Справа № 160/9774/23
Суддя: Конєва Світлана Олександрівна
Дата ухвалення: 2023-09-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 вересня 2023 року Справа № 160/9774/23

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Конєвої С.О.

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами у місті Дніпрі адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною відмови №953 від 30.03.2023р. та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

04.05.2023р. (згідно штепмеля поштового зв`язку) ОСОБА_1 звернулася з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 та, з урахуванням уточненого адміністративного позову від 22.05.2023р., просить:

- визнати протиправною відмову №953 від 30.03.2023 року у виплаті грошового забезпечення матері ОСОБА_2 - ОСОБА_1 ;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення сина ОСОБА_2 , який є військовослужбовцем, командиром першого взводу 24 окремого штурмового батальйону «Айдар», НОМЕР_2 ОМБр в/ч НОМЕР_1 , який зник безвісти з 26.02.2022 року по сьогоднішній день.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що її син - ОСОБА_2 є військовослужбовцем, командиром першого взводу окремого штурмового батальйону «Айдар», НОМЕР_2 ОМБр в/ч НОМЕР_1 , який 26.02.2022р. отримав поранення поблизу м. Волноваха Донецької області та був транспортований до Маріупольської лікарні інтенсивного лікування №2, у подальшому зник безвісти, ймовірно, потрапив у полон. Позивач зазначає у позові, що вона звернулася до відповідача із заявою про виплату їй грошового забезпечення сина - ОСОБА_2 від 01.11.2022р. згідно до вимог Постанови Кабінету Міністрів України №884 від 30.11.2016р., проте, відповідачем листом №953 від 30.03.2023р. у нарахуванні та виплаті грошового забезпечення сина їй було відмовлено з посиланням на відсутність підстав для такого нарахування та виплати. Позивач вважає таку відмову протиправною, оскільки виплата грошового забезпечення батькам військовослужбовця, який перебуває у полоні або зник безвісти, передбачена як п.6 Постанови Кабінету Міністрів України №884 від 30.11.2016р., так і ч.6 ст.9 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», відповідно до витягу з ЄРДР від 01.06.2022р. ОСОБА_2 має статус зниклого безвісти, згідно листів ДП «Український національний центр розбудови миру», Координаційного штабу з питань поводження з військовополоненими військовослужбовець - ОСОБА_2 внесений до реєстру полонених, а згідно довідки про склад сім`ї №40 від 22.05.2023р. позивач (мати військовослужбовця ОСОБА_2 ) та його батько є єдиними близькими родичами, тому вважає, що підстав для відмови їй у виплаті грошового забезпечення її сина - військовослужбовця ОСОБА_2 , який зник безвісти 26.02.2022р., у відповідача не було (а.с.34-40).

Ухвалою суду від 31.05.2023р. було відкрито провадження у даній адміністративній справі у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами та запропоновано відповідачеві надати відзив на позов та докази в обґрунтування відзиву з дотриманням вимог ст.ст.162, 261 Кодексу адміністративного судочинства України; надати докази прийняття рішення за заявою позивача з дотриманням вимог Постанови №884 та ч.2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України (а.с.49).

На виконання вимог вищезазначеної ухвали суду, 21.08.2023р. відповідачем (Військовою частиною НОМЕР_1 ) через систему «Електронний суд» подано до суду відзив на позов, у якому відповідач просив у задоволенні даного позову відмовити у повному обсязі, посилаючись на те, що відповідно до акту про настання смерті №298 від 21.05.2022р. 26.06.2022р. близько 16.45 години при веденні бойових дій, під час артилерійського обстрілу з боку окупаційних військ рф поблизу с. Анадоль Волновахського району Донецької області сержант ОСОБА_2 отримав осколкове поранення голови та під час евакуації до шпиталю м. Маріуполя від отриманих травм помер, його тіло евакуювати не вдалося. На підставі вказаного акту про настання смерті командиром військової частини було видано наказ №138 від 25.05.2022р. про загибель сержанта ОСОБА_2 , станом на дату подачі відзиву лікарське свідоцтво про смерть ОСОБА_2 відсутнє, тому підстави для виключення його зі списків особового складу військової частини відсутні і контракт з ним не був припинений з дотриманням Інструкції №333. Також відповідач вказує і на те, що наведений наказ №138 не стосується прав та обов`язків позивача, а відтак, не порушує їх, підставою для зміни обліку військовослужбовця у військовій частині на «військовополонений» є повідомлення від Національного інформаційного бюро щодо підтвердження рф перебування в полоні військовослужбовця через Центральне агентство з розшуку Міжнародного комітету Червоного Хреста, яке відсутнє, тому відповідач вважає позов таким, що не підлягає задоволенню, оскільки позивачем не надано жодного доказу, що міг би спростувати факт смерті сержанта ОСОБА_2 та підтвердити перебування його в полоні, вважає безпідставними позовні вимоги позивача, а поведінку посадових осіб правомірною (а.с.56-71).

Відповідно до ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Ухвалою суду від 23.08.2023р. через несвоєчасне надання відповідачем відзиву на позов, який було подано лише 21.08.2023р., строк розгляду даної справи було продовжено до 29.09.2023р. згідно до вимог ст.121 Кодексу адміністративного судочинства України (а.с.77).

Отже, рішення у даній адміністративній справі приймається 27.09.2023р. у межах строку, встановленого ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України.

Із наявних копій документів судом встановлені наступні обставини у даній справі.

Громадянка України ОСОБА_1 (позивач у справі) є матір`ю військовослужбовця ОСОБА_2 , який за контрактом проходив військову службу у Збройних Силах України у Військовій частині НОМЕР_1 у званні головного сержанта, на посаді командира кулеметного відділення взводу вогневої підтримки 2 штурмової роти, що підтверджується копією паспорта позивача, копією свідоцтва про народження ОСОБА_2 серії НОМЕР_3 від 05.12.1991р., копією військового квитка ОСОБА_2 серії НОМЕР_4 та змістом копії наказу відповідача №138 від 25.05.2022р. (а.с.6-8, 16,42-47, 73-74).

Згідно відомостей із Єдиного реєстру досудових розслідувань від 01.06.2022р. за номером кримінального провадження:0000227 видно, що згідно до повідомлення від ОСОБА_1 її син, військовослужбовець ЗСУ військової частини НОМЕР_5 ОМБр перший взвод 24 штурмового батальйону «Айдар» гр. ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , зник безвісти під Волновахою Донецької області під час участі у бойових діях та забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії рф, що підтверджується відповідною копією Витягу з ЄРДР від 01.06.2022р. (а.с.11).

Також згідно до копії листів ДП «Український національний центр розбудови миру» (виконує функції Національного інформаційного бюро відповідно до Женевських конвенцій про поводження з військовополоненими та про захист цивільного населення під час війни) №2110-22 від 25.07.2022р., Координаційного штабу з питань поводження з військовополоненими №222/нсм/639 від 17.08.2022р. вбачається, що військовослужбовця ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , включено в Реєстр оборонців України, які перебувають у полоні держави-агресора (а.с.10,13,87,90-91).

Надалі, позивач ( ОСОБА_1 ), звернулася до відповідача із заявою про виплату грошового забезпечення від 10.03.2023р., в якій просила нарахувати та виплатити батькам грошове забезпечення сина ОСОБА_2 , який є військовослужбовцем Військової частини НОМЕР_1 та який перебуває в полоні з 26.02.2022р. по сьогоднішній день на підставі Постанови №884 від 30.11.2016р., до якої зокрема, додала копію документу на підтвердження родинного зв`язку, копії свого паспорту, копії РНОКПП, копію витягу з ЄРДР, копію листа Координаційного штабу, копію листа НІБ, копії реквізитів по картках, що підтверджується змістом копії наведеної заяви (а.с.18-20).

У відповідь на вищенаведену заяву ОСОБА_1 , відповідачем листом від 30.03.2023р. за №953 у нарахуванні та виплаті грошового забезпечення військовослужбовця ОСОБА_2 , який за неофіційними даними перебуває в полоні, позивачеві було відмовлено за відсутності правових підстав для такого нарахування і виплати, а саме: з підстав того, що ДП «Український національний центр розбудови миру» не є органом чи установою державної влади, що засвідчує чи підтверджує факти визначення статусу особи (військовополонений, незаконно позбавлений волі, заручник, зниклий безвісти тощо) - (а.с.21-22).

Наведене рішення про відмову у виплаті грошового забезпечення військовослужбовця ОСОБА_2 , який зник безвісти, його матері ОСОБА_1 , оформлене листом від 30.03.2023р. № 953, є предметом спору у даній справі.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи, перевіривши доводи та давши їм належну правову оцінку, проаналізувавши норми чинного законодавства України, оцінивши їх у сукупності, суд приходить до висновку про наявність обґрунтованих правових підстав для задоволення даного адміністративного позову частково, виходячи з наступного.

Правовий статус осіб, зниклих безвісти за особливих обставин, забезпечення правового регулювання суспільних відносин, пов`язаних із набуттям правового статусу осіб, зниклих безвісти за особливих обставин, з обліком, розшуком та соціальним захистом таких осіб і членів їхніх сімей регулюється Законом України «Про правовий статус осіб, зниклих безвісти за особливих обставин» №2505-УШ у редакції від 27.04.2022р. (далі - Закон №2505).

Для цілей згаданого Закону №2505 визначено, що особливими обставинами вважаються збройний конфлікт, воєнні дії, тимчасова окупація частини території України, надзвичайні ситуації природного чи техногенного характеру.

У відповідності до ч.1 ст. 4 Закону №2505 встановлено, що особа набуває статусу такої, що зникла безвісти за особливих обставин, з моменту внесення про неї відомостей, що містяться у заяві про факт зникнення, до Єдиного реєстру осіб, зниклих безвісти за особливих обставин, у порядку, передбаченому цим Законом, та вважається такою, що зникла безвісти за особливих обставин, з моменту подання заявником заяви про факт зникнення особи.

Аналізуючи наведені приписи Закону №2505, можна дійти висновку, що особа набуває статусу такої, що зникла безвісти за особливих обставин (збройний конфлікт, воєнні дії, тимчасова окупація частини території України) з моменту подання заявником заяви про факт зникнення особи.

Так, як встановлено судом із наявних в матеріалах справи копії документів, 01.06.2022р. ОСОБА_1 було подано заяву до органів поліції про те, що її син - військовослужбовець Збройних Сил України, військової частини НОМЕР_1 , НОМЕР_2 ОМБр перший взвод 24 штурмового батальйону «Айдар» гр. ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зник безвісти під Волновахою Донецької області під час участі у бойових діях та забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії рф, що підтверджується змістом копії Витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань, номер кримінального провадження:0000227 (а.с.11).

Таким чином, враховуючи вищенаведені проаналізовані приписи законодавства з встановленими вище обставинами у їх сукупності, суд приходить до висновку, що військовослужбовець Збройних Сил України, Військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 (син позивача у справі) набув статусу особи, такої, що зникла безвісти за особливих обставин, з моменту подання заявником (позивачем) заяви про факт його зникнення, тобто, військовослужбовець ОСОБА_2 набув статуту зниклої особи за особливих обставин з 01.06.2022р.

З огляду на наведене, аргументи відповідача, викладені у оспорюваному рішенні, оформленому листом від 30.03.2023р. №953, про те, що військовослужбовець ОСОБА_2 не набув статусу зниклої особи (а.с.21-22) спростовується дослідженими вище приписами ч.1 ст.4 Закону №2505 та змістом копії Витягу з ЄРДР від 01.06.2022р., а тому суд приходить до висновку, що наведені обставини не могли бути обрані відповідачем підставами для відмови позивачеві у нарахуванні та виплаті грошового забезпечення її сина ОСОБА_2 , який зник безвісти за особливих обставин, з урахуванням того, що військовослужбовець ВЧ НОМЕР_1 ОСОБА_2 набув статусу зниклої особи за особливих обставин з 01.06.2022р.

Окрім того, особам, які зникли безвісти за особливих обставин під час проходження військової служби, надаються гарантії, передбачені Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та іншими актами законодавства України - ч.2 ст.9 Закону №2505.

Відповідно до ч.6 ст.9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20 грудня 1991 року № 2011-XII (Закон № 2011-XII), за військовослужбовцями, зокрема, безвісно відсутніми, зберігаються виплати в розмірі посадового окладу за останнім місцем служби, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, інших щомісячних додаткових видів грошового забезпечення постійного характеру та інші види грошового забезпечення з урахуванням зміни вислуги років та норм грошового забезпечення. Сім`ям зазначених військовослужбовців щомісячно виплачується грошове забезпечення, в тому числі додаткові та інші види грошового забезпечення, у порядку та в розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України.

За п.3 розділу ХХХ Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам затвердженим Наказом Міністерства оборони України 07 червня 2018 року № 260, визначено, що грошове забезпечення військовослужбовцям, зокрема, безвісно відсутніми (крім військовослужбовців, які здалися в полон добровільно) виплачується відповідно до Порядку виплати грошового забезпечення сім`ям військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30 листопада 2016 року № 884, військовою частиною, в якій перебував на грошовому забезпеченні військовослужбовець.

Відтак, механізм та порядок виплати грошового забезпечення сім`ям військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів від 30.11.2016 №884 ( далі - Порядок №884).

У цьому Порядку №884 під терміном «безвісно відсутній військовослужбовець» слід розуміти зниклого безвісти під час захисту Вітчизни військовослужбовця, щодо якого понад 15 днів відсутні відомості про місце його перебування, крім відомостей про самовільне залишення військової частини або місця служби.

Згідно з п. 7 Порядку № 884, приписи якого узгоджуються і з нормами абзаців 3-4 частини 6 статті 9 Закону №211-ХІІ, передбачено, що виплата грошового забезпечення здійснюється таким членам сімей військовослужбовців: дружині (чоловіку), а в разі її (його) відсутності - повнолітнім дітям, які проживають разом з нею (ним), або законним представникам (опікунам, піклувальникам) чи усиновлювачам неповнолітніх дітей (інвалідів з дитинства - незалежно від їх віку), а також особам, які перебувають на утриманні військовослужбовців, або батькам рівними частками, якщо військовослужбовці не перебувають у шлюбі і не мають дітей.

Відповідно до п.3 Порядку №884 встановлено, що за військовослужбовцями зберігаються виплати в розмірі посадового окладу за останнім місцем служби, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, інших щомісячних додаткових видів грошового забезпечення постійного характеру та інші види грошового забезпечення (далі - грошове забезпечення) з урахуванням зміни вислуги років та норм грошового забезпечення. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Виплата грошового забезпечення здійснюється з дня захоплення військовослужбовців у полон або заручниками, а також інтернування в нейтральних державах або зникнення безвісти, членам сімей військовослужбовців за їх заявою на ім`я командира (начальника, керівника) військової частини (установи, організації).

До заяви додаються: копії сторінок паспорта повнолітніх членів сім`ї з даними про прізвище, ім`я та по батькові і реєстрацію місця проживання (перебування); довідка про реєстрацію місця проживання (перебування) членів сім`ї (у разі відсутності такої інформації в паспорті); копія свідоцтва про шлюб (у разі наявності); копії свідоцтв про народження дітей (у разі наявності); копія документа, що засвідчує реєстрацію в Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків (для осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це контролюючому органу і мають відмітку в паспорті, - копія сторінки паспорта з такою відміткою) - п.4 Порядку №884.

За правилами п. 5 Порядку №884 визначено, що командир (начальник, керівник) військової частини (установи, організації) розглядає протягом 15 днів подані документи та приймає рішення щодо виплати або відмови у виплаті грошового забезпечення, про що повідомляється заявнику в письмовій формі.

У рішенні про відмову у виплаті грошового забезпечення обов`язково зазначаються підстави для такої відмови.

Командир (начальник, керівник) військової частини (установи, організації) приймає рішення про відмову у виплаті у разі:

- подання заяви особами, що не зазначені в пункті 7 цього Порядку;

- подання не в повному обсязі документів, зазначених у пункті 4 цього Порядку;

- подання заяви з порушенням строків, визначених абзацами шостим і сьомим пункту 6 цього Порядку;

- з`ясування в установленому законодавством порядку обставин щодо добровільної здачі військовослужбовця в полон, самовільного залишення військової частини (установи, організації), місця служби або дезертирування.

Рішення про відмову у виплаті грошового забезпечення може бути оскаржено у судовому порядку.

Аналіз наведених вище норм свідчить про те, що виплата грошового забезпечення військовослужбовця, який зник безвісти, передбачена членам сім`ї такого військовослужбовця, зокрема, батькам рівними частками, за умови, якщо такий військовослужбовець не перебуває у шлюбі і не має дітей, а повноваження з перевірки вказаних умов для виплати та прийняття рішень (наказів) щодо такої виплати покладено на командира (начальника, керівника) військової частини, при цьому, у разі прийняття рішення про відмову у такій виплаті, командир військової частини має обов`язково зазначити у цьому рішенні підстави для такої відмови.

Перелік підстав для відмови у виплаті грошового забезпечення членам сім`ї військовослужбовця, який, зник безвісти, наведений у пункті 5 Порядку №844, є вичерпним.

Разом з тим, як встановлено судом із дослідженого оспорюваного рішення відповідача, оформленого листом від 30.03.2023р. за №953, його зміст не містить підстав для відмови, які наведені у п.5 Порядку №884, які є вичерпними та не підлягають розширеному тлумаченню відповідачем(а.с.21-22).

З огляду на викладене, суд приходить до висновку що за відсутності зазначення відповідачем в обов`язковому порядку підстав для відмови у виплаті грошового забезпечення військовослужбовця ОСОБА_2 , який зник безвісти, позивачеві, як члену його сім`ї, у рішенні відповідача, оформленому листом від 30.03.2023р. за №953, відповідачем не дотримано процедури прийняття рішення, встановленої пунктом 5 Порядку №844, що не відповідає критеріям обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень з урахуванням приписів ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, тому таке рішення підлягає судом визнанню протиправним та скасуванню.

За приписами ч.1 ст.73 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Частина 2 ст. 77 наведеного Кодексу, визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.

Однак, відповідачем не було наведено жодних підстав та не надано суду доказів, які б свідчити про правомірність та обґрунтованість прийняття оспорюваного рішення, оформленого листом від 30.03.2023р. №953, з урахуванням встановлених судом обставин та аналізу норм чинного законодавства.

При цьому, судом критично надається оцінка та відхиляється судом посиланням відповідача у оспорюваному рішенні, оформленому листом від 30.03.2023р. №953, на те, що ДП «Український національний центр розбудови миру» не є органом чи установою державної влади та документальне засвідчення ним чи підтвердження фактів визначення статусу особи (військовополонений, незаконно позбавлений волі, заручник, зниклий безвісти тощо) нормативно-правовими актами, що регламентують їх діяльність не передбачено, з огляду на те, що такі обставини не є підставами для відмови у виплаті грошового забезпечення військовослужбовця, який зник безвісти, членам його сім`ї, вичерпний перелік яких наведений у пункті 5 Порядку №884.

Не можуть бути покладені в основу даного судового рішення і аргументи представника відповідача, викладені у відзиві, з приводу того, що відповідно до акту про настання смерті №298 від 21.05.2022р., 26.02.2022р. військовослужбовець ВЧ НОМЕР_1 , сержант ОСОБА_2 отримав осколкове поранення голови поблизу населеного пункту с.Анадоль Волноваського району Донецької області та під час евакуації до шпиталю м. Маріуполя помер від отриманих травм про що було командиром Військової частини НОМЕР_1 видано наказ з основної діяльності №138 від 25.05.2022р. про загибель сержанта ОСОБА_2 , оскільки, по-перше, зазначені документи не віднесені до переліку тих документів, які посвідчують факт смерті особи, такими документами можуть бути лише лікарське свідоцтво про смерть (форма №106/о); фельдшерська довідка про смерть (форма №106-1/о), затверджених наказом МОЗ України від 08.08.2006р. №545; рішення суду про оголошення особи померлою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час, проте, таких доказів відповідачем суду не надано, а відповідно, наведені акт про смерть та наказ про загибель сержанта ОСОБА_2 , не можуть бути належними, допустимими та достатніми доказами правомірності відмови позивачеві у виплаті грошового забезпечення її сина ОСОБА_2 , який набув статусу зниклого безвісти 01.06.2022р.; по-друге, самим представником відповідача у відзиві на позов зазначено, що військовослужбовець ОСОБА_2 не виключений зі списку особового складу військової частини НОМЕР_1 , а відповідно, останньому підлягає нарахуванню та виплата грошового забезпечення як особі, що зникла безвісти (факт смерті не підтверджений у встановленому законодавством порядку) у відповідності до приписів як Закону №2011-ХІІ, так і приписів Інструкції №333 та Порядку №884.

Інші аргументи відповідача, викладені у відзиві, не беруться судом до уваги, оскільки вони не спростовують встановлених судом фактів порушення відповідачем процедури прийняття оспорюваного рішення, оформленого листом від 30.03.2023р. №953, встановленої пунктами 5 -7 Порядку №884.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно до ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З урахуванням вищенаведеного, перевіривши правомірність прийняття відповідачем як суб`єктом владних повноважень, рішення, оформленого листом від 30.03.2023р. №953 про відмову позивачеві у нарахуванні та виплаті грошового забезпечення військовослужбовця ОСОБА_2 , який зник безвісти, як члену його сім`ї (матері), суд приходить до висновку, що відповідач при прийнятті оспорюваного рішення діяв не у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, з порушенням процедури прийняття такого рішення, встановленої Порядком №884, необґрунтовано, без врахування всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Отже, судом встановлено, що при прийнятті рішення, оформленого листом від 30.03.2023р. №953 про відмову позивачеві у нарахуванні та виплаті грошового забезпечення військовослужбовця ОСОБА_2 , який зник безвісти, як члену його сім`ї (матері), за заявою позивача від 10.03.2023р., відповідач допустив порушення прав та інтересів позивача, які підлягають судовому захисту шляхом визнання його протиправним та скасування.

Що стосується позовних вимог позивача в частині зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачеві грошове забезпечення сина ОСОБА_2 , який є військовослужбовцем Військової частини НОМЕР_1 , який зник безвісти, з 26.02.2022 року по сьогоднішній день, то в цій частині позовні вимоги позивача підлягають задоволенню частково, з урахуванням приписів ч.2 ст.9, абзацу 2 ч.4 ст.245 Кодексу адміністративного судочинства України та з обранням судом найбільш ефективного способу захисту прав і свобод позивача згідно до п.10 ч.2 ст.245 наведеного Кодексу, шляхом, а саме: спонукання відповідача повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про нарахування та виплату їй грошового забезпечення її сина - військовослужбовця ОСОБА_2 , який має статус зниклого безвісти за особливих обставин, від 10.03.2023р. з дотриманням пунктів 5-7 Порядку №884 та з урахуванням правових висновків, викладених у даному судовому рішенні, виходячи з наступного.

У відповідності до вимог ч.2 ст.9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У разі задоволення позову суд може обрати інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів - п.10 ч.2 ст.245 Кодексу адміністративного судочинства України.

Приписами статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 №3477-IV передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Таким чином, обираючи спосіб захисту порушеного права, суд зважує на його ефективність з точки зору статті 13 «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» та враховує положення «Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень», прийняті Комітетом Міністрів 11.03.1980, щодо того, що суд не може підміняти державний орган рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі повноважень суду, визначених законодавцем.

Під дискреційними повноваженнями слід розуміти надання органу або посадовій особі повноважень діяти на власний розсуд в межах Закону, зокрема, дискреційні повноваження полягають у тому, що суб`єкт владних повноважень може обирати у конкретній ситуації альтернативне рішення, яке є законним.

Адміністративний суд під час розгляду справи та вирішення публічно-правових спорів перевіряє чи рішення суб`єкта владних повноважень прийняте у межах законної дискреції. При цьому, відповідно до правил правозастосування практики Європейського суду з прав людини, суд не може своїм рішенням підміняти рішення суб`єкта владних повноважень.

Отже, адміністративний суд у справах щодо оскарження рішень суб`єкта владних повноважень, виконуючи цілі, встановлені адміністративним судочинством щодо перевірки відповідності їх прийняття (вчинення) передбаченим ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається і не може втручатися в дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень за межами перевірки за названими критеріями.

При цьому, абз.2 ч.4 ст.245 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у його рішенні.

Приймаючи до уваги все вищевикладене та враховуючи те, що судом під час розгляду цієї справи встановлено протиправність оспорюваного рішення, оформленого листом від 30.03.2023р. №953 через недотримання відповідачем процедури його прийняття, встановленої пунктами 5-7 Порядку №884, що, в свою чергу, є підставою для скасування такого рішення та, як наслідок, у подальшому зобов`язує відповідача повторно розглянути заяву позивача про нарахування та виплату їй грошового забезпечення її сина - військовослужбовця Військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_2 , який зник безвісти за особливих обставин, від 10.03.2023р.

При цьому, у ході розгляду заяви позивача, відповідачеві слід з`ясувати (перевірити) всі обставини щодо осіб, які мають право на отримання такого грошового забезпечення, які наведені у пункті 7 Порядку №884, у тому числі, і щодо дотримання прав, свобод і інтересів таких осіб, з урахуванням не тільки матері (позивача у справі), а й батька вказаного військовослужбовця, перевірити чи не перебував військовослужбовець у шлюбі та чи не має дітей та прийняти відповідне законне рішення на власний розсуд з дотриманням вимог пунктів 5 -7 Порядку №884, у зв`язку із чим, суд приходить до висновку, що за таких обставин найбільш ефективним із можливих способів захисту порушеного права, за умови визнання протиправним та скасування вищенаведеного оспорюваного рішення, оформленого листом від 30.03.2023р. №953, є саме зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача від 10.03.2023р. та прийняти рішення з дотриманням вимог пунктів 5-7 Порядку №884, а також з урахуванням правової оцінки, наведеної у даному судовому рішенні згідно до вимог абз.2 ч.4 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України.

При цьому, суд звертає увагу позивача на те, що додана до позову копія довідки про склад сім`ї військовослужбовця ОСОБА_2 за №40 від 22.05.2023р. (а.с.41) не може бути прийнята судом в якості належного доказу на підтвердження права позивача на отримання грошового забезпечення її сина та підставою для зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачеві грошове забезпечення її сина - військовослужбовця ОСОБА_2 , який зник безвісти за особливих обставин, саме за судовим рішенням, з огляду на те, що вказана копія довідки видана 20.05.2023р., не долучалась до заяви позивача від 10.03.2023р., що підтверджується змістом копії заяви (18-20), а, відповідно, не враховувалася при прийнятті відповідачем оспорюваного рішення, оформленого листом від 30.03.2023р. №953, тому її зміст також підлягає перевірці суб`єктом владних повноважень (відповідачем) при повторному розгляді заяви позивача від 10.03.2023р. виходячи з вимог п.5-7 Порядку №884.

Приймаючи до уваги все вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню частково.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат та враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору за даним позовом згідно до п.8 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», доказів понесення інших судових витрат матеріали справи не містять, тому у адміністративного суду відсутні будь-які підстави для їх розподілу у порядку, встановленому ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись ст.ст. 2-10, 11, 12, 47, 72-77, 94, 122, 132, 139, 193, 241-246, 250, 251, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною відмови №953 від 30.03.2023р. та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Військової частини НОМЕР_1 , оформлене листом №953 від 30.03.2023 року, про відмову у нарахуванні та виплаті грошового забезпечення військовослужбовця ОСОБА_2 , який має статус зниклого безвісти, його матері - ОСОБА_1 .

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_6 ) повторно розглянути заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_7 ) про нарахування та виплату їй грошового забезпечення її сина - військовослужбовця ОСОБА_2 , який має статус зниклого безвісти за особливих обставин, від 10.03.2023р. з дотриманням приписів пунктів 5-7 Порядку №884 та з урахуванням правових висновків, викладених у даному судовому рішенні.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Рішення суду може бути може бути оскаржено до Третього апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення відповідно до вимог статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду набирає законної сили у строки, визначені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.О. Конєва