Справа № 160/22962/23
Суддя: Неклеса Олена Миколаївна
Дата ухвалення: 2023-09-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

25 вересня 2023 року Справа № 160/22962/23
Суддя Дніпропетровського окружного адміністративного суду Неклеса О.М., перевіривши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

До Дніпропетровського окружного адміністративного суду через систему "Електронний Суд" надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , в якій позивач просить:

1. Визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 у частині внесення змін до пункту 1 наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 03.04.2020 року №264 про виключення ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) командира 2 відділення зенітного ракетного взводу 3 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 зі списків військової частини , зняття з усіх видів забезпечення, зарахування до оперативного резерву першої черги військової частини НОМЕР_1 та компенсацій і виплат за період служби , а саме у виключенні абзацу 2 пункту 1 наказу наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 03.04.2020 року №264 про виключення ОСОБА_1 , відповідно до Закону України Про військовий обов`язок і військову службу.

2. Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 внести зміни до пункту 1 наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 03.04.2020 року №264 про виключення ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) командира 2 відділення зенітного ракетного взводу 3 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 зі списків військової частини, зняття з усіх видів забезпечення, зарахування до оперативного резерву першої черги військової частини НОМЕР_1 та компенсацій і виплат за період служби , а саме у виключити абзац 2 пункту 1 наказу наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 03.04.2020 року №264 про виключення ОСОБА_1 , відповідно до Закону України Про військовий обов`язок і військову службу.

3. Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 видати новий наказ про виключення зі списків особового складу частини ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) командира 2 відділення зенітного ракетного взводу 3 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 з 30.06.2022 року.

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12.09.2023 року позовну заяву залишено без руху.

Встановлено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви протягом 10 днів з моменту отримання даної ухвали, шляхом надання до суду:

- заяву про поновлення строку звернення до адміністративного суду, в якій вказати підстави для поновлення строку, а також надати докази поважності причин його пропуску.

- копію позовної заяви з додатками відповідно до кількості учасників справи АБО докази направлення копії позовної заяви з додатками іншим учасникам справи.

На виконання вимог ухвали позивач направив на адресу суду докази направлення копії позовної заяви з додатками іншим учасникам справи.

Крім того, позивачем подано до суду заяву про поновлення процесуального строку, яка обґрунтована тим, що 03.04.2020 року ОСОБА_1 був звільнений та виключений зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 . Враховуючи те, що позивач ще у рапорті звертався до військової частини НОМЕР_1 з проханням компенсувати кошти за невикористану відпустку у зв`язку з навчанням. Однак командування військової частини відмовило у даному питанні. Тому, позивач був вимушений звернутися до суду з даного питання та було отримане позитивне рішення за справою 160/16976/20 від 09.03.2021 року. Однак навіть на рішення суду відповідач більше року не виплачував належні позивачу кошти. Компенсація за відпустку у зв`язку з навчанням була виплачена лише 30.06.2022 року. Та оскільки позивач є діючим військовослужбовцем, з початку оголошення правового режиму воєнного стану в нього не було повноцінної можливості захисту своїх прав з цього питання. Оскільки ТЦК та СП є органами військового управління, що забезпечують виконання законодавства з питань військового обов`язку у військової служби, мобілізаційної підготовки та мобілізації, роботи з членами сімей загиблих, зниклих без вісти та захоплених у полон. Отже пропущений строк на подання апеляційної скарги пропущений не з його вини та підлягає поновленню відповідно до ст. 121 КАС України. Оскільки пропущений з поважних причин процесуальний строк, встановлений законом, може бути поновлений, а процесуальний строк, встановлений судом, - продовжений судом за заявою учасника справи, та з урахуванням поважних причин.

Розглянувши подану заяву, суд зазначає наступне.

Конституція України гарантує право кожного на судовий захист своїх прав та інтересів, що включає також право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. При цьому звернення до суду може здійснюватися у межах встановленого строку, який у цивільному та господарському судочинстві визначений як строк позовної давності, а в адміністративному строк звернення до суду.

Правова природа строку звернення до суду, дозволяє констатувати, що запровадження строку, у межах якого фізична або юридична особа, орган державної влади та місцевого самоврядування можуть звернутися до суду з позовом обумовлено передусім необхідністю дотримання принципу правової визначеності, що є невід`ємною складовою верховенства права.

Зміст принципу правової визначеності розкрито у ряді рішень Конституційного Суду України. Наприклад, у Рішенні від 29 червня 2010 року №17-рп/2010 Конституційний Суд України звернув увагу на правову визначеність як елемент верховенства права, зазначивши, що одним з елементів верховенства права є принцип правової визначеності, в якому стверджується, що обмеження основних прав людини і громадянина та втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями. Тобто обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дозволять особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачати юридичні наслідки своєї поведінки.

На підставі аналізу сформульованих цим судом позицій можливо дійти висновку про те, що правова визначеність та принцип верховенства права є взаємопов`язаними, оскільки правова визначеність спрямована на чіткість та передбачуваність правового статусу особи, дій органів державної влади, їх посадових та службових осіб, недопущення безпідставного порушення чи обмеження прав і свобод людини і громадянина.

При цьому ЄСПЛ у справах Салов проти України, п. 93, Сутяжник проти росії, п. 38) підкреслює, що відступ від принципу правової визначеності допустимий не в інтересах правового пуризму, а з метою виправлення помилки, що має фундаментальне значення для судової системи. Зокрема, під правовим пуризмом у практиці ЄСПЛ розуміється невідступне слідування вимогам процесуального закону при вирішенні питання щодо застосування чи скасування таких, що набрали законної сили, судових рішень без врахування того, чи призведе це у подальшому до реального, а не формального усунення допущених судових помилок; надмірно формальне, бюрократичне застосування правових норм й вчинення дій, що мають юридичне значення, безвідносне врахування їх доцільності, виходячи з обставин конкретної справи й необхідності забезпечення ефективного захисту прав, свобод та інтересів в цивільному або іншому судочинстві, що призводить до порушення права на справедливий судовий розгляд.

Отже, встановлення строків звернення до адміністративного суду у системному зв`язку з принципом правової визначеності слугує меті забезпечення передбачуваності для відповідача (як правило, суб`єкта владних повноважень у адміністративних справах) та інших осіб того, що зі спливом встановленого проміжку часу прийняте рішення, здійснена дія (бездіяльність) не матимуть поворотної дії у часі та не потребуватимуть скасування, а правові наслідки прийнятого рішення або вчиненої дії (бездіяльності) не будуть відмінені у зв`язку з таким скасуванням. Тобто встановлені строки звернення до адміністративного суду сприяють уникненню ситуації правової невизначеності щодо статусу рішень, дій (бездіяльності) суб`єкта владних повноважень.

Крім того, чітко визначені та однакові для всіх учасників справи строки звернення до суду, здійснення інших процесуальних дій є гарантією забезпечення рівності сторін та інших учасників справи. Однак, для цього має бути також виконано умову щодо недопустимості безпідставного та необмеженого поновлення судами пропущеного строку, оскільки національним законодавством вирішення цього питання віднесено до дискреційних повноважень суду.

Рішенням Конституційного Суду України №17-рп/2011 від 13.12.2011 визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків, обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.

Отже, підсумовуючи вище викладене, можливо дійти висновку про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків звернення до суду за захистом порушених прав.

Строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із її заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів.

Встановлення таких строків передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними, передбачених КАС України, певних процесуальних дій.

Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними, а після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди при розгляді справ застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно з ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п. 1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (п. 51 рішення від 22.10.96 за заявами N 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"; пункт 570 рішення від 20.09.2011 за заявою у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії").

Щодо застосування строку позовної давності в контексті ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у справі "Gradescolo S.R.L. проти Молдови" Суд зазначив, що дотримання строку звернення є однією з умов реалізації права на позов і тісно пов`язано з реалізацією права на справедливий суд. Наявність такої умови запобігає зловживанням і погрозам звернення до суду. Її відсутність призводила б до постійного збереження стану невизначеності у правовідносинах.

Тобто практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав.

Право на судовий захист реалізується особою шляхом подання позовної заяви до суду, який відповідно до частини першої статті 122 КАС України може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Частинами другою та п`ятою статті 122 КАС України встановлено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Згідно з пунктом 17 частини першої статті 4 КАС України публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Так, позивач проходив військову службу, яка є різновидом публічної служби, до спірних відносин застосовується місячний строк звернення до адміністративного суду.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 09 грудня 2021 року у справі № 9901/241/21, проаналізувавши положення частини п`ятої статті 122 КАС України, дійшла висновку, що нею встановлено скорочені строки звернення до суду у справах щодо проходження публічної служби, однак такі не ставлять під сумнів саму суть права доступу до суду, а переслідують легітимну мету якнайскорішого поновлення порушених прав добросовісного позивача. При цьому не порушується пропорційність між застосованими законодавцем засобами (строком звернення до суду за захистом порушеного права протягом одного місяця з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів) та метою звернення до суду.

Відповідно до частини першої статті 121 КАС України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Таким чином, строк, передбачений частиною п`ятою статті 122 КАС України, є процесуальним строком, встановленим законом, який суд може поновити, якщо визнає причини його пропуску поважними.

Водночас поважними причинами пропуску процесуального строку є ті, які унеможливлюють або ускладнюють можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк, є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду та підтверджені належними і допустимими доказами.

Незнання про порушення своїх прав через байдужість або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

Установлення законом процесуальних строків передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених КАС України певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності в публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними. Без наявності строків на процесуальну дію або без їх дотримання в адміністративному судочинстві виникнуть порушення прав учасників адміністративного процесу. Недотримання встановлених законом строків зумовлює чітко визначені юридичні наслідки.

Суд зазначає, що розумні строки в адміністративному судочинстві - це найкоротші за конкретних обставин строки (якщо інше не визначено законом або встановлено судом), протягом яких сторона повинна вжити певних дій, демонструючи свою зацікавленість у їх результатах, і які об`єктивно оцінюються судом стосовно відповідності принципам добросовісності та розсудливості, а також на предмет дотримання прав інших учасників (забезпечення балансу інтересів).

Загалом правовий інститут строків звернення до адміністративного суду за захистом свого порушеного права не містить вичерпного, детально описаного переліку причин чи критеріїв їх визначення. Натомість закон запроваджує оцінні, якісні параметри визначення таких причин вони повинні бути поважними, реальними або непереборними і об`єктивно нездоланними на час плину строків звернення до суду. Ці причини (чи фактори об`єктивної дійсності) мають бути несумісними з обставинами, коли суб`єкт звернення до суду знав або не міг не знати про порушене право, ніщо правдиво йому не заважало звернутися до суду, але цього він не зробив і через власну недбалість, легковажність, байдужість, неорганізованість чи інші подібні за суттю ставлення до права на доступ до суду порушив ці строки.

Інакшого способу визначити, які причини належить віднести до поважних, ніж через зовнішню оцінку (кваліфікацію) змісту конкретних обставин, хронологію та послідовність дій суб`єкта правовідносин перед зверненням до суду за захистом свого права, немає. Під таку оцінку мають потрапляти певні явища, фактори та їх юридична природа; тривалість строку, який пропущений; те, чи могли і яким чином певні фактори завадити вчасно звернутися до суду, чи перебувають вони у причинному зв`язку із пропуском строку звернення до суду; яка була поведінка суб`єкта звернення протягом цього строку; які дії він вчиняв, і чи пов`язані вони з готуванням до звернення до суду тощо.

Зрештою право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, у тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 20.09.2023 року у справі №160/19571/22.

Так, позивач оскаржує дії військової частини НОМЕР_1 у частині внесення змін до пункту 1 наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 03.04.2020 року №264 про виключення ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) зі списків військової частини, зняття з усіх видів забезпечення, зарахування до оперативного резерву першої черги військової частини НОМЕР_1 та компенсацій і виплат за період служби , а саме у виключенні абзацу 2 пункту 1 наказу наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 03.04.2020 року №264 про виключення ОСОБА_1 , відповідно до Закону України Про військовий обов`язок і військову службу.

У позовній заяві позивач вказує, що наказом командира Військової частини НОМЕР_1 №264 від 03.04.2020 року позивача знято з усіх видів забезпечення та виключено зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 . Як вбачається з рапорта №1740/ппд/1 від 02.04.2020 року в день звільнення позивач звертався із проханням до відповідача про виплату грошових коштів.

У заяві про поновлення строку позивач, зокрема зазначає, що 03.04.2020 року ОСОБА_1 був звільнений та виключений зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 . Враховуючи те, що позивач ще у рапорті звертався до військової частини НОМЕР_1 з проханням компенсувати кошти за невикористану відпустку у зв`язку з навчанням. Однак командування військової частини відмовило у даному питанні. Тому, позивач був вимушений звернутися до суду з даного питання та було отримане позитивне рішення за справою 160/16976/20 від 09.03.2021 року. Однак навіть на рішення суду відповідач більше року не виплачував належні позивачу кошти. Компенсація за відпустку у зв`язку з навчанням була виплачена лише 30.06.2022 року.

Дані твердження судом відхиляються, оскільки предметом даного спору є, на думку позивача, протиправні дії військової частини НОМЕР_1 у частині внесення змін до пункту 1 наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 03.04.2020 року №264 про виключення ОСОБА_1 зі списків військової частини, зняття з усіх видів забезпечення, зарахування до оперативного резерву першої черги військової частини НОМЕР_1 та компенсацій і виплат за період служби.

Таким чином даний спір стосується саме проходження та звільнення позивача з публічної служби.

18.12.2020 року ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність Відповідача щодо ненарахування та невиплати Позивачу грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку у зв`язку із навчанням за період з 2018 по 2020 роки, що передбачена статтею 15 Закону України "Про відпустки".

- зобов`язати Відповідача нарахувати та виплатити Позивачу грошову компенсацію за невикористану додаткову відпустку у зв`язку із навчанням за період з 2018 по 2020 роки, що передбачена статтею 15 Закону України "Про відпустки".

- визнати протиправною бездіяльність Відповідача щодо ненарахування та невиплати Позивачу грошової компенсації за неотримане речове майно у відповідності до Порядку №178 від 16.03.2016 року.

- зобов`язати Відповідача нарахувати та виплатити Позивачу грошову компенсацію за неотримане речове майно у відповідності до Порядку №178 від 16.03.2016 року.

- визнати протиправною бездіяльність Відповідача щодо ненарахування та невиплати Позивачу грошової компенсації за піднайом житла у відповідності до рапорта Позивача №3/ппд від 02.01.2020 року.

- зобов`язати Відповідача нарахувати та виплатити Позивачу грошову компенсацію за піднайом житла у відповідності до рапорта Позивача №3/ппд від 02.01.2020 року.

- визнати дії Відповідача, що полягають у нарахуванні та виплаті Позивачу матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань у розмірі одного окладу за його військовим званням.

- зобов`язати Відповідача нарахувати та виплатити Позивачу матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань у розмірі місячного грошового забезпечення.

Крім того, у рішенні Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 21.12.2020 року у справі №160/16976/20, яке набрало законної сили, вказано, що позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що у період з 22.06.2017 року по 03.04.2020 року проходив військову службу за контрактом у Військовій частині НОМЕР_1 Позивач приймав участь в антитерористичній операції, у зв`язку із чим отримав статус та учасника бойових дій Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 №264 від 03.04.2020 року позивача знято з усіх видів забезпечення та виключено зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 .

Частиною 4 ст. 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Ухвала суду від 21.12.2020 року та рішення суду від 09.03.2021 року у справі №160/16976/20 оприлюднені на сайті Єдиний державний реєстр судових рішень та залучені судом до даної справи.

Таким чином, позивач був обізнаний про прийнятий наказ та про його зміст щонайменше з 18.12.2020 року, коли ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_3 , про що свідчить ухвала про відкриття провадження у справі №160/16976/20.

Твердження позивача, що відповідач більше року не виплачував належні позивачу кошти. Компенсація за відпустку у зв`язку з навчанням була виплачена лише 30.06.2022 року, судом також не приймаються, оскільки ч. ч. 2, 5 ст. 122 КАС України чітко регламентовано, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

При цьому, як зазначалося вище, позивач був обізнаний про прийнятий наказ та про його зміст щонайменше з 18.12.2020 року, коли ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_3 , про що свідчить ухвала про відкриття провадження у справі №160/16976/20.

Крім того, посиланнями на наказ від 03.04.2020 року №264, в який позивач просить суд зобов`язати військову частину НОМЕР_1 внести зміни, позивач обґрунтовував свої позовні вимоги, про що зазначено у рішенні Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 21.12.2020 року у справі №160/16976/20.

Твердження ОСОБА_1 у заяві про поновлення строку звернення до суду про те, що відповідно до наказу Начальника територіального центру комплектування та соціальної підтримки Амур-Нижньодніпровського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки м. Дніпра від 12.07.2022 року №168 є діючим військовослужбовцем на теперішній час та про те, що на початок повномасштабного вторгнення російської федерації на територію України він був діючим військовослужбовцем та з перших днів виконує функції, які на територіальні центри комплектування та соціальної підтримки (далі ТЦК та СП) покладає держава, судом також відхиляються, адже спірні правовідносини виникли за два роки до повномасштабного вторгнення російської федерації на територію України.

Крім того, до повномасштабного вторгнення російської федерації на територію України позивач мав змогу звернутися до суду з Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 та таким правом скористався у 2020 році, про що зазначалося вище.

Позовну заяву сформував в системі Електронний Суд та направив до суду 08.09.2023 року, тобто зі значним пропуском строку, встановленого ч. 5 ст. 122 КАС України (для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк).

Суд зазначає, що обмеження строку звернення до суду шляхом встановлення відповідних процесуальних строків, не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя (Рішення Конституційного Суду України від 13 грудня 2011 року № 17-рп/2011). Такі обмеження направленні на досягнення юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулюють учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків та поважати права та інтереси інших учасників правовідносин.

Право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду з відповідним позовом.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 33 рішення від 21.12.2010 у справі Перетяка та Шереметьєв проти України).

Верховний Суд у постанові від 19 січня 2021 року по справі № 300/1411/19 зазначив, що у випадку пропуску строку звернення до суду підставами для визнання поважними причин такого пропуску є лише наявність обставин, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами.

Також суд враховує, що Верховний Суд у постанові від 24 лютого 2021 року по справі №540/2097/18 виклав правову позицію, що юридична необізнаність не може визнаватися тією непереборною обставиною, явищем чи фактором, що завадили позивачу з дотриманням установлених законом строків звернутися до суду з позовом.

Позивачем не надано до суду жодних доказів, які б підтверджували наявність об`єктивних, істотних та непереборних причин, що заважали позивачу реалізувати своє право на звернення до суду із даним позовом, зважаючи на те, що Кодексом адміністративного судочинства України обмежено строк на подання адміністративних позовів щодо вказаної категорії справ.

Ч. 1 ст. 123 КАС України встановлено, що у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

Відповідно до пункту 9 частини 4 статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України, позовна заява повертається позивачеві, у випадках, передбачених частиною другою статті 123 цього Кодексу.

Відповідно до ч.2 ст. 123 КАС України якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Таким чином, з урахуванням зазначених вище обставин, суд визнає підстави, вказані позивачем у заяві про поновлення строку звернення до суду неповажними та на підставі ч.2 ст. 123 КАС України повертає позовну заяву.

Керуючись ст.ст. 123, 161, 169, 243, 248 Кодексу адміністративного судочинства України, суддя,-

УХВАЛИВ:

Визнати підстави, вказані ОСОБА_1 у заяві про поновлення строку звернення до суду неповажними.

Позовну заяву ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії, - повернути позивачу.

Копію ухвали про повернення позовної заяви надіслати особі, яка звернулась до суду.

Роз`яснити позивачу, що повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

Ухвала, постановлена судом поза межами судового засідання або в судовому засіданні у разі неявки всіх учасників справи, під час розгляду справи в письмовому провадженні, набирає законної сили з моменту її підписання суддею (суддями) відповідно до ст.256 КАС України.

Ухвала суду може бути оскаржена в порядку та у строки, встановлені ст.ст.293, 295 КАС України.

Звернути увагу учасників справи, що відповідно до частини 7 статті 18 Кодексу адміністративного судочинства України особам, які зареєстрували офіційні електронні адреси в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі, суд вручає будь-які документи у справах, в яких такі особи беруть участь, виключно в електронній формі шляхом їх направлення на офіційні електронні адреси таких осіб, що не позбавляє їх права отримати копію судового рішення у паперовій формі за окремою заявою.

Повний текст ухвали складено та підписано 25.09.2023 року.

Суддя О.М. Неклеса