Справа № 140/8768/23
Суддя: Денисюк Руслан Степанович
Дата ухвалення: 2023-09-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 вересня 2023 року ЛуцькСправа № 140/8768/23

Волинський окружний адміністративний суд у складі судді Денисюка Р.С., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до НОМЕР_1 мобільного прикордонного загону Державної прикордонної служби України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) звернувся в суд з позовом до НОМЕР_1 мобільного прикордонного загону Державної прикордонної служби України (далі - відповідач) про визнання дій протиправними щодо відмови у звільненні з військової служби на підставі підпункту г пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу за сімейними обставинами у зв`язку з наявністю дружини з числа осіб з інвалідністю та зобов`язання прийняти рішення про звільнення позивача з військової служби на підставі підпункту г пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу за сімейними обставинами у зв`язку з наявністю дружини з числа осіб з інвалідністю.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що його було призвано до лав Збройних сил України згідно Указу Президента України Про загальну мобілізацію від 25.02.2022 №69/2022; з 01.04.2023 по даний час позивач проходить військову службу у 15 мобільному прикордонному загоні Державної прикордонної служби України на посаді інспектора прикордонної служби 2 категорії начальника першої групи протитанкових ракетних комплексів першого протитанкового відділення прикордонної протитанкової застави шостої прикордонної комендатури швидкого реагування у розпорядженні начальника НОМЕР_1 мобільного прикордонного загону.

Позивач зазначає, що 20.04.2023 звернувся до відповідача з рапортом та відповідним пакетом підтверджуючих документів про звільнення з військової служби за пп. г п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу від 25.03.1992 №2232-ХІІ (далі Закон №2232-ХІІ), оскільки його дружина ОСОБА_2 має групу інвалідності та потребує постійної сторонньої допомоги.

За результатами розгляду рапорту, відповідачем листом від 26.04.2023 №12-/10505-23 йому було відмовлено у звільнені у зв`язку з тим, що подані документи не відповідають вимогам пп. г п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону №2232-ХІІ.

Підставою для відмови у звільненні позивача з військової служби по сімейних обставинах, відповідач вказав, що для звільнення з лав Збройних Сил України відповідно до пп. г п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону №2232-ХІІ немає жодних підстав, так як для застосування вказаного пункту необхідно наявність одночасно двох підстав - наявності дружини з числа осіб з інвалідністю і одного із своїх батьків, чи батьків дружини із числа осіб з інвалідністю І чи ІІ групи.

Позивач вважає, що такі дії відповідача грунтуються на неправильному трактуванні вимог закону є неправомірними та такими, що порушують його законні права та інтереси, а тому звернувся до суду з даним позовом

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 09.05.2023 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у даній справі, постановлено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

У відзиві на позовну заяву відповідач позовних вимог не визнав. Вказав на те, що позивач проходить військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період. Підстави звільнення військовослужбовців з військової служби у запас, зокрема, під час дії воєнного стану зазначені у статті 26 вказаного Закону №2232-ХІІ. Підпунктом г п. 2 ч. 4 статті 26 Закону №2232-ХІІ встановлено, що військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, під час воєнного стану, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу, звільняються з військової служби через такі сімейні обставини або інші поважні причини, зокрема, у зв`язку з наявністю дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю та/або одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю І чи II групи. Відповідач аналізуючи зміст даної норми Закону вказує на те, що підставою для її застосування є необхідність здійснення військовослужбовцем догляду за хворою дружиною із групою інвалідності, яка потребує постійного догляду, або за хворою дружиною із групою інвалідності, що призводить до значного обмеження її життєдіяльності. Подані позивачем до рапорту документи не свідчать про зазначені обставини, а відтак відсутні підстави для задоволення рапорту позивача про його звільнення з військової служби. Звертає увагу на те, що наявність у дружини інвалідності не є самостійною підставою для звільнення згідно з підпунктом г п. 2 ч. 4 статті 26 Закону №2232-ХІІ. З урахуванням наведеного просить у задоволенні позову відмовити повністю.

У відповіді на відзив позивач ще раз підтримав доводи позову та просив його задовольнити.

Представник відповідача у запереченнях вказав на правомірність своїх дій стосовно не звільнення позивача із військової служби.

Дослідивши письмові докази та письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд встановив наступне.

Судом встановлено, що позивача ОСОБА_1 призвано на військову службу по мобілізації до Збройних Сил України згідно з Указом Президента України Про загальну мобілізацію від 25.02.2022 №69/2022.

Відповідно до наказу начальника НОМЕР_1 мобільного прикордонного загону Державної прикордонної служби України №100 від 05.04.2023 ОСОБА_1 з 05.04.2023 перебуває на посаді інспектора прикордонної служби 2 категорії начальника першої групи протитанкових ракетних комплексів першого протитанкового відділення прикордонної протитанкової застави шостої прикордонної комендатури швидкого реагування у розпорядженні начальника НОМЕР_1 мобільного прикордонного загону (а.с.9).

20.04.2023 позивач подав рапорт командиру взводу, в якому просив клопотати перед вищим командуванням про звільнення з військової служби в запас на підставі пп. г п. 2 ч. 4 статті 26 Закону №2232-ХІІ за сімейними обставинами у зв`язку з наявністю дружини із числа осіб з інвалідністю. До вказаного рапорту долучено підтверджуючі документи (а.с.16).

Відповідач листом від 26.04.2023 №12/10505-23, адресованого комендантам прикордонних комендатур швидкого реагування (6 ВП) повідомив про відмову у задоволенні його рапорту про звільнення у зв`язку із відсутністю для цього підстав, визначених підпунктом г п. 2 ч. 4 статті 26 Закону №2232-ХІІ (а.с.20-21).

Листом від 22.04.2024 №12/1246-23 відповідач на адвокатський запит повідомив, що для звільнення ОСОБА_1 відповідно до пп. г п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону №2232-ХІІ немає жодних підстав, роз`яснивши, що для її застосування мають бути надані підтверджуючі документи про наявність дружини (чоловіка) з інвалідністю та одного із своїх батьків із числа осіб з інвалідністю та/або одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю І чи II групи (а.с.23).

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Закон №2232-ХІІ здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 1 Закону №2232-ХІІ захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону №2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Пунктом 6 ст. 2 Закону №2232-XII передбачені наступні види військової служби: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів); військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.

Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 Про введення воєнного стану в Україні (затвердженим Законом України від 24.02.2022 № 2102-ІХ), введено в Україні воєнний стан із 05 год. 30 хв. 24.02.2022 строком на 30 діб.

На момент розгляду адміністративної справи строк дії воєнного стану в Україні продовжено.

Як зазначалось вище, ОСОБА_1 проходить військову службу за призовом під час мобілізації у 15 мобільному прикордонному загоні Державної прикордонної служби України.

В той же час, позивач виявив своє небажання продовжувати проходити військову службу та подав рапорт про звільнення з військової служби у запас на підставі пп. г п. 2 ч. 4 статті 26 Закону №2232-ХІІ за сімейними обставинами у зв`язку з наявністю дружини із числа осіб з інвалідністю.

Так, підстави звільнення з військової служби передбачені статтею 26 Закону №2232-XII.

Відповідно до абз. 6 пп. г п. 2 ч. 4 статті 26 Закону №2232-ХІІ військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах: під час воєнного стану: через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу), зокрема у зв`язку з наявністю дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю та/або одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи.

Системний аналіз абз. 6 пп. г п. 2 ч. 4 статті 26 Закону №2232-ХІІ дає підстави для висновку, що під час воєнного стану військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації звільняються за сімейними обставинами (якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу) за таких підстав: 1) в разі наявності дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю, незалежно від групи інвалідності. При цьому вказана норма не ставить звільнення з військової служби у залежність від наявності певної групи інвалідності, а передбачає таку можливість в силу того, що один із подружжя є інвалідом, без конкретизації якої саме групи є інвалідність; 2) та/або одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є чоловіком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 , виданим 06.05.2005 Воєгощанською сільською радою Камінь-Каширського району Волинської області (а.с.12).

У свою чергу, відповідно до довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААГ №201664 від 21.03.2023 дружині позивача ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 01.02.2023 встановлено ІІІ групу інвалідності (причина захворювання загальне захворювання (а.с.11).

При цьому, суд зауважує, що довідка до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААГ №201664 від 21.03.2023 подавалася разом із рапортом відповідачу, про що зазначено у відзиві на позовну заяву.

Аналізуючи зміст норми закону та з урахуванням вищенаведеного, суд дійшов висновку про наявність підстав для звільнення ОСОБА_1 з військової служби за пп. г п. 2 ч. 4 статті 26 Закону №2232-ХІІ, оскільки його дружина є особою з інвалідністю ІІІ групи.

Доводи відповідача про те, що дружина позивача ОСОБА_2 не є особою з інвалідністю I чи II групи, тому відсутні підстави для звільнення позивача з військової служби, суд не бере до уваги, оскільки, як зазначалось вище, абз. 5 пп. г п. 2 ч. 4 статті 26 Закону №2232-ХІІ передбачено окрему підставу для звільнення за сімейними обставинами - в разі наявності дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю, незалежно від групи інвалідності.

Щодо доводу відповідача про те, що дружина позивача не є особою, яка потребує постійного стороннього догляду (підтвердженого заключенням МСЕК), то суд зазначає, що згідно з абз. 6 пп. г п. 2 ч. 4 статті 26 Закону №2232-ХІІ наявність у військовослужбовця дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю є самостійною підставою для звільнення з військової служби за сімейними обставинами, незалежно від того чи така особа потребує постійного догляду.

При цьому абз. 5 пп. г п. 2 ч. 4 статті 26 Закону №2232-ХІІ передбачено окрему підставу для звільнення з військової служби як необхідність постійного догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), які за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребують постійного догляду.

Передбачені цими абзацами підстави для звільнення є різними по суті, а відтак за їх наявності потребують підтвердження відповідними документами.

Згідно з частинами першою, другою статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Аналіз норм законодавства, якими врегульовані спірні правовідносини, та встановлені у справі обставини вказують на те, що відповідач належними та допустимими доказами не довів правомірності своїх дій щодо відмови позивачу у задоволенні його рапорту про звільнення зі служби за пп. г п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону №2232-ХІІ, як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації під час воєнного стану, за сімейними обставинами у зв`язку з наявністю дружини із числа осіб з інвалідністю, у зв`язку з чим позовні вимоги належить задовольнити повністю.

З приводу визначення способу захисту порушеного права позивача в частині зобов`язання відповідача прийняти рішення про звільнення позивача з військової служби та тверджень представника відповідача про те, що відповідно до Положення про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України, затвердженого Указом Президент України від 29.12.2009 №1115, це є виключним правом прямого начальника, то суд зазначає наступне.

Так дійсно вказаним Положенням визначено дискреційні повноваження начальника у питанні прийняття та звільнення військовослужбовця з військової служби.

Тобто, за відсутності підстав для відмови у звільненні з військової служби військовослужбовця, безпосередній керівник зобов`язаний видати наказ про його звільнення.

Так, відповідно до Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 щодо здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 року на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Отже, під дискреційним повноваженням слід розуміти компетенцію суб`єкта владних повноважень на прийняття самостійного рішення в межах, визначених законодавством, та з урахуванням принципу верховенства права.

Водночас, повноваження не є дискреційними, коли існує лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі існування певних чітко визначених законодавством умов, суб`єкт владних повноважень зобов`язаний вчинити конкретні дії, а в разі, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Вказане кореспондує нормі ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка гарантує право на ефективний засіб юридичного захисту, тобто такий, що призводить до потрібних результатів і наслідків, дає найбільший ефект.

У рішенні в справі Чахал проти Об`єднаного Королівства Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. А в рішенні в справі Афанасьєв проти України Суд вказав на те, що засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави.

Верховний Суд у своїх постановах аналізуючи застосування принципу дискреції неодноразово наголошував, що дискреція це не обов`язок, а повноваження адміністративного органу, оскільки юридична концепція дискреції передбачає можливість вибору між альтернативними способами дій та/або бездіяльністю. У разі якщо законодавство передбачає прийняття лише певного конкретного рішення, то це не є реалізацією дискреції (повноважень), а є виконанням обов`язку.

Дискреція є необхідною та безальтернативною для управлінської діяльності адміністративного органу юридичною конструкцією, завдяки якій вирішується низка важливих завдань, центральними з яких є забезпечення справедливої, ефективної та орієнтованої на індивідуальні потреби приватної особи правозастосовної та правотворчої діяльності названих суб`єктів.

Дискреція не є довільною, вона завжди здійснюється відповідно до закону (права), оскільки згідно з частиною другою статті 19 Конституції України «органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України».

Зв`язаність дискреції адміністративного органу законом (правом) робить можливим здійснення адміністративними судами перевірки рішень (дій), прийнятих адміністративним органом внаслідок реалізації дискреційних повноважень.

Таким чином, дискреція - це елемент управлінської діяльності. Вона пов`язана з владними повноваженнями і їх носіями органами - державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами. Дискрецію не слід ототожнювати лише з формалізованими повноваженнями, вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб`єкта.

На законодавчому рівні поняття «дискреційні повноваження» суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тому, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Зважаючи на встановлені під час розгляду даної справи обставини та те, що судом встановлено протиправність дій відповідача щодо не звільнення ОСОБА_1 з військової служби, тому належним та ефективним способом захисту порушеного права позивача буде зобов`язати НОМЕР_1 мобільний прикордонний загін Державної прикордонної служби України прийняти рішення про звільнення ОСОБА_1 за підпунктом г пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації під час воєнного стану, за сімейними обставинами у зв`язку з наявністю дружини із числа осіб з інвалідністю.

При цьому, на думку суду, відсутні підстави для встановлення (в порядку частини першої статті 382 КАС України) судового контролю за виконанням судового рішення у цій справі шляхом зобов`язання відповідача подати звіт про виконання судового рішення, як про це просить позивач.

Частини п`ята та шоста статті 246 КАС України не встановлюють обов`язку суду у резолютивній частині рішення суду встановлювати судовий контроль за його виконанням.

Відповідно до частини першої статті 382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Верховний Суд у постанові від 20.02.2019 у справі №806/2143/15 звертав увагу на те, що застосування статті 382 КАС України має на меті забезпечення належного виконання судового рішення. Підставою її застосування є саме невиконання судового рішення, ухваленого на користь особи - позивача та обставини, що свідчать про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, пов`язаних з невиконанням судового рішення в цій справі.

З наведеного слідує, що встановлення судового контролю може мати місце на стадії виконання судового рішення за заявою сторони, на користь якої таке рішення ухвалене, за наявності обґрунтованих доводів та підстав вважати, що відповідач ухиляється від виконання рішення у справі. Окремо слід вказати, що встановлення судового контролю за виконанням рішення суб`єктом владних повноважень є диспозитивним правом суду, яке може використовуватися в залежності від наявності об`єктивних обставин, які підтверджуються належними та допустимими доказами.

Водночас суд зазначає, що згідно із пунктом 12 частини першої статті 5 Закону України Про судовий збір від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються: військовослужбовці, військовозобов`язані та резервісти, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, - у справах, пов`язаних з виконанням військового обов`язку, а також під час виконання службових обов`язків.

Отже, питання про повернення судового збору, як помилково сплаченого за подання даного адміністративного позову відповідно до квитанції від 04.05.2023 (а.с. 8) може бути вирішено за клопотанням особи, яка його сплатила, за ухвалою суду відповідно до статті 7 Закону України Про судовий збір.

Керуючись статтями 241, 242, 243, 245, 246, 262, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Визнати протиправними дії 15 мобільного прикордонного загону Державної прикордонної служби України щодо незвільнення ОСОБА_1 за підпунктом г пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації під час воєнного стану, за сімейними обставинами у зв`язку з наявністю дружини із числа осіб з інвалідністю.

Зобов`язати НОМЕР_1 мобільний прикордонний загін Державної прикордонної служби України прийняти рішення про звільнення ОСОБА_1 за підпунктом г пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації під час воєнного стану, за сімейними обставинами у зв`язку з наявністю дружини із числа осіб з інвалідністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ).

Відповідач : НОМЕР_1 мобільного прикордонного загону Державної прикордонної служби України (19602, Черкаська обл., Черкаський р-н, с. Руська Поляна, ).

Суддя Р.С. Денисюк