Справа № 160/17464/23
Суддя: Букіна Лілія Євгенівна
Дата ухвалення: 2023-09-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді: Букіної Л.Є., розглянувши у спрощеному позовному провадженні без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м.Києві, Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання рішень протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -
До Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м.Києві, Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, в якому просить суд:
- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві та Головного управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області щодо не зарахування ОСОБА_1 під час призначення пенсії періоду роботи з 04.01 96 по 17.11.2000 року згідно трудової книжки серія НОМЕР_1 від 20.03.85;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у м. Києві та Головне управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області зарахувати ОСОБА_1 до трудового стажу період роботи з 04.01.96 по 17.11.2000 р;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у м. Києві та Головне управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії від 01.05.2023, що зареєстрована за № 3330 з урахуванням висновків суду у даній справі та провести перерахунок і виплату пенсії за віком з дня її призначення з урахуванням раніше сплачених сум.
В обґрунтування позову позивач посилається на протиправну бездіяльність відповідачів, які ігноруючи записи трудової книжки щодо періоду роботи з 04.01.96 по 17.11.2000 р не зарахували цей стаж до загального страхового стажу фактично з формальних, тим самим порушили право позивача на отримання пенсії у належному розмірі.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24.07.2023 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні). Тією ж ухвалою суду відповідачу запропоновано надати відзив на позовну заяву.
Відповідачі надіслали фактично аналогічні за змістом відзиви на позовну заяву, в якому вказали про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, адже спірний період позивача не підлягає зарахуванню до його страхового стажу, зважаючи, що згідно із наданої трудової книжки серія НОМЕР_1 від 20.03.85 слідує, що запис про звільнення скріплений печаткою УРСР, яка на той момент вже припинила існування.
Дослідивши письмові докази, долучені до матеріалів справи, проаналізувавши відповідні норми чинного законодавства, суд виходить із таких міркувань.
Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що позивач з 01.05.2023 року перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області та отримує пенсію за віком.
Спір у цій справі виник із приводу того, що відповідачами до складу страхового стажу позивача не зараховано період роботи з 04.01.96 по 17.11.2000 р.
Мотиви такої відмови викладені відповідачем-1, у тому числі, в листі від 26.06.2023 року № 2600-0202-8/126030 та полягають у тому, що записи трудової книжки позивача навпроти цього періоду роботи містять недоліки, зокрема, запис про звільнення скріплений печаткою УРСР, яка на той момент вже припинила існування.
При вирішенні спору суд виходить із того, що відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно із статтею 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення, створенням мережі державних, комунальних приватних закладів для догляду непрацездатними.
Відповідно до частини 1 статті 4 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-IV(надалі - Закон №1058-IV) законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, цього Закону, Законів України "Про недержавне пенсійне забезпечення", Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (далі - закони про пенсійне забезпечення), а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні.
Згідно із ст.24 Закону №1058-IV, періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
Страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.
Відповідно до ст.62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» трудова книжка є основним документом, що підтверджує загальний стаж роботи. Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Постановою Кабінету Міністрів України.
Так, пунктом 3 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.93 року № 637, передбачено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Тобто, відповідно до вказаних приписів законодавства, обов`язок щодо підтвердження трудового стажу на підставі відповідних довідок, покладається на особу, яке звертається із заявою про призначення пенсії, у разу відсутності у неї (особи) трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи.
Суд, досліджуючи копію трудової книжки позивача відмічає, що напроти періодів його роботи з 04.01.96 по 17.11.2000 р. наявні усі необхідні записи, які є належними та допустимими доказами підтвердження страхового стажу.
Та обставина, що підприємство, на якому позивач працював у цей період, не змінило печатку після припинення СРСР, не робить цю трудову книжку як і її записи неправдивими.
У постанові Верховного Суду від 21.02.2018 у справі №687/975/17, викладена правова позиція, де зазначено, що на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці. Відсутність посилання чи неточних записів у первинних документах по обліку трудового стажу та нарахуванню заробітної плати на конкретну посаду, яку займав позивач у той чи інший період його роботи у підприємстві за наявності належним чином оформленої трудової книжки, не може бути підставою для виключення вказаних періодів роботи з трудового стажу позивача, що дає йому право на призначення пенсії за віком, оскільки працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії за віком.
Враховуючи вищезазначене, працівник не відповідає за правильність записів у трудовій книжці та не повинен контролювати роботодавця щодо її заповнення. На особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у трудовій книжці. Крім того, нормативно-правовими актами не передбачено визнання трудової книжки недійсною в разі виявлених помилок.
Таким чином, враховуючи правову позицію Верхового Суду, а також встановлені у цій справі обставини справи, суд дійшов висновку, що період роботи позивача з 04.01.96 по 17.11.2000 р. підлягають зарахуванню до його загального страхового стажу для проведення перерахунку пенсії з моменту її призначення.
Між тим, вимога позивача із приводу повторного розгляду його заяви задоволенню не підлягає, позаяк цей спосіб не відновить порушеного права позивача, на відміну від зазначеного вище, а саме: зобов`язання відповідача за місцем обліку позивача здійснити перерахунок пенсії позивача з моменту її призначенням та з урахуванням періоду роботи з 04.01.96 по 17.11.2000 р..
Підсумовуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про обгрунтованість позовних вимог, однак наявності підстав для їх частково задоволення, зважаючи на обраний спосіб відновлення порушеного права.
Згідно із статтею 139 Кодексу адміністративного судочинства України, на користь позивача підлягає відшкодуванню понесені судові витрати зі сплати судового збору у повному розмірі, незважаючи на часткове задоволення позову.
Понесені судові витрати зі сплати судового збору підлягають стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача, яким викладено мотиви відмову у зарахуванні спірного стажу. З приводу ж витрат понесених на правничу допомогу то в їх задоволенні слід відмовити, позаяк позивачем не надано належним доказів із детальним описом робіт, що обґрунтовують заявлену до стягнення суму. Слід зазначити, що позивачем не обмежений у цих діях після закінчення судового розгляду спору.
Керуючись ст. 241-246, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, -
Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.
Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в м.Києві щодо відмови зарахувати період роботи ОСОБА_1 з 04.01 96 по 17.11.2000 року до загального страхового стажу.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області здійснити перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 з 01.05.2023 року зарахувавши до страхового стажу період роботи з 04.01 96 по 17.11.2000 року
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в м.Києві на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1073 (одна тисяча сімдесят три),00 грн.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, у разі якщо її не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного перегляду справи.

Рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його складення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Л.Є. Букіна