Справа № 360/4749/21
Суддя: К.О. Пляшкова
Дата ухвалення: 2023-09-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

Іменем України

22 вересня 2023 рокум. ДніпроСправа № 360/4749/21

Луганський окружний адміністративний суд у складі судді Пляшкової К.О., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справу за позовом Головного управління Національної поліції в Луганській області до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів за надмірно нараховану частину чергової відпустки за час невідпрацьованої частини календарного року,

ВСТАНОВИВ:

До Луганського окружного адміністративного суду 06 вересня 2021 року надійшов адміністративний позов Головного управління Національної поліції в Луганській області (далі - позивач, ГУНП в Луганській області) до ОСОБА_1 (далі - відповідач) про стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів за надмірно нараховану частину чергової відпустки за час невідпрацьованої частини календарного року у розмірі 5152,36 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що оперуповноважений сектору кримінальної поліції старший лейтенант поліції ОСОБА_1 проходив службу на посаді оперуповноваженого сектору кримінальної поліції відділу поліції № 1 Старобільського РУП ГУНП в Луганській області. Наказом ГУНП в Луганській області від 05 серпня 2021 року № 284 о/с позивача за пунктом 6 частини першої статті 77 (у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби) Закону України «Про Національну поліцію» звільнено з поліції з 12 серпня 2021 року, з вислугою років на день звільнення у календарному обчисленні: 04 роки 03 місяці 18 днів, у пільговому обчисленні (без урахування календарної вислуги): 00 років 09 місяців 06 днів, відрахувавши з грошового забезпечення кошти за 12 діб щорічної чергової оплачуваної відпустки. Встановивши премії за серпень 2021 року 0 %, сума відшкодування вартості предметів однострою особистого користування, строк носіння (експлуатації) яких не закінчився, складає 2261,37 грн. Наказом ГУНП в Луганській області від 06 серпня 2021 року № 286 о/с до наказу ГУНП в Луганській області від 05 серпня 2021 року № 284 о/с внесено зміні в частині: сума відшкодування вартості предметів однострою особистого користування, строк носіння (експлуатації) яких не закінчився, складає 1500,47 грн. Із вказаними наказами ОСОБА_1 ознайомлено належним чином, натепер накази ГУНП в Луганській області від 05 серпня 2021 року № 284 о/с та від 06 серпня 2021 року № 286 о/с в частині звільнення ОСОБА_1 зі служби в поліції не скасовано.

Позивачем надано відповідачу щорічну чергову оплачувану відпустку за 2021 рік, яку останнім використано у кількості 32 доби з 32 діб. Проте ОСОБА_1 у 2021 році відпрацьовано лише 07 місяців та 11 діб. Згідно із розрахунком коштів за надмірно використану відпустку, проведеним УФЗБО ГУНП в Луганській області, від 27 серпня 2021 року № 1031/111/22-2021 сума компенсації за 12 діб надмірно використаної відпустки при звільненні становить 5152, 36 грн (з утриманням обов`язкових податків та зборів).

Листом УФЗБО ГУНП в Луганській області від 10 серпня 2021 року № 1338/111/22-2021 ОСОБА_1 повідомлено про необхідність повернення надмірно виплачених коштів до каси ГУНП в Луганській області, однак відповідач при отриманні вказаного листа не погодився на добровільне відшкодування коштів за надмірно використану відпустку, про що свідчить його особистий підпис на копії вказаного листа.

Відповідач жодних дій щодо повернення коштів до ГУНП в Луганській області не вчинив, станом на сьогодні грошові кошти не повернуті.

Оскільки відповідачем добровільно не відшкодовано грошові кошти в сумі 5152,36 грн за 12 діб надмірно використаної за 2021 рік відпустки, позивач, керуючись положеннями статті 93 Закону України «Про національну поліцію», Порядком та умовами виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС України, затвердженим наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.04.2016 № 260, статтею 127 Кодексу законів про працю України, звернувся до суду з цим позовом.

Від представника відповідача 18 листопада 2021 року надійшов відзив, в якому представник заперечує проти задоволення позовних вимог, оскільки позивач не отримував наказу ГУНП в Луганській області від 03 серпня 2021 року № 2124 про припинення нарахування грошового забезпечення ОСОБА_1 . Наказ про звільнення відповідача зі служби в поліції виданий на 2 доби пізніше, ніж видано наказ про припинення нарахування грошового забезпечення, що свідчить про недобросовісність дій ГУНП в Луганській області та те, що останній діяв всупереч нормам закону.

Також вказано, що рапортом від 05 липня 2021 року ОСОБА_1 повідомив позивача про звільнення за власним бажанням, останнім його робочим днем було 19 липня 2021 року, а отже двотижневий строк відшкодування шкоди, визначений у статті 136 КЗпП України, сплив 02 серпня 2021 року. Однак позивачем надано докази повідомлення відповідача про потребу відшкодування коштів за надмірно нараховану частину чергової відпустки тільки 10 серпня 2021 року. Окрім того позивачу при звільненні не надано розрахунковий листок та розрахунок коштів до листа від 10 серпня 2021 року. Такий розрахунок складено тільки 27 серпня 2021 року.

Представник відповідача наголошує, що позивачем не доведено кількість днів надмірно використаної відповідачем відпустки, суми компенсації, а також пропущено строк звернення за таким відшкодуванням.

Інших заяв по суті справи від сторін не надходило.

По справі сторонами заявлено такі клопотання, судом вчинено такі процесуальні дії:

- ухвалою від 13 вересня 2021 року позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків;

- після усунення недоліків позовної заяви ухвалою від 04 жовтня 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, визначено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні);

- від представника відповідача 06 листопада 2021 року надійшла заява про ознайомлення з матеріалами справи в електронному вигляді;

- від представника відповідача 18 листопада 2021 року надійшли клопотання про поновлення пропущеного строку для подання відзиву та зупинення провадження у справі;

- ухвалою від 25 листопада 2021 року задоволено клопотання представника відповідача про поновлення пропущеного строку для подання відзиву та поновлено цей строк; задоволено клопотання представника відповідача про зупинення провадження у справі та зупинено провадження у справі № 360/4749/20 до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 360/4648/21;

- ухвалою від 28 серпня 2023 року поновлено провадження у справі.

Дослідивши матеріали справи та оцінивши докази відповідно до вимог статей 72-76, 90 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України), суд встановив таке.

ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) проходив службу на посаді оперуповноваженого сектору кримінальної поліції відділу поліції № 1 Старобільського районного управління поліції ГУНП в Луганській області.

Наказом ГУНП в Луганській області від 31 травня 2021 року № 216 о/с ОСОБА_1 згідно з частиною першою статті 93 Закону України «Про національну поліцію» надано щорічну чергову оплачувану відпустку за 2021 рік у кількості 32 доби (у тому числі 02 святкові доби) з 01 червня 2021 року по 02 липня 2021 року, що підтверджено витягом із зазначеного Наказу.

У довідці відділу поліції № 1 Старобільського РУП ГУНП в Луганській області від 04 серпня 2021 року № 7340/111/40-2021 вказано, що відповідач щорічну чергову оплачувану відпустку за 2021 рік використав у повному обсязі за наказом від 31 травня 2021 року № 216 о/с; відповідно до пункту 9 статті 93 Закону України «Про національну поліцію» у зв`язку зі звільненням ОСОБА_1 необхідно провести відрахування з грошового забезпечення надмірно нарахованої частини чергової відпустки за час невідпрацьованої частини календарного року у кількості 12 діб.

Згідно із наказом ГУНП в Луганській області від 05 серпня 2021 року № 284 о/с ОСОБА_1 звільнено зі служби в поліції за пунктом 6 (у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби) частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» з 12 серпня 2021 року, відрахувавши з грошового забезпечення кошти за 12 діб щорічної чергової оплачуваної відпустки, що підтверджено витягом із зазначеного Наказу.

ОСОБА_1 12 серпня 2021 року під підпис ознайомлено з повідомленням ГУНП в Луганській області від 10 серпня 2021 року № 1338/111/22-21, що згідно з наказом від 03 серпня 2021 року № 2124 йому припинено нарахування грошового забезпечення, тому на виконання наказу ГУНП в Луганській області від 05 серпня 2021 року № 284 о/с при звільненні неможливо відрахувати з його грошового забезпечення надмірно виплачені кошти за 12 діб щорічної чергової оплачуваної відпустки у сумі 5152,36 грн, та про необхідність повернення надмірно виплачених коштів до каси ГУНП в Луганській області або на рахунок за вказаними у повідомленні реквізитами.

У довідці ГУНП в Луганській області від 27 серпня 2021 року № 1031/111/22-2021 наведено розрахунок щодо нарахування за надмірно використані дні основної оплачуваної відпустки за 2021 рік ОСОБА_1 з розрахунку грошового забезпечення за червень 2021 року, згідно з яким середньоденне грошове забезпечення складає 435,90 грн, нарахування за надмірно використані 12 діб відпустки 5230,83 грн, до повернення 5152,36 грн.

Також судом встановлено, що ОСОБА_1 звернувся до Луганського окружного адміністративного суду з позовом до ГУНП в Луганській області з вимогами про:

визнання протиправним та скасування наказу відповідача від 05 серпня 2021 року № 284 о/с «По особовому складу» в частині причини звільнення позивача;

зміну причини звільнення позивача на пункт 7 (за власним бажанням) частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» з 19 липня 2021 року;

зобов`язання відповідача внести запис в трудову книжку позивача про причину звільнення пункт 7 (за власним бажанням) частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» з 19 липня 2021 року.

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 16 листопада 2021 року у справі № 360/4648/21, залишеним без змін постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 06 липня 2022 року, у задоволенні позовних вимог адвоката Матвєєвої Тетяни Сергіївни в інтересах ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Луганській області про визнання протиправним та скасування наказу в частині, зобов`язання вчинити певні дії, відмовлено повністю.

Зокрема судом у вказаному рішенні суду встановлено, що ОСОБА_1 рапортом від 05 липня 2021 року просив звільнити його за власним бажанням, тобто відповідно до пункту 7 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію».

Згідно із пунктом «ж» пункту 64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України 29.07.1991 № 144, у разі звільнення за власним бажанням заявник має повідомити про наявність поважних причин, що перешкоджають виконанню службових обов`язків.

З наданого рапорту від 05 липня 2021 року вбачається, що позивач не зазначив жодних причин, що перешкоджають виконанню службових обов`язків. Відповідач, в свою чергу у листі від 06 липня 2021 року за № 6245/111/40-2021 запропонував позивачу доповісти про наявність поважних причин, що перешкоджають виконанню службових обов`язків.

Суд зауважує, що у разі повідомлення позивачем відповідним рапортом про наявність поважних причин, що перешкоджають виконанню службових обов`язків, тобто виконання позивачем припису підпункту «ж» пункту 64 Положення № 144, із повідомленням про бажану дату звільнення, відповідач мав би розглядати поданий рапорт та, за наявності підстав, прийняти рішення щодо дати звільнення в більш короткий термін та відповідно до пункту 7 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію».

Позивачем не дотримано вимог підпункту «ж» пункту 64 Положення № 144, відтак у ГУНП в Луганській області відсутні підстави для прийняття рішення про звільнення позивача за власним бажанням за його рапортом від 05 липня 2021 року відповідно до пункту 7 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію».

Керуючись положеннями частини четвертої статті 78 КАС України, суд вважає звільненими від доказування обставини, встановлені рішенням суду від 16 листопада 2021 року у справі № 360/4648/21.

Вирішуючи адміністративну справу по суті заявлених вимог, надаючи оцінку обставинам (фактам), якими обґрунтовано вимоги і заперечення учасників справи, суд виходить з такого.

У статті 124 Конституції України передбачено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди.

Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Згідно із статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.

Відповідно до частини першої статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

З метою якісної та чіткої роботи судової системи міжнародним і національним законодавством передбачено принцип спеціалізації судів.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних і юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства - цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.

У частині першій статті 19 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Тобто в порядку цивільного судочинства розглядаються справи, що виникають із приватноправових відносин.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та (або) інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Одним з критеріїв розмежування справ цивільної й адміністративної юрисдикції є суб`єктний критерій.

У пункті 17 частини першої статті 4 КАС України передбачено, що публічна служба є діяльністю на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Згідно із частиною першою статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Отже, законодавством врегульовано питання, пов`язані з прийняттям (обранням, призначенням) громадян на публічну службу, її проходженням та звільненням з публічної служби (припиненням), спеціальними нормативно-правовими актами.

У справі, що розглядається, таким спеціальним нормативно-правовим актом є Закон України від 02.07.2015 № 580-VIII «Про національну поліцію» (далі Закон № 580-VIII).

Згідно із статтею 1 Закону № 580-VIII Національна поліція України - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.

Діяльність поліції спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України згідно із законом.

Статтею 3 Закону № 580-VIII передбачено, що у своїй діяльності поліція керується Конституцією України, міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цим та іншими законами України, актами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, а також виданими відповідно до них актами Міністерства внутрішніх справ України, іншими нормативно-правовими актами.

Частиною першою статті 59 Закону № 580-VIII визначено, що служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.

Відповідно до частини першої статті 62 Закону № 580-VIII поліцейський під час виконання покладених на поліцію повноважень є представником держави.

Аналіз вищевказаних норм права дає підстави зробити висновок про те, що служба в поліції є публічною службою.

Предметом спору в цій справі є стягнення суми за надмірно використану відпустку, право на яку у відповідача виникло у зв`язку із виконанням ним професійних обов`язків на посаді оперуповноваженого сектору кримінальної поліції відділу поліції № 1 Старобільського районного управління поліції ГУНП в Луганській області та припиненням виконання цих обов`язків. Спір виник після звільнення публічного службовця з посади, однак пов`язаний з вирішенням питань, які стосуються його діяльності на публічній службі.

Оскільки правовідносини, які виникли між сторонами у справі, є адміністративно-правовими, справа підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства, у межах цивільного судочинства суд не може досліджувати та встановлювати правомірність дій чи бездіяльності службовця або посадовця, оскільки така можливість передбачена лише в адміністративному судочинстві, якою охоплюється питання прийняття на публічну службу, її проходження та звільнення.

Аналогічний правовий висновок викладено Верховним Судом у постанові від 08 лютого 2021 року у справі № 760/31553/18.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 77 Закону № 580-VIII (тут і надалі положення Закону наведені в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України.

Частинами другою та третьою статті 77 Закону № 580-VIII визначено, що днем звільнення зі служби в поліції вважається день видання наказу про звільнення або дата, зазначена в наказі про звільнення.

День звільнення вважається останнім днем служби.

Відповідно до частини першої статті 92 Закону № 580-VIII поліцейським надаються щорічні чергові оплачувані відпустки в порядку та тривалістю, визначених цим Законом.

Згідно із частинами першою, другою статті 93 Закону № 580-VIII тривалість відпусток поліцейського обчислюється подобово. Святкові та неробочі дні до тривалості відпусток не включаються.

Тривалість щорічної основної оплачуваної відпустки поліцейського становить тридцять календарних днів, якщо законом не визначено більшої тривалості відпустки.

Відповідно до частини четвертої статті 93 Закону № 580-VIII тривалість чергової відпустки у році вступу на службу в поліції обчислюється пропорційно з дня вступу до кінця року з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожен повний місяць служби.

Частиною сьомою статті 93 Закону № 580-VIII визначено, що чергова відпустка надається поліцейському, як правило, до кінця календарного року.

Відповідно до частини дев`ятої статті 93 Закону № 580-VIII поліцейським у рік звільнення за власним бажанням, за віком, через хворобу чи скорочення штату в році звільнення, за їх бажанням, надається чергова відпустка, тривалість якої обчислюється пропорційно з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожний повний місяць служби в році звільнення.

При звільненні поліцейського проводиться відрахування з грошового забезпечення надмірно нарахованої частини чергової відпустки за час невідпрацьованої частини календарного року.

Критерії виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції України, у тому числі здобувачам вищої освіти, яким присвоєно спеціальне звання поліції (далі - здобувачі), закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських (далі - ЗВО), визначають Порядок та умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та здобувачам вищої освіти закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських, затверджені наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.04.2016 № 260 та зареєстровані в Міністерстві юстиції України 29.04.2016 за № 669/28799 (далі Порядок № 260).

Відповідно до пункту 8 розділу І Порядку № 260 (тут і надалі Порядок наведений в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) за час відсутності поліцейського на службі без поважних причин грошове забезпечення не виплачується.

Підставою припинення виплати грошового забезпечення поліцейському є наказ керівника (начальника) органу поліції, у якому вказується, за який період припиняється виплата грошового забезпечення.

Пунктом 15 розділу І Порядку № 260 визначено, що при прийнятті на службу до Національної поліції грошове забезпечення поліцейським нараховується з дня призначення на посаду. У разі звільнення зі служби грошове забезпечення поліцейським виплачується по день їх звільнення зі служби в поліції включно.

Відповідно до абзацу першого пункту 8 розділу ІІІ Порядку № 260 поліцейським, які відповідно до законодавства України мають право на відпустку зі збереженням грошового забезпечення, виплата грошового забезпечення здійснюється в розмірі, що вони одержували на день вибуття у відпустку, з розрахунку посадового окладу, установленого за основною штатною посадою, окладу за спеціальним званням, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер), премії за поточний місяць.

Абзацом шостим пункту 8 розділу ІІІ Порядку № 260 визначено, що при звільненні поліцейського зі служби в поліції проводиться відрахування з грошового забезпечення надмірно нарахованої частини чергової відпустки за час невідпрацьованої частини календарного року. Кількість днів надмірно нарахованої частини щорічної відпустки вказується в наказі про звільнення.

Згідно із абзацом дев`ятим пункту 8 розділу ІІІ Порядку № 260 при звільнені поліцейського зі служби в поліції розрахунок суми грошового забезпечення, яка підлягає відрахуванню за надмірно нараховану частину щорічної відпустки, здійснюється, виходячи з розміру грошового забезпечення, яке отримав поліцейський за дні чергової відпустки.

Суд зазначає, що зазначені вище правові норми є нормами спеціального законодавства і підлягають застосуванню при визначенні структури, порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейських та у випадку виникнення спорів з цього приводу.

Непоширення на поліцейських норм Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) стосується тільки норм, якими врегульована оплата праці (виплата грошового забезпечення) вказаних осіб та спорів щодо цього забезпечення, таких як: спорів щодо розміру посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії, одноразових додаткових видів грошового забезпечення, порядку їх нарахування та виплати.

Однак питання повернення зайво виплаченого грошового забезпечення поліцейському не врегульовано положеннями спеціального законодавства. У той же час такі питання унормовано положеннями Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).

За правилами частини шостої статті 7 КАС України у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права). Аналогія закону та аналогія права не застосовується для визначення підстав, меж повноважень та способу дій органів державної влади та місцевого самоврядування.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року № 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних зі спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

За таких обставин суд вважає, що до спірних правовідносин субсидіарно підлягають застосуванню норми КЗпП України.

Статтею 127 КЗпП України визначено, що відрахування із заробітної плати можуть провадитись тільки у випадках, передбачених законодавством України.

Відрахування із заробітної плати працівників для покриття їх заборгованості підприємству, установі і організації, де вони працюють, можуть провадитись за наказом (розпорядженням) власника або уповноваженого ним органу:

1) для повернення авансу, виданого в рахунок заробітної плати; для повернення сум, зайво виплачених внаслідок лічильних помилок; для погашення невитраченого і своєчасно не поверненого авансу, виданого на службове відрядження або переведення до іншої місцевості; на господарські потреби, якщо працівник не оспорює підстав і розміру відрахування. У цих випадках власник або уповноважений ним орган вправі видати наказ (розпорядження) про відрахування не пізніше одного місяця з дня закінчення строку, встановленого для повернення авансу, погашення заборгованості або з дня виплати неправильно обчисленої суми;

2) при звільненні працівника до закінчення того робочого року, в рахунок якого він вже одержав відпустку, за невідроблені дні відпустки. Відрахування за ці дні не провадиться, якщо працівник звільняється з роботи з підстав, зазначених в пунктах 3, 5, 6 статті 36 і пунктах 1, 2 і 5 статті 40 цього Кодексу, а також при направленні на навчання та в зв`язку з переходом на пенсію;

3) при відшкодуванні шкоди, завданої з вини працівника підприємству, установі, організації (стаття 136).

З вищеописаних доказів судом встановлено, що ОСОБА_1 за наказом ГУНП в Луганській області від 31 травня 2021 року № 216 о/с надано щорічну чергову оплачувану відпустку за 2021 рік у кількості 32 доби (у тому числі 02 святкові доби) з 01 червня 2021 року по 02 липня 2021 року, яку згідно із довідкою відділу поліції № 1 Старобільського РУП ГУНП в Луганській області від 04 серпня 2021 року № 7340/111/40-2021 відповідач використав у повному обсязі.

Однак за наказом ГУНП в Луганській області від 05 серпня 2021 року № 284 о/с ОСОБА_1 звільнено зі служби в поліції за пунктом 6 (у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби) частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» з 12 серпня 2021 року, відрахувавши з грошового забезпечення кошти за 12 діб щорічної чергової оплачуваної відпустки.

З наданої позивачем довідки від 27 серпня 2021 року № 1031/111/22-2021 судом встановлено, що розмір відшкодування грошових коштів за надмірно нараховану частину чергової відпустки за час невідпрацьованої частини календарного року, з урахуванням проведених відрахувань з грошового забезпечення відповідача, складає 5152,36 грн.

Також дослідженням цієї довідки судом встановлено, що розрахунок суми грошового забезпечення, яке підлягає поверненню за надмірно нараховану частину щорічної відпустки проведено позивачем із грошового забезпечення відповідача за червень 2021 року (з розміру грошового забезпечення, яке отримав поліцейський за дні чергової відпустки), тобто із дотриманням абзацу дев`ятого пункту 8 розділу ІІІ Порядку № 260.

Оскільки відповідач безпідставно отримав грошові кошти (надмірно нараховані та виплачені), та вже не проходить службу в Нацполіції, суд вважає, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми статті 136 КЗпП України, статей 1212, 1215 Цивільного кодексу України (далі ЦК України).

Частинами першою та другою статті 136 КЗпП України визначено, що покриття шкоди працівниками в розмірі, що не перевищує середнього місячного заробітку, провадиться за розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, керівниками підприємств, установ, організацій та їх заступниками - за розпорядженням вищестоящого в порядку підлеглості органу шляхом відрахування із заробітної плати працівника.

Розпорядження власника або уповноваженого ним органу, або вищестоящого в порядку підлеглості органу має бути зроблено не пізніше двох тижнів з дня виявлення заподіяної працівником шкоди і звернено до виконання не раніше семи днів з дня повідомлення про це працівникові. Якщо працівник не згоден з відрахуванням або його розміром, трудовий спір за його заявою розглядається в порядку, передбаченому законодавством.

Частинами першою та другою статті 1212 ЦК України визначено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті: заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 753/15556/15-ц зазначила, що у статті 1215 ЦК України передбачені загальні випадки, за яких набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню. Її тлумачення свідчить, що законодавцем передбачені два винятки із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі недобросовісності набувача такої виплати. При цьому правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються і, відповідно, тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум.

Оскільки обидва випадки набуття грошового забезпечення без достатніх підстав в даному спорі присутні, суд дійшов висновку, що у відповідача виник обов`язок у поверненні безпідставно набутого ним грошового забезпечення позивачу у розмірі 5152,36 грн.

Щодо тверджень представника відповідача про недотриманням позивачем процедури відшкодування шкоди, визначеної статтею 136 КЗпП України, то вони не знайшли свого підтвердження при розгляді справи, тому відхиляються судом як безпідставні.

Так, судом встановлено, що у відповідності із пунктом 8 розділу ІІІ Порядку № 260 у наказі про звільнення зі служби в поліції від 05 серпня 2021 року № 284 о/с позивачем вказано кількість днів надмірно нарахованої частини чергової відпустки, грошові кошти за яку слід утримати з грошового забезпечення відповідача, з повідомленням про необхідність повернення надмірно нарахованої частини чергової відпустки ОСОБА_1 ознайомлений 12 серпня 2021 року, тобто у день звільнення зі служби в поліції.

Твердження представника відповідача, що днем звільнення ОСОБА_1 зі служби в поліції слід вважати 19 липня 2021 року, а тому двотижневий строк на відшкодування шкоди сплив 02 серпня 2021 року, суд відхиляє як безпідставні, оскільки обставинам щодо звернення ОСОБА_1 до ГУНП в Луганській області із рапортом про звільнення за власним бажанням від 05 липня 2021 року та обов`язку ГУНП в Луганській області прийняти рішення за цим рапортом, та звільнити відповідача зі служби в поліції з 19 липня 2021 року надано оцінку в рішенні Луганського окружного адміністративного суду від 16 листопада 2021 року у справі № 360/4648/21, яке набрало законної сили.

Відсутність в матеріалах справу наказу ГУНП в Луганській області від 03 серпня 2021 року № 2124 про припинення нарахування та виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення, на яке наявне посилання у повідомленні про повернення грошових коштів, жодним чином не впливає на обов`язок відповідача у поверненні безпідставно набутого ним грошового забезпечення у розмірі 5152,36 грн, оскільки розпорядження про повернення надмірно нарахованої частини чергової відпустки за час невідпрацьованої частини календарного року здійснено в наказі про звільнення відповідача зі служби в поліції, копію якого надано в матеріали справи.

За практикою Європейського суду з прав людини пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.1994, Серія A, № 303-A, параграф 29). Водночас, відповідь суду повинна бути достатньо детальною для відповіді на основні (суттєві) аргументи сторін.

Сторонами суду не наведено інших специфічних, доречних та важливих аргументів, які суд зобов`язаний оцінити, виконуючи свої зобов`язання щодо пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

За встановлених при розгляді справи обставин та за нормативного врегулювання спірних правовідносин, суд дійшов висновку, що вимоги позивача є обґрунтованими та підлягають задоволенню у визначений позивачем спосіб повністю.

Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Оскільки спір вирішено на користь суб`єкта владних повноважень, а також за відсутності витрат позивача - суб`єкта владних повноважень, пов`язаних із залученням свідків та проведенням судових експертиз, судові витрати (судовий збір) стягненню з відповідача не підлягають.

Керуючись статтями 72-77, 90, 241-246, 250, 255, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов Головного управління Національної поліції в Луганській області (місцезнаходження: 93406, Луганська область, місто Сєвєродонецьк, вулиця Вілєсова, будинок 1, код за ) до ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) про стягнення грошових коштів за надмірно нараховану частину чергової відпустки за час невідпрацьованої частини 2021 року задовольнити повністю.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Головного управління Національної поліції в Луганській області грошові кошти за надмірно нараховану частину чергової відпустки за час невідпрацьованої частини календарного року у розмірі 5152,36 грн (п`ять тисяч сто п`ятдесят дві гривні 36 коп.).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Першого апеляційного адміністративного суду через Луганський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя К.О. Пляшкова