Справа № 420/6588/23
Суддя: Шевчук О.А.
Дата ухвалення: 2023-09-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 вересня 2023 р.м. ОдесаСправа № 420/6588/23
Головуючий в 1 інстанції: Радчук А.А.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду

у складі: головуючої судді - Шевчук О.А.,

суддів: Бойка А.В., Федусика А.Г.

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 05 червня 2023 року у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_2 , Військової частини НОМЕР_1 , за участю третьої особи - Військової частини НОМЕР_3 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИЛА:

В березні 2023 року позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідачів, в якій просив визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 та військової частини НОМЕР_2 щодо не проведення перерахунку грошового забезпечення за період з 30.06.2021 року по 19.05.2022 року (включно) з урахуванням попередньо сплаченої суми грошового забезпечення за цей період військовою частиною НОМЕР_3 ;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 та військову частину НОМЕР_2 здійснити перерахунок та виплату грошового забезпечення за період з 30.06.2021 року по 19.05.2022 року (включно) з урахуванням попередньо сплаченої суми грошового забезпечення за цей період військовою частиною НОМЕР_3 ;

- стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь позивача моральну шкоду у розмірі 10 000 грн. (десять тисяч гривень 00 копійок);

- стягнути з військової частини НОМЕР_2 на користь позивача моральну шкоду у розмірі 10 000 грн. (десять тисяч гривень 00 копійок).

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідачі - військова частина НОМЕР_1 та військова частина НОМЕР_2 не виконали рішення Одеського окружного адміністративного суду від 11 жовтня 2021 року (справа №420/11949/21), яке вступило в законну силу.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 05 червня 2023 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправними дії військової частини НОМЕР_1 та військової частини НОМЕР_2 щодо відмови ОСОБА_1 у проведенні перерахунку та виплати різниці грошового забезпечення за період з 30.06.2021 року по 19.05.2022 року (включно) з урахуванням попередньо сплаченої суми грошового забезпечення за цей період військовою частиною НОМЕР_3 . Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 грошового забезпечення за період з 30.06.2021 року по 19.05.2022 року (включно) з урахуванням попередньо сплаченої суми грошового забезпечення за цей період військовою частиною НОМЕР_3 . В іншій частині позову - відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням, відповідач - Військова частина НОМЕР_1 надали апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить повністю скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Доводами апеляційної скарги зазначено, що з 29.06.2021 року по 19.05.2022 року службові обов`язки за посадою у військовій частині НОМЕР_1 позивач не виконував та військова частина НОМЕР_1 немала жодних правових відносин з позивачем у зазначений ним період, за який судом першої інстанції забов`язано здійснити перерахунок виплат грошового забезпечення з урахуванням попередньо сплаченої суми грошового забезпечення за цей період військовою частиною НОМЕР_3 . Також, апелянт вказує, що позивачем пропущено строк звернення до суду, визначений ст. 122 КАС України, оскільки позивач був обізнаний про рішення Одеського окружного адміністративного суду по справі № 420/11949/21 ще 11 жовтня 2021 року.

17 липня 2023 року до суду надійшла заява Військової частини НОМЕР_2 про приєднання до апеляційної скарги на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 05.06.2023 року, в якій заявник просить: прийняти заяву про приєднання до апеляційної скарги військової частини НОМЕР_1 до розгляду по справі №420/6588/23. Скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 05 червня 2023 року повністю та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимогах ОСОБА_1 в повному обсязі.

Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 24 липня 2023 року заяву Військової частини НОМЕР_2 про приєднання до апеляційної скарги Військової частини НОМЕР_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 05 червня 2023 р. по справі № 420/6588/23 - задоволено.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач зазначає, що апеляційна скарга відповідача є надуманою, такою, що не відповідає нормам матеріального права, оскільки рішення винесене з дотриманням норм процесуального та матеріального права. Що стосується доводів відповідача стосовно того, що вимоги позивача заявлені з порушенням строку звернення до суду, позивач зазначає, що разом із позовною заявою до суду надана заява про поновлення строку звернення до суду, в якій позивач вказує, що наприкінці грудня 2022 року він отримав відповідь від командира в/ч НОМЕР_1 за № 182/5353 від 07.12.2022 року, в якій було сказано, що у командування в/ч НОМЕР_1 відсутні законні підстави щодо нарахування різниці грошового забезпечення. Відповідь за № 724/1055 від 20.02.2023 року про відмову у перерахунку грошового забезпечення від відповідача в/ч НОМЕР_2 отримав рекомендованим листом 17.03.2023 року, де розписався за нього у поштовому відділенні міста Одеси 65034, тому позивач вважає, що строки звернення до суду з позовом про оскарження протиправних дій відповідачів не пропустив, оскільки звернувся 30.03.2023 року. З огляду на зазначене, позивач просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, оскільки суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відзиву на апеляційну скаргу Військовою частиною НОМЕР_3 до суду не надано.

Відповідно до п.3 ч.6 ст.12 КАС України дана справа відноситься до категорії незначної складності.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 263 КАС України суд розглядає за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справи щодо: оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.

Згідно з ч.1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: 1) відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю; 2) неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання; 3) подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, уклав 25.06.2020 року контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб сержантського складу до досягнення граничного віку перебування на військовій службі. Контракт від Міністерства оборони України підписаний командиром в/ч НОМЕР_1 полковником ОСОБА_2 (а.с. 11-12).

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 25.06.2020 року №94-РС ОСОБА_1 прийнятий на військову службу за контрактом та призначений командиром господарчого відділення взводу забезпечення реактивного артилерійського дивізіону бригадної артилерійської групи військової частини НОМЕР_1 (а.с. 13).

Наказом в/ч НОМЕР_2 від 24.05.2021 року №18-РС, пунктом 9, позивача відповідно до п.81,82 Положення №1153/2008 увільнено із займаної посади та призначено командиром господарчого відділення взводу матеріального забезпечення реактивного артилерійського дивізіону військової частини НОМЕР_3 (підстава: призначається на рівнозначну посаду за станом здоров`я - на підставі висновку ВЛК (а.с.15).

Наказом в/ч НОМЕР_1 від 29.06.2021 року №137 (по стройовій частині) старшого сержанта ОСОБА_1 , командира господарчого відділення взводу забезпечення реактивного артилерійського дивізіону бригадної артилерійської групи військової частини НОМЕР_1 , призначеного наказом командира в/ч НОМЕР_2 від 24.05.2021 року №18-РС на посаду командира господарчого відділення взводу матеріального забезпечення реактивного артилерійського дивізіону військової частини НОМЕР_3 , вирішено вважати таким, що 29.06.2021 року здав посаду та направлено для подальшого проходження служби до в/ч НОМЕР_3 ( АДРЕСА_1 ). 29.06.2016 року виключити зі списків особового складу та усіх видів забезпечення (підстава: витяг із наказу в/ч НОМЕР_2 від 24.05.2021 року №18-РС, акт відмови №2586/225 від 29.06.2021 року) (а.с. 19).

Наказом в/ч НОМЕР_3 від 30.06.2021 року №126 (по стройовій частині) старшого сержанта ОСОБА_1 , призначеного наказом командира в/ч НОМЕР_2 від 24.05.2021 року №18-РС на посаду командира господарчого відділення взводу матеріального забезпечення реактивного артилерійського дивізіону військової частини НОМЕР_3 , з 30.06.2021 року зараховано до списків особового складу частини та на всі види забезпечення (а.с. 26).

Наказом в/ч НОМЕР_3 від 04.08.2021 року №154 (по стройовій частині) старшого сержанта ОСОБА_1 увільнено від займаної посади та призначено на посаду командира відділення технічного обслуговування автомобільної техніки взводу технічного забезпечення 1 реактивного артилерійського дивізіону військової частини НОМЕР_3 (а.с. 27).

Наказом в/ч НОМЕР_3 від 28.10.2021 року №215 (по стройовій частині) старшого сержанта ОСОБА_1 увільнено від займаної посади командира відділення технічного обслуговування автомобільної техніки взводу технічного забезпечення 1 реактивного артилерійського дивізіону та призначено на посаду командира відділення розбирально-складальних робіт ремонтного взводу автомобільної техніки ремонтної роти (а.с. 27).

Згідно запису у військовому квитку позивача серії НОМЕР_4 на сторінці 5, на вказаній посаді у в/ч НОМЕР_3 позивач перебував до 20.05.2022 року (наказ №125) (а.с. 16-18).

Судами встановлено, що позивач оскаржив пункт 9 наказу командира військової частини НОМЕР_2 від 24.05.2021 року №18-РС (по особовому складу) щодо переміщення по службі на іншу посаду у судовому порядку (адміністративна справа №420/11949/21).

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 11 жовтня 2021 року по справі №420/11949/21, яке набрало законної сили 21 лютого 2022 року, визнано протиправними та скасовано п.9 наказу військової частини НОМЕР_2 від 24.05.2021 року №18-РС (по особовому складу) про увільнення ОСОБА_1 із займаної посади та призначення командиром господарчого відділення взводу матеріального забезпечення реактивного артилерійського дивізіону військової частини НОМЕР_3 ; наказ військової частини НОМЕР_1 від 29.06.2021 року, яким ОСОБА_1 , командира господарчого відділення взводу забезпечення реактивного артилерійського дивізіону бригадної артилерійської групи військової частини НОМЕР_1 , призначеного на посаду командиром господарчого відділення взводу матеріального забезпечення реактивного артилерійського дивізіону військової частини НОМЕР_3 визнано вважати таким, що 29.06.2021 року здав посаду та направлений для подальшого проходження служби до в/ч НОМЕР_3 ( АДРЕСА_1 ) та виключений зі списків особового складу та усіх видів забезпечення. У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Наказом Командувача Військово-Морських Сил Збройних Сил України від 14.05.2022 року №61-РС (по особовому складу), параграф 2, відповідно до п. 82 Положення осіб рядового, сержантського і старшинського складу 32 реактивного артилерійського полку Командування морської піхоти Військово-Морських Сил Збройних Сил України увільнено від займаних посад і призначено до 801 Центру боротьби з підводно-диверсійними силами і засобами та протимінної боротьби цих самих сил, за пунктом 11 старшого сержанта ОСОБА_1 , командира відділення розбирально-складальних робіт ремонтного взводу автомобільної техніки ремонтної роти в/ч НОМЕР_5 , призначено головним старшиною батареї протикатерних ракетних комплексів. Згідно параграфу 4 цього ж наказу, старшому сержанту ОСОБА_1 присвоєно звання головний старшина (а.с. 24-25).

Згідно запису у військовому квитку позивача серії НОМЕР_4 на сторінці 5, 20.05.2022 року на підставі наказу №122 позивач зарахований на службу до в/ч НОМЕР_6 , де перебував на посаді головного старшини батареї ВОС 929974А до 22.10.2022 року (наказ №277) (а.с. 16-18).

Наказом командира військової частини НОМЕР_6 (по стройовій частині) від 22.10.2022 року №277, головного корабельного старшину ОСОБА_1 , головного старшину 1 батареї протикатерних ракетних комплексів загону протикатерних ракетних комплексів військової частини НОМЕР_6 , ВОС-929974А, звільненого наказом командира військової частини НОМЕР_6 (по особовому складу) від 13.10.2022 № 36-РС з військової служби у відставку за підпунктом "в" пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закон України "Про військовий обов`язок та військову службу" (за віком - у разі досягнення граничного віку), вирішено вважати таким, що 22.10.2022 справи та посаду головного старшини 1 батареї протикатерних ракетних комплексів загону протикатерних ракетних комплексів військової частини НОМЕР_6 здав.

Цим же наказом з 22.10.2022 позивач виключений зі списків особового складу військової частини НОМЕР_6 , знятий з усіх видів забезпечення, з 23.10.2022 з продовольчого забезпечення за Каталогом (тільки обіди) при військовій частині НОМЕР_7 , з 22.10.2022 з речового забезпечення при військовій частині НОМЕР_7 та з 22.10.2022 з фінансового забезпечення при військовій частині НОМЕР_6 та направлений для постановки на облік до Київського територіального центру комплектації та соціальної підтримки м. Одеса.

Підстава: 1) Наказ командира військової частини НОМЕР_6 (по особовому складу) від 13.10.2022 №36-РС; 2) Рапорт головного корабельного старшини ОСОБА_1 (від 22.10.2022 № 2518); 3) Обхідний аркуш головного корабельного старшини ОСОБА_1 (від 22.10.2022 № 2519) (а.с. 38).

На переконання позивача, відповідачі допустили протиправну бездіяльність, яка полягає у не проведенні перерахунку різниці грошового забезпечення за період з 30.06.2021 року (дата зарахування до списків особового складу в/ч НОМЕР_3 ) по 19.05.2022 року (з 20.05.2022 року позивач зарахований на службу до в/ч НОМЕР_6 ).

Тобто, у період з 30.06.2021 року по 19.05.2022 року позивач перебував на службі у в/ч НОМЕР_3 .

Проте, враховуючи, що пункт 9 наказу військової частини НОМЕР_2 від 24.05.2021 року №18-РС (по особовому складу) про увільнення ОСОБА_1 із займаної посади та призначення командиром господарчого відділення взводу матеріального забезпечення реактивного артилерійського дивізіону військової частини НОМЕР_3 , а також наказ військової частини НОМЕР_1 від 29.06.2021 року, яким ОСОБА_1 визнано вважати таким, що 29.06.2021 року здав посаду та направлений для подальшого проходження служби до в/ч НОМЕР_3 , скасовані у судовому порядку (адміністративна справа №420/11949/21), позивач вважає, що за ним виникло право на отримання різниці грошового забезпечення у розмірі 10141,57 грн за період з 30.06.2021 року по 20.05.2022 року.

10.06.2022 року позивач звернувся до військової частини НОМЕР_8 із заявою, у якій просив перерахувати на його рахунок недовиплачену суму грошового забезпечення у розмірі 10141,57 грн. (а.с. 31).

16.09.2022 року позивач звернувся до військової частини НОМЕР_8 із повторною заявою про перерахування на його рахунок недовиплачену суму грошового забезпечення у розмірі 10141,57 грн. (а.с. 30), оскільки не отримав відповідь на заяву від 10.06.2022 року.

Листом від 07.12.2022 року вих. №182/5353 за підписом командира військової частини НОМЕР_8 позивачу надано відповідь на звернення зареєстроване 29.09.20222 року за вхід. №4819/181 щодо неповної виплати грошового забезпечення (а.с. 28).

Згідно цієї відповіді позивачу повідомлено, що у командування військової частини НОМЕР_1 відсутні законні підстави щодо здійснення даного нарахування, оскільки предметом спору (по справі №420/11949/21) було скасування наказу, стягнення моральної шкоди, проте не визнання протиправним щодо неповної виплати грошового забезпечення.

16.01.2023 року позивач звернувся до командира військової частини НОМЕР_2 із заявою, якою просив дати вказівки відповідальним посадовим особам зробити перерахунок недовиплаченого грошового забезпечення за період з 30.06.2021 року по 20.05.2022 року та перерахувати це грошове забезпечення на його рахунок (а.с. 33).

Листом військової частини НОМЕР_2 від 20.02.2023 року вих. № 724/1055 позивачу надано відповідь, у якій зазначено, що рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 11.10.2021 року по справі №420/11949/21 не передбачено здійснення перерахунку грошового забезпечення, тому це не є можливим, так як заявник виконував обов`язки за посадою, яка передбачає конкретний розмір грошового забезпечення, яке було виплачене, за фактичне виконання обов`язків за посадою (а.с. 32).

Вказану відповідь - лист в/ч НОМЕР_2 вих. № 724/1055 від 20.02.2023 року про відмову у перерахунку грошового забезпечення позивач отримав рекомендованим листом через ПАТ «Укрпошта» (трек номер 419, дата оформлення 08.03.2023) (а.с. 35).

Позивач вказує, що дата отримання поштового відправлення - 17.03.2023 року, про що ним зроблено відмітку на накладній, проте начальник поштового відділення відмовився від підпису та печатки для засвідчення цього факту (а.с. 35).

Вважаючи протиправними дії військової частини НОМЕР_1 та військової частини НОМЕР_2 щодо непроведення перерахунку грошового забезпечення за період з 30.06.2021 року по 19.05.2022 року (включно) з урахуванням попередньо сплаченої суми грошового забезпечення за цей період військовою частиною НОМЕР_3 , позивач звернувся до суду з даним позовом.

Приймаючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку про протиправність дій військової частини НОМЕР_1 та військової частини НОМЕР_2 щодо відмови ОСОБА_1 у проведенні перерахунку та виплати різниці грошового забезпечення за період з 30.06.2021 року по 19.05.2022 року (включно) з урахуванням попередньо сплаченої суми грошового забезпечення за цей період військовою частиною НОМЕР_3 .

Також, суд першої інстанції вважав необхідним для належного захисту порушених прав позивача зобов`язати військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 грошового забезпечення за період з 30.06.2021 року по 19.05.2022 року (включно) з урахуванням попередньо сплаченої суми грошового забезпечення за цей період військовою частиною НОМЕР_3 .

Що стосується стягненню моральної шкоди, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем не надано належних та допустимих доказів завдання моральної шкоди, які повинні ґрунтуватися на відповідних доказах, що прямо чи опосередковано підтверджують заподіяння позивачу сильних душевних страждань, шкоди здоров`ю, чи інших втрат немайнового характеру, розміру моральної шкоди, не зазначено, на яких критеріях розрахунку базується заявлена позивачем до відшкодування сума у розмірі 10 000,00 грн. з кожного відповідача.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, здійснює Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-XII, який також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.

За визначенням ч. 1 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (в редакції, чинній момент виникнення спірних правовідносин), проходження військової служби здійснюється:

громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом;

іноземцями та особами без громадянства - у добровільному порядку (за контрактом) на посадах, що підлягають заміщенню військовослужбовцями рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил України.

Згідно з ч. 3, ч. 4 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (в редакції, чинній момент виникнення спірних правовідносин), громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які проходять військову службу, є військовослужбовцями.

Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Статтею 3 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» визначено, що правовою основою військового обов`язку і військової служби є Конституція України, цей Закон, Закон України "Про оборону України", "Про Збройні Сили України", "Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію", інші закони України, а також прийняті відповідно до них укази Президента України та інші нормативно-правові акти щодо забезпечення обороноздатності держави, виконання військового обов`язку, проходження військової служби, служби у військовому резерві та статусу військовослужбовців, а також міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Стаття 40 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» визначає, що гарантії правового і соціального захисту громадян України, які виконують конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, забезпечуються відповідно до законів України "Про Збройні Сили України", "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", "Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей" та іншими законами.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначає Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», який гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до ст.1-2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Стаття 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» регламентує питання грошового забезпечення військовослужбовців.

Так, згідно ч. 1 цієї статті, держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців.

У відповідності з ч. 2 ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», до складу грошового забезпечення входять:

посадовий оклад, оклад за військовим званням;

щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія);

одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Згідно ч. 3 ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Згідно ч. 4 ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

Наказом Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року № 260 затверджений Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам (Зареєстровано в Міністерстві юстиції України 26 червня 2018 р. за № 745/32197) (надалі - Порядок №260).

Відповідно до пункту 3 розділу I Порядку №260, підставами для розрахунку та виплати основних і додаткових видів грошового забезпечення є:

штат військової частини (установи, організації) (далі - військова частина);

накази про призначення на посаду та зарахування до списків особового складу військової частини, про вступ до виконання обов`язків за посадою, в тому числі тимчасово, про зарахування в розпорядження;

накази про встановлення та виплату основних і додаткових видів грошового забезпечення;

накази про присвоєння військових звань;

грошовий атестат або довідка про грошові виплати (за винятком осіб, призваних (прийнятих) на військову службу за контрактом, у тому числі під час проходження строкової військової служби).

Відповідно до пункту 7 розділу I Порядку №260, розмір грошового забезпечення, що належить військовослужбовцю не за повний календарний місяць, визначається шляхом множення середньоденного розміру грошового забезпечення на кількість календарних днів, прослужених військовослужбовцем у цьому місяці. При цьому середньоденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення, належного військовослужбовцю за повний календарний місяць, на кількість календарних днів місяця, за який здійснюється виплата.

Військовослужбовцям, які виключаються зі списків особового складу військової частини, грошове забезпечення виплачується до дня виключення включно. В наказах про виключення зі списків особового складу обов`язково зазначається про виплату одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Виплата грошового забезпечення в разі вибуття військовослужбовців до нового місця служби за строк із дня, наступного за днем виключення зі списків особового складу військової частини, і до дня прийняття посади здійснюється за новим місцем служби в розмірі, встановленому за попереднім місцем служби, після зарахування їх на грошове забезпечення до цієї військової частини.

За час прийняття справ і посади військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, в межах строків, визначених чинним законодавством для прийняття та здавання справ і посади, виплачується грошове забезпечення, яке військовослужбовець отримував за останньою займаною посадою, виходячи з окладу за військове звання, посадового окладу, надбавки за вислугу років, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення та премії.

У разі виникнення спірних питань щодо нарахування грошового забезпечення виплата здійснюється у безспірному розмірі до вирішення питань у встановленому чинним законодавством порядку.

Предметом спірних правовідносин слугувала відмова відповідачів здійснити перерахунок та виплату різниці грошового забезпечення позивача за період з 30.06.2021 року (дата зарахування до списків особового складу в/ч НОМЕР_3 ) по 19.05.2022 року (кінцева дата перебування позивача у особовому складі в/ч НОМЕР_3 , оскільки з 20.05.2022 року позивач зарахований на службу до в/ч НОМЕР_6 ).

Отже, у період з 30.06.2021 року по 19.05.2022 року позивач перебував на службі у в/ч НОМЕР_3 .

Водночас, як встановлено судами, рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 11 жовтня 2021 року по справі №420/11949/21, яке набрало законної сили 21 лютого 2022 року, визнано протиправними та скасовано п.9 наказу військової частини НОМЕР_2 від 24.05.2021 року №18-РС (по особовому складу) про увільнення ОСОБА_1 із займаної посади та призначення командиром господарчого відділення взводу матеріального забезпечення реактивного артилерійського дивізіону військової частини НОМЕР_3 ; наказ військової частини НОМЕР_1 від 29.06.2021 року, яким ОСОБА_1 , командира господарчого відділення взводу забезпечення реактивного артилерійського дивізіону бригадної артилерійської групи військової частини НОМЕР_1 , призначеного на посаду командиром господарчого відділення взводу матеріального забезпечення реактивного артилерійського дивізіону військової частини НОМЕР_3 визнано вважати таким, що 29.06.2021 року здав посаду та направлений для подальшого проходження служби до в/ч НОМЕР_3 ( АДРЕСА_1 ) та виключений зі списків особового складу та усіх видів забезпечення.

Таким чином, враховуючи, що пункт 9 наказу військової частини НОМЕР_2 від 24.05.2021 року №18-РС (по особовому складу) про увільнення ОСОБА_1 із займаної посади та призначення командиром господарчого відділення взводу матеріального забезпечення реактивного артилерійського дивізіону військової частини НОМЕР_3 , а також наказ військової частини НОМЕР_1 від 29.06.2021 року, яким ОСОБА_1 визнано вважати таким, що 29.06.2021 року здав посаду та направлений для подальшого проходження служби до в/ч НОМЕР_3 , скасовані у судовому порядку (адміністративна справа №420/11949/21), позивач вважає, що за ним виникло право на отримання різниці грошового забезпечення за період з 30.06.2021 року по 20.05.2022 року.

Відповідно до пункту 14 розділу I Порядку №260, грошове забезпечення, не виплачене своєчасно або виплачене в меншому, ніж належало, розмірі, виплачується за весь період, протягом якого військовослужбовець мав право на нього.

Як вбачається з матеріалів справи, під час проходження служби на посадах у в/ч НОМЕР_3 позивач отримував грошове забезпечення у розмірі меншому, ніж на останній займаній посаді у в/ч НОМЕР_1 (а.с. 39-41).

При цьому, судовим рішенням по справі №420/11949/21 судами зроблено висновок про те, що ОСОБА_1 протиправно був переміщений для проходження служби в іншу місцевість без врахування стану його здоров`я, що значно погіршило умови проходження ним військової служби.

Наказом в/ч НОМЕР_2 від 24 травня 2021 року №18-РС позивача відповідно до п.п.81, 82 Положення №1153/2008 увільнено із займаної посади та призначено командиром господарчого відділення взводу матеріального забезпечення реактивного артилерійського дивізіону в/ч НОМЕР_3 .

Згоду на переміщення для проходження військової служби у НОМЕР_3 позивач не давав.

Крім того, таке переміщення здійснено без врахування ВЛК №271 від 26 лютого 2021 року, згідно якого ОСОБА_1 має діагноз: деформуючий артроз лівого колінного суглобу, що, в свою чергу, ускладнює пересування позивача до в/ч НОМЕР_3 ( АДРЕСА_1 ).

На підставі викладеного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для застосування до спірних правовідносин приписів пункту 14 розділу I Порядку №260 для проведення позивачу перерахунку грошового забезпечення за період з 30.06.2021 року по 19.05.2022 року (включно) з урахуванням попередньо сплаченої суми грошового забезпечення за цей період військовою частиною НОМЕР_3 .

Відповідно до пункту 15 розділу I Порядку №260, грошове забезпечення не виплачується:

за час надання військовослужбовцям відпусток відповідно до чинного законодавства України, за якими не передбачено збереження заробітної плати;

якщо виплачуються академічні стипендії;

за час відсутності на службі без поважних причин одну добу і більше;

за час перебування на лікуванні в лікарняних закладах понад встановлені чинним законодавством строки;

за час тимчасового виконання обов`язків понад два місяці за новими посадами у зв`язку з переведенням військової частини на інший штат (внесення змін до штату);

за час тримання військовослужбовців під вартою чи перебування під цілодобовим домашнім арештом;

за час відбування покарання на гауптвахті військовослужбовцями строкової військової служби.

Військовослужбовцям, які самовільно залишили військові частини або місця служби, виплата грошового забезпечення призупиняється з дня самовільного залишення військової частини або місця служби та поновлюється з дня повернення.

Призупинення та поновлення виплати грошового забезпечення оголошується наказом командира військової частини.

При вирішенні цієї справи обставин, передбачених пунктом 15 розділу I Порядку №260, для невиплати позивачу за спірний період грошового забезпечення у належному розмірі судами не виявлено та відповідачем не наведено.

З огляду на зазначене суд дійшов висновку про протиправність дій військової частини НОМЕР_1 та військової частини НОМЕР_2 щодо відмови ОСОБА_1 у проведенні перерахунку та виплати різниці грошового забезпечення за період з 30.06.2021 року по 19.05.2022 року (включно) з урахуванням попередньо сплаченої суми грошового забезпечення за цей період військовою частиною НОМЕР_3 .

Доказів того, що військова частина НОМЕР_1 не включена до розпорядників бюджетних коштів до суду не надано.

Як зазначено у п. 8 розділу I Порядку №260, грошове забезпечення виплачується за місцем перебування військовослужбовців на грошовому забезпеченні на підставі наказу командира (начальника, керівника) (далі - командир).

Таким чином, враховуючи те, що позивач до переміщення за Наказом в/ч НОМЕР_2 від 24 травня 2021 року №18-РС перебував на посаді та проходив службу у військовій частині НОМЕР_1 , де отримував грошове забезпечення, вірним є висновок суду першої інстанції про необхідність зобов`язання військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 грошового забезпечення за період з 30.06.2021 року по 19.05.2022 року (включно) з урахуванням попередньо сплаченої суми грошового забезпечення за цей період військовою частиною НОМЕР_3 .

Крім того, позивач заявив вимогу про стягнення з військової частини НОМЕР_1 та військової частини НОМЕР_2 моральної шкоди в розмірі по 10 000 гривень з кожного відповідача, обґрунтовуючи завдану шкоду тим, що позивач, є публічною особою, займається громадською діяльністю, є членом Всеукраїнської громадської організації "Спілка офіцерів України"; моральна шкода полягає, зокрема, у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку із порушенням умов контракту та порядку проходження служби у Збройних силах України, порушення в особливий період прав позивача як особи, що є учасником бойових дій; складання, видача службовими особами завідомо неправдивих офіційних документів, інша підробка документів тощо; неправомірні дії відповідачів призвели до порушення нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушились стосунки з оточуючими людьми, негативно вплинули на стан здоров`я, викликали страждання та спричинили інші негативні наслідки.

Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до ч. 3 ст. 23 Цивільного кодексу України, якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема, прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Згідно ч. 5 ст. 21 КАС України, вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі №464/3789/17. Зокрема, Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п. 49). Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п.52). Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (п. 56). У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. При цьому, в силу ст. 1173 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини відповідача, а протиправність його дій та рішень презюмується - обов`язок доказування їх правомірності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України) (п.57).

Відповідно до п.3 постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" №4 від 31.03.1995 року, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (абз.2 п.5 постанови).

Колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції, що у даній справі позивачем не надано належних та допустимих доказів завдання моральної шкоди, які повинні ґрунтуватися на відповідних доказах, що прямо чи опосередковано підтверджують заподіяння позивачу сильних душевних страждань, шкоди здоров`ю, чи інших втрат немайнового характеру, розміру моральної шкоди, не зазначено, на яких критеріях розрахунку базується заявлена позивачем до відшкодування сума у розмірі 10 000,00 грн. з кожного відповідача, у зв`язку з чим вірно відмовив у задоволенні позовних вимог у цій частині позову.

Що стосується доводів апелянта стосовно того, що вимоги позивача заявлені з порушенням строку звернення до суду, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1, 2, 5 ст. 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Разом із позовною заявою до суду надана заява про поновлення строку звернення до суду, в якій позивач зазначає, що наприкінці грудня 2022 року він отримав відповідь від командира в/ч НОМЕР_1 за № 182/5353 від 07.12.2022 року, в якій було зазначено, що у командуванні в/ч НОМЕР_1 відсутні законні підстави щодо нарахування різниці грошового забезпечення. Відповідь за № 724/1055 від 20.02.2023 року про відмову у перерахунку грошового забезпечення від відповідача в/ч НОМЕР_2 отримав рекомендованим листом 17.03.2023 року, де розписався за нього у поштовому відділенні міста Одеси 65034.

З позовною заявою позивач звернувся до суду 30.03.2023 року.

Відповідно до частини 2 статті 233 КЗпП України у редакції Закону України від 01 липня 2022 року №2352-ІХ, який набрав чинності 19 липня 2022 року, із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні

Водночас, відповідно до пункту першого глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Постановою Кабінету Міністрів України від 23 грудня 2022 року № 1423 «Про внесення змін до розпорядження Кабінету Міністрів України від 25 березня 2020 р. № 338 і постанови Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2020 р. № 1236» дію карантину через COVID-19 продовжено до 30 квітня 2023 року.

З огляду на вказане, доводи відповідача - в/ч НОМЕР_1 щодо пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду є помилковими.

Відповідний правовий висновок було викладено й у постанові Верховного Суду від 27 квітня 2023 року по справі № 300/4201/22.

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції і зводяться до переоцінки встановлених судом обставин справи.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що рішення Одеського окружного адміністративного суду ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеному рішенні, у зв`язку з чим підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ч.1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2 - залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 05 червня 2023 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає крім випадків, передбачених підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуюча суддя: О.А. Шевчук

Суддя: А.В. Бойко

Суддя: А.Г. Федусик