шевченка, працює з 2006 року та діяльність підприємства пов`язана з сільським господарством. Враховуючи, що одним з основних видів господарської діяльності позивача є тваринництво, позивач на постійній основі купує корми для тварин - в тому числі у ТОВ «ГРІНД КОМПАНІ» () та ТОВ «КОРМОВІ ТРАДИЦІЇ» ().

Придбаний товар використовувався позивачем в якості корму для худоби та здійснюються подібні господарські операції, має належні місця для зберігання.

Окрім того, в якості підтвердження використання придбаного товару позивач додав копії накладних вимог про відпуск (внутрішнє переміщення) матеріалу, звіти по кормах за відповідні місяці, як то з лютого 2021 року по січень 2022 року.

Також, в акті відображено інформацію про наявність у позивача власних основних фондів (земельні ділянки, будівлі та споруди), при цьому, загальна площа власних приміщень, що використовується у господарській діяльності, в тому числі для вирощування худоби та зберігання придбаних кормів.

Так, реальність господарських операцій із ТОВ «ГРІНД КОМПАНІЯ та ТОВ «КОРМОВІ ТРАДИЦІЇ» підтверджується наявними у ПСП ім. Т.Г. Шевченка належним чином складеними первинними документами, які на момент проведення перевірки були надані перевіряючим, а саме: договори поставки сільськогосподарської продукції зі специфікаціями, видаткові накладні, товаро-транспортні накладні, що є підставою для відображення в бухгалтерському обліку. Отже, надані ПСП ім. Т.Г. Шевченка первинні документи не мають дефекту форми, змісту або походження, котрі в силу статті 44 Податкового кодексу України, ч. 2 статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», п. 2,4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24 травня 1995 року № 88, спричиняють втрату первинними документами юридичної сили і доказовості. Вказані документи містять всі необхідні для цілей оподаткування відомості про зміст та обсяг розглядуваних операцій та засвідчують фактичний рух активів між задекларованими учасниками.

Щодо безпідставного віднесення до податкового кредиту з податку на додану вартість податкових накладних, виписаних ТОВ «Агро-Терра БЦ» на загальну суму 38600,0 грн, варто врахувати, що в акті перевірки зазначено, що позивачем було безпідставно віднесено до податкового кредиту з податку на додану вартість податкові накладні виписані від ТОВ «Агро-Терра БЦ» на загальну суму 38600,00 грн.

В таблиці акта перевірки зазначені 4 податкові накладні від ТОВ Агро-Терра БЦ, а саме: податкова накладна №10 від 13.04.2021р. (загальна сума з ПДВ - 59 400,0 грн, сума ПДВ 9900.0 грн), зареєстрована в ЄРПН 11.05.2021 р., податкова накладна №1 від 15.07.2021р. (загальна сума з ПДВ - 59 400,0 грн, сума ПДВ 9900,0 грн), зареєстрована в ЄРПН 03.08.2021 р., податкова накладна №1 від 05.08.2021р. (загальна сума з ПДВ - 59 400,0 грн, сума ПДВ 9900,0 грн), зареєстрована в ЄРПН 02.09.2021 р., податкова накладна №11 від 13.12.2021р. (загальна сума з ПДВ - 53 400,0 грн, сума ПДВ 8900,0 грн), зареєстрована в ЄРПН 05.01.2022 р.

Щодо доводів контролюючого органу по податковій накладній №10 від 13.04.2021 року колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з нормами Податкового кодексу України, ця податкова накладна повинна бути зареєстрована в ЄРПН до кінця місяця, тобто до 30.04.2021 року, а фактично зареєстрована 11.05.2021 року. При цьому, в квітні була зареєстрована ще одна податкова накладна від 30.04.2021 року за № 11 на таку ж саму суму 59400,00грн. (з них ПДВ - 9900,0 грн). Зазначена податкова накладна № 11 була зареєстрована 11.05.2021 року, а граничний термін 15.05.2021 року і ПН за № 11 було відображено в декларації з ПДВ за квітень 2021 року.

Таким чиномм, як свідчать матеріали справи, відповідачем не прийнято до уваги те, що ПСП ім. Т.Г. Шевченка в квітні 2021 року відобразило в декларації з ПДВ податкову накладну № 11 від 30.04.2021, яка була своєчасно зареєстрована. Такий підхід контролюючого органу пояснюється тим, що в Додатку № 1 Декларації з ПДВ здійснюється розшифровка податкових накладних але номер податкової накладної не зазначається, і прийти до висновку яку податкову №10 чи №11 включено в декларацію не має змоги.

Наступна податкова №1 від 15.07.2021 дійсно була включена позивачем в декларацію за липень 2021 року, проте третя і четверта податкові накладні (№1 від 05.08.2021р. та №11 від 13.12.2021р.) так само як із першою податковою у відповідних місяцях ТОВ «Агро- Терра БЦ» зареєструвало на однакові суми, при цьому, податкові накладні були своєчасно зареєстровані в ЄРПН і правомірно включені в декларацію з ПДВ.

Отже, судом першої інстанції вірно зазначено та матеріалами справи підтверджено, що із загальної суми, яка зазначена контролюючим органом в якості безпідставно віднесеного до податкового кредиту сум податку на додану вартість в розмірі 38600,00 грн несвоєчасно зареєстрованою і помилково включеною в Декларацію є лише податкова накладна №1 від 15.07.2021 на суму податку на додану вартість 9900,00 грн, проте, контролюючий орган цього не врахував у висновках акта перевірки та донарахував позивачу відповідне грошове зобов`язання за всіма накладними, проте, суд не втручається у дискреційні повноваження податкового органу, тому, перевіряє висновки акта перевірки вцілому по загальним розрахункам, які, як встановлено вище, є помилковими.

При цьому, як вірно зауважив суд першої інстанції фактично доводи відповідача полягають в нереальності взаємовідносин позивача з контрагентами, що ґрунтується на інформації з баз даних ДПС України, дефектності документів, наданих позивачем, безпідставному віднесенню до податкового кредиту податкових накладних.

Разом з тим, обґрунтуванням спрямування намірів позивача і його контрагентів ТОВ «ГРІНД КОМПАНІ» () та ТОВ «КОРМОВІ ТРАДИЦІЇ» () на реальне виконання умов укладених договорів поставки, слугує й факт здійснення розрахунків за придбаний товар та факт подальшого використання товару в господарській діяльності позивача, докази чого були додані стороною позивача до позовної заяви.

Щодо доводів відповідача про дефектність документів - ТТН, то як вірно вірно зауважено судом першої інстанції, реквізити в товаро-транспортній накладній є заповненими відповідно до даних, які конкретно необхідні для проведення операції - зазначено місце вивантаження та завантаження, проте, наявність помилок/неточностей у ТТН не спростовує реальності господарських операцій між ПСП ім. Т.Г. Шевченка та його контрагентами.

Водночас, з урахуванням наявності сталої судової практики, слідує, що ТТН не є документом первинного бухгалтерського обліку, а лише засвідчує факт перевезення товару.

Окрім того, висновки акта перевірки не містять належних обґрунтувань, що саме позивач - ПСП ім. Т.Г. Шевченка порушувало вимоги Податкового кодексу України при здійсненні господарських операцій з контрагентами зазначеними вище, та неправомірно сформувало податковий кредит за результатами господарських взаємовідносин із зазначеними контрагентами. Висновки, які було здійснено податковим органом та які зазначено в акті, базуються на припущеннях та відсутності інформації в базах даних податкового органу.

Отже, фактичне здійснення поставки макухи соняхової, шроту соняшникового, шроту ріпакового, барди сухої підтверджується документами, які у достатньому обсязі розкривають та підтверджують зміст господарських взаємовідносин з контрагентами, адже позивач підтвердив доцільність її придбання (для корму тварин, що вирощуються на підприємстві), які, у подальшому були реалізовані іншим покупцям. Наведене узгоджується з даними, відображеними підприємством позивача у звітах по кормах, звіті про рух тварин і птиці на фермі.

Таким чином, подані позивачем первинні бухгалтерські документи є належними і допустимими, що відображають реальність спірної господарської операції, а самі по собі недоліки в оформлені окремих документів, не мають безпосереднього впливу на дослідження факту реальності зазначених господарських операцій, та не можуть бути підставами для визнання відсутності фактичних правовідносин між позивачем та ТОВ «ГРІНД КОМПАНІЯ», ТОВ «КОРМОВІ ТРАДИЦІЇ».

Разом з тим, платник не несе відповідальності за дії всіх підприємств та організацій, що беруть участь у багатостадійному процесі сплати податків до бюджету. Зворотне призвело б до неправомірного покладення на платника тягаря відповідальності за дії третіх осіб у багатостадійному господарському обороті.

Так, у постанові від 16 квітня 2019 у справі №804/6909/17 Верховний Суд вкотре підтвердив позицію, що аналіз реальності господарської діяльності повинен здійснюватися на підставі даних податкового, бухгалтерського обліку платника податків та відповідності їх дійсному економічному змісту. При цьому в первинних документах, які є підставою для бухгалтерського обліку, фіксуються дані лише про фактично здійснені господарські операції.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 17 листопада 2020 року у справі № 816/5040/14, норми податкового законодавства не ставлять у залежність достовірність даних податкового обліку платника податку від дотримання податкової дисципліни його контрагентами-постачальниками, якщо цей платник (покупець) мав реальні витрати у зв`язку з придбанням товарів (робіт, послуг), призначених для використання у його господарській діяльності. Порушення певним постачальником товару (робіт, послуг) вимог податкового законодавства чи правил ведення господарської діяльності не може бути підставою для висновку про порушення покупцем товару (робіт, послуг) вимог законущодо формування податкового кредиту, тому платник податку (покупець товарів (робіт, послуг)) не повинен зазнавати негативних наслідків у вигляді позбавлення права на податковий кредит за можливу неправомірну діяльність його контрагента за умови, якщо судом не встановлено фактів, які свідчать про обізнаність платника щодо такої поведінки контрагента та злагодженість дій між ними.

Висновок Верховного Суду, викладений, зокрема в постановах від 17 квітня 2018 року у справі №826/14549/15, від 06 лютого 2018 року у справі №816/166/15-а, від 13 серпня 2020 року у справі №520/4829/19, від 21 жовтня 2020 року у справі №140/1845/19 категоричний: відсутність у контрагента матеріальних та трудових ресурсів не виключає можливості реального виконання ним господарської операції, оскільки залучення працівників є можливим за договорами цивільно-правового характеру, аутсорсингу та аутстафінгу (оренда персоналу). Основні та транспортні засоби можуть перебувати в постачальника на праві оренди або лізингу.

Отже, недостатність персоналу, відсутність власних транспортних засобів, виробничо-складських приміщень не може свідчити про відсутність адміністративно-господарських можливостей на виконання господарських зобов`язань та відсутність фактичних дій, спрямованих на виконання взятих на себе зобов`язань, що унеможливлює здійснення господарської діяльності, оскільки наведені обставини не позбавляють суб`єкта господарювання здійснювати посередницьку діяльність, залучати виробничі та трудові ресурси інших суб`єктів господарювання для виконання зобов`язань по укладених ним договорах. Аналогічна правова позиція висловлена 10 листопада 2020 року Верховним Судом в рамках справи №440/3779/18, касаційне провадження №К/9901/23882/19.

При цьому, в законодавстві відсутня норма, яка б зобов`язувала підприємство перевіряти наявність таких ресурсів у контрагента та формувати податковий кредит лише за їх наявності.

Таким чином, податкова інформація про порушення податкової дисципліни, допущені контрагентами платника податків або третіми особами у відносинах з контрагентом, не є свідченням нереальності господарських операцій, за умови їх підтвердження належними і допустимими первинними документами, як підставами формування бухгалтерського обліку. Безпідставними є доводи податкового органу про відсутність у контрагентів позивача управлінського або технічного персоналу, оборотних коштів, виробничих активів, складських приміщень, транспортних засобів, місцезнаходження майна, наявності трудових ресурсів, та іншого майна, які економічно необхідні для виконання таких робіт, з огляду на те, що жодного доказу суду на підтвердження цієї інформації відповідачем не надано, як і не доведено неможливості контрагентів укладати договори в межах своєї господарської діяльності з іншими суб`єктами господарювання з метою виконання зобов`язань перед товариством (позивачем у справі).

Водночас, податковий орган наділений такою сукупністю повноважень, належна реалізація яких надає можливість виявити податкові правопорушення, допущені контрагентом при здійсненні своєї господарської діяльності, та притягнути саме його до відповідальності, що охоплюється принципом індивідуальної відповідальності платника податків.

Також, чинне законодавство не ставить умовою виникнення податкових зобов`язань платника у залежність від стану податкового обліку його контрагентів. Позивач не може нести відповідальність за невиконання його контрагентами своїх зобов`язань, адже, поняття "добросовісний платник", яке вживається у сфері податкових правовідносин, не передбачає виникнення у платника додаткового обов`язку з контролю за дотриманням його постачальниками правил оподаткування, а саме, платник не наділений повноваженнями податкового контролю для виконання функцій, покладених на податкові органи, а тому не може володіти інформацією відносно виконання контрагентом податкових зобов`язань. А відтак, за умови невстановлення компетентним органом наявності замкнутої схеми руху коштів, яка б могла свідчити про узгодженість дій позивача та його постачальників для одержання позивачем незаконної податкової вигоди, останній не може зазнавати негативних наслідків внаслідок діянь інших осіб, що перебувають поза межами його впливу.

Судова практика вирішення податкових спорів виходить з презумпції добросовісності платника, яка передбачає економічну виправданість дій платника, що мають своїм наслідком отримання податкової вигоди, та достовірність у бухгалтерській та податковій звітності платника.

Крім того, суд зазначає, що чинне законодавство не ставить умовою дійсності правочинів, а також виникнення податкових зобов`язань платника у залежність від стану податкового обліку контрагентів, фактичного знаходження їх за місцем реєстрації та наявності чи відсутності основних фондів у останніх. Позивач не може нести відповідальність за виконання його контрагентами своїх податкових зобов`язань, адже поняття "добросовісний платник", яке вживається у сфері податкових правовідносин, не передбачає виникнення у платника додаткового обов`язку з контролю за дотриманням його постачальниками правил оподаткування, а сам платник не наділений повноваженнями податкового контролю для виконання функцій, покладених на податкові органи, а тому не може володіти інформацією відносно виконання контрагентом податкових зобов`язань. А відтак за умови не встановлення податковим органом наявності замкнутої схеми руху грошових коштів, яка б могла свідчити про узгодженість дій позивача та його постачальника для одержання товариством незаконної податкової вигоди, останнє не може зазнавати негативних наслідків внаслідок діянь інших осіб, що перебувають поза межами його впливу.

Згідно з ч. 2 ст. 61 Конституції України юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

За змістом ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Окрім того, колегія суддів зазначає, що акт перевірки не містить аналізу дотримання як позивачем, так і його контрагентами, податкової дисципліни у спірних правовідносинах, з урахуванням того, що приписами частини другої статті 61 Конституції України встановлений індивідуальний характер юридичної відповідальності.

Отже, недотримання контрагентом позивача податкової дисципліни (що не доведено відповідачем) має правові наслідки саме для цього контрагента, оскільки порушення платником вимог податкового законодавства тягне застосування заходів відповідальності саме до такого платника та не може негативно впливати на податковий облік інших осіб (зокрема, його контрагентів) за відсутності факту причетності останніх до таких правопорушень та за наявності факту здійснення господарської операції.

При вирішенні спорів щодо правомірності формування платниками податків своїх даних податкового обліку, необхідно враховувати, що відповідно до вимог ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України обов`язок доведення відповідних обставин у спорах між особою та суб`єктом владних повноважень покладається на суб`єкта владних повноважень.

У разі надання контролюючим органом доказів, які свідчать, що документи, на підставі яких платник податків сформував дані податкового обліку, містять інформацію, що не відповідає дійсності, платник податків має спростовувати ці доводи. Наведене випливає зі змісту частини першої ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно з якою кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Таким чином, колегія суддів зазначає, що дані податкового обліку можуть бути визнані необґрунтованими, якщо платник податків діяв без належного рівня обачності та обережності та знав або повинен і міг знати про порушення, допущені контрагентом, та був залучений до таких порушень, або знав про дефекти у правовому статусі таких контрагентів (відсутність реєстрації їх як платник ПДВ, відсутність у відповідних посадових осіб чи інших представників контрагента повноважень на складання первинних, розрахункових документів, податкових накладних тощо).

Обставини фіктивності та інших недоліків правового статусу контрагентів платника податків, а так само щодо невиконання ними своїх податкових обов`язків підлягають оцінці у сукупності з іншими доказами, що свідчать про нереальність господарської операції або відсутність її економічного змісту.

Про необґрунтованість податкової вигоди можуть свідчити підтверджені доказами доводи податкового органу, зокрема про наявність таких обставин: неможливість реального здійснення платником податків зазначених операцій з урахуванням часу, місця знаходження майна або обсягу матеріальних ресурсів, економічно необхідних для виробництва товарів, виконання робіт або послуг, нездійснення особою, яка значиться постачальником послуг, підприємницької діяльності; відсутність необхідних умов для досягнення результатів відповідної підприємницької, економічної діяльності у зв`язку з відсутністю управлінського або технічного персоналу, основних коштів, виробничих активів, складських приміщень, транспортних засобів; облік для цілей оподаткування тільки тих господарських операцій, які безпосередньо пов`язані з виникненням податкової вигоди, якщо для такого виду діяльності також потрібне здійснення й облік інших господарських операцій; відсутність первинних документів обліку.

Разом з тим, висновки, викладені в акті перевірки щодо встановлених порушень платником податків не є безумовно достовірними, оскільки є лише відображенням фактичних дій податкових інспекторів-ревізорів та їх особистої думки.

Думка, висловлена посадовими особами контролюючого органу в акті перевірки, зокрема щодо реальності вчинених платником податків господарських операцій, повинна оцінюватися судами із урахуванням інших доказів у справі, предметом якої є податкові правопорушення, що обґрунтовуються контролюючим органом серед іншого висновками акту перевірки платника платників або актами перевірки його контрагентів. Відповідно, судове рішення щодо правомірності сум грошових зобов`язань, визначених контролюючим органом платнику податків, не може мотивуватися виключно даними акту перевірки цього платника податків або його контрагентів, якщо ці дані обґрунтовано заперечуються платником податків та при цьому не підтверджені іншими доказами, зібраними у справі. І навпаки, вирішуючи спір, суди не можуть не враховувати доводи контролюючого органу щодо встановлених порушень, викладені в акті перевірки, оскільки висновок суду про реальність господарських операцій для цілей податкового обліку повинен бути результатом належного аналізу зібраних доказів.

При цьому, відповідачем не наведено переконливих доводів, що ґрунтуються на об`єктивній інформації та беззаперечно спростовують факти надання послуг, їх оприбуткування, засвідчені наведеними документами і поясненнями.

Сам акт перевірки не містить будь-якого документального підтвердження щодо відсутності фінансово-господарських відносин позивача по взаєморозрахункам із наведеними контрагентами, а викладені у ньому висновки щодо нереальності господарських операцій не ґрунтуються на документах первинного бухгалтерського та податкового обліку.

Окрім того, під час перевірки відповідачем не досліджувались докази, які б свідчили, що надані до перевірки первинні бухгалтерські документи були підписані неуповноваженими особами або підроблені, як-то висновків почеркознавчих експертиз; зафіксованих у будь-якій формі пояснень посадових осіб зазначених контрагентів, у яких останні заперечували б факт складання первинних документів чи свою причетність до господарської діяльності очолюваних (контрольованих) ними підприємств.

Таким чином, надані позивачем первинні документи складені у відповідності до п.44.1 ст.44 ПК України, ст.9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", дають можливість ідентифікувати осіб, що брали участь у господарських операціях, містять відомості, які у повній мірі відображають суть господарських операцій, що відбулись між позивачем та його контрагентом та є підставою для податкового обліку, що спростовує доводи податкового органу про порушення позивачем вимог податкового законодавства щодо формування своїх податкових зобов`язань.

Отже, господарські операції між позивачем та контрагентамим фактично мали реальний характер, оформлені не лише документально, а й спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені укладеними договорами, а тому висновки викладені відповідачем в акті перевірки є необґрунтованими.

Рішеннями Європейського суду з прав людини у справах Інтерсплав проти України (2007 рік, заява № 803/02), Бізнес Супорт Центр проти Болгарії (2010 рік, заява № 6689/03), які відповідно до ч.1 ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" підлягають застосуванню судами як джерела права, визначено, що платника податку не може бути позбавлено права на бюджетне відшкодування ПДВ за відсутності доказів того, що його було залучено до протиправної діяльності, пов`язаної з незаконним отриманням бюджетного відшкодування; при цьому платник ПДВ не повинен нести відповідальність за зловживання, вчинені його постачальниками, якщо платник ПДВ не знав про такі зловживання і не міг про них знати.

Таким чином, доводи відповідача про нереальність господарських операцій позивача з ТОВ «ГРІНД КОМПАНІЯ та ТОВ «КОРМОВІ ТРАДИЦІЇ» є безпідставними та спростовуються матеріалами справи.

Отже, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про задоволення позовних вимог щодо визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення ГУ ДПС у Київській області від 29.06.2022 № в частині встановлення завищення суми від`ємного значення, що зараховується до податкового кредиту на загальну суму ПДВ 427104,35 грн та встановлення завищення суми податкового кредиту та суми від`ємного значення, що зараховується до податкового кредиту в сумі 28700,00 грн.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним, підстави для його скасування відсутні, так як суд, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального та процесуального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

При цьому судовою колегією враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому не можуть бути підставою для скасування рішення Київського окружного адміністративного суду від 07 лютого 2023 року.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких підстав апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Київській області залишити без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 07 лютого 2023 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у строк визначений ст. 329 КАС України.

Суддя-доповідач: Бужак Н.П.

Судді: Костюк Л.О.

Сорочко Є.О.