Справа № 320/27449/23
Суддя: Дудін С.О.
Дата ухвалення: 2023-09-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 вересня 2023 року № 320/27449/23

Київський окружний адміністративний суд у складі судді Дудіна С.О., розглянув у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області та Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання протиправним та скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії.

Суть спору: до Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі також ОСОБА_1 , позивач) із позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (далі також відповідач-1), Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області (далі також відповідач-2), в якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області від 26 липня 2023 року № 24, яким позивачу відмовлено у проведенні перерахунку щомісячного довічного грошового утримання;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві зарахувати позивачу у стаж роботи судді, який дає право на відставку та на отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, половину строку навчання за денною формою у вищому юридичному навчальному закладі 1 рік 10 місяців 28 днів та стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), наявність якого відповідно до вимог закону надавала право для призначення на посаду судді, 3 роки, визначивши загальний суддівський стаж - 22 роки 6 місяців 3 дні;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві здійснити перерахунок щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці позивача, починаючи з 11 травня 2023 року, у розмірі 54 відсотки від суддівської винагороди (грошового утримання) судді, який працює на відповідній посаді, без обмеження граничного розміру та провести відповідні виплати з урахуванням раніше виплачених сум грошового утримання.

Позовні вимоги обґрунтовано протиправністю оскаржуваного рішення з огляду на помилковість здійсненого відповідачем-2 обрахунку стажу роботи позивача на посаді судді, який дає право на відставку та на отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці. Зокрема, позивач зазначає, що відповідачем-2 безпідставно не зараховано до стажу роботи судді, який дає право на відставку та на отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, половину строку навчання за денною формою у вищому юридичному навчальному закладі 1 рік 10 місяців 28 днів та стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), наявність якого відповідно до вимог закону надавала право для призначення на посаду судді, 3 роки. Позивач стверджує, що його право на зарахування таких періодів до відповідного стажу закріплено на законодавчому рівні, а також перевірено та підтверджено Вищою радою правосуддя при звільненні позивача з посади судді у зв`язку з поданням заяви про відставку.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 14 серпня 2023 року відкрито провадження в адміністративній справі, вирішено, що розгляд справи буде здійснюватись одноособово за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Заперечуючи проти заявлених позовних вимог відповідач-1, у наданому суду відзиві, наголошує на обґрунтованості прийнятого оскаржуваного рішення з огляду на відповідність вимогам чинного законодавства як самого такого рішення, так і дотримання визначеного законом порядку його прийняття.

Така позиція відповідача-1 була заперечена позивачем у наданій суду відповіді на відзив.

За час розгляду справи відповідачем-2 не надано суду відзив на позовну заяву або будь-якого іншого документу, з якого було б можливим встановити його ставлення до заявлених позовних вимог.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

в с т а н о в и в:

Як вбачається з матеріалів справи, Указом Президента України від 04 жовтня 2005 року №1412/2005 позивач призначений на посаду судді Солом`янського районного суду міста Києва строком на п`ять років, а постановою Верховної Ради України від 23 грудня 2010 року № 2868-VI обраний на посаду судді цього ж суду безстроково.

Рішенням Вищої ради правосуддя № 468/0/15-23 від 09 травня 2023 року позивача звільнено з посади судді Солом`янського районного суду м. Києва у зв`язку з поданням ним заяви про відставку.

Позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві з заявою про здійснення перерахунку щомісячного довічного грошового утримання у відповідності з вимогами Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Листом від 02 серпня 2023 року № 2600-0204-8/150940 відповідач-1 направив ОСОБА_1 рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області від 26 липня 2023 року № 24, яким, за наслідком розгляду заяви позивача про перерахунок щомісячного довічного грошового утримання, вирішено відмовити у її задоволенні.

Таке рішення обґрунтовано недостатністю у позивача стажу роботи на посаді судді, який дає право на відставку та на отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці. Так, відповідач-2 зазначає про відсутність правових підстав для зарахування до спеціального стажу періодів роботи, а саме: половини строку навчання за денною формою у вищому юридичному навчальному закладі 1 рік 10 місяців 28 днів та стажу (досвід) роботи (професійної діяльності), наявність якого відповідно до вимог закону надавала право для призначення на посаду судді (період роботи помічником судді) 3 роки. Відповідно, пенсійний орган вважає наявним у позивача відповідний стаж виключно у розмірі 17 років 7 місяців 5 днів (строк роботи на посаді судді).

Не погоджуючись з таким рішенням, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог виходячи з такого.

У силу вимог ч. 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За приписами частини першої статті 142 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (далі також Закон № 1402-VІІІ) судді, який вийшов у відставку, після досягнення чоловіками віку 62 років, жінками - пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», виплачується пенсія на умовах, визначених зазначеним Законом, або за його вибором щомісячне довічне грошове утримання. До досягнення зазначеного віку право на пенсію за віком або щомісячне довічне грошове утримання мають чоловіки 1955 року народження і старші після досягнення ними такого віку:

1) 61 рік - які народилися з 1 січня 1954 року по 31 грудня 1954 року;

2) 61 рік 6 місяців - які народилися з 1 січня 1955 року по 31 грудня 1955 року.

Суддя у відставці, який не досяг віку, встановленого частиною першою цієї статті, отримує щомісячне довічне грошове утримання. При досягненні таким суддею віку, встановленого частиною першою цієї статті, за ним зберігається право на отримання щомісячного довічного грошового утримання або, за його вибором, призначається пенсія на умовах, визначених Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (ч. 2 ст. 142 Закону №1402-VIІІ).

Відповідно до частини третьої статті 142 Закону № 1402-VIII щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у відставці в розмірі 50 відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки грошового утримання судді.

Частинами четвертою та п`ятою статті 142 Закону № 1402-VIII передбачено, що у разі зміни розміру складових суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, здійснюється перерахунок раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання.

Пенсія або щомісячне довічне грошове утримання судді виплачується незалежно від заробітку (прибутку), отримуваного суддею після виходу у відставку. Щомісячне довічне грошове утримання суддям виплачується органами Пенсійного фонду України за рахунок коштів Державного бюджету України.

Разом з цим, «Прикінцевими та перехідними положеннями» Закону № 1402-VIII були передбачені певні особливості визначення розміру суддівської винагороди та щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці.

Так, п. 22 розділу ХІІ «Прикінцевих та перехідних положень» Закону № 1402-VIII визначено, що право на отримання суддівської винагороди у розмірах, визначених цим Законом, мають судді, які за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердили відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) або призначені на посаду за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом.

Судді, які на день набрання чинності цим Законом пройшли кваліфікаційне оцінювання та підтвердили свою здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді, до 01.01.2017 отримують суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону № 2453-VI.

Відповідно до п. 23 розділу ХІІ «Прикінцевих та перехідних положень» Закону № 1402-VIII до проходження кваліфікаційного оцінювання суддя отримує суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону № 2453-VI .

Законом України від 16 жовтня 2019 року № 193-ІХ «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та деяких законів України щодо діяльності органів суддівського врядування», який набрав чинності 07 листопада 2019 року, виключено зазначені вище п.п. 22, 23 розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону № 1402-VIII.

Відповідно до п. 24 розділу ХІІ «Прикінцевих та перехідних положень» Закону № 1402-VIII розмір посадового окладу судді, крім зазначеного у пункті 23 цього розділу, становить з 1 січня 2020 року:

а) для судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року;

б) для судді апеляційного суду та вищого спеціалізованого суду - 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Пунктом 25 розділу ХІІ «Прикінцевих та перехідних положень» Закону № 1402-VIII встановлено, що право на отримання щомісячного довічного грошового утримання у розмірі, визначеному цим Законом, має суддя, який за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердив відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) або призначений на посаду судді за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом, та працював на посаді судді щонайменше три роки з дня прийняття щодо нього відповідного рішення за результатами такого кваліфікаційного оцінювання або конкурсу.

В інших випадках, коли суддя іде у відставку після набрання чинності цим Законом, розмір щомісячного довічного грошового утримання становить 80 відсотків суддівської винагороди, обчисленої відповідно до положень Закону № 2453-VI. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки грошового утримання судді, але не може бути більшим ніж 90 відсотків суддівської винагороди судді, обчисленої відповідно до зазначеного Закону.

Однак, рішенням Конституційного Суду України від 18 лютого 2020 року № 2-р/2020 визнані такими, що не відповідають Конституції України, положення п. 25 розділу ХІІ «Прикінцевих та перехідних положень» Закону № 1402-VIII зі змінами.

Так, у п.п. 16, 17 вказаного Рішення від 18 лютого 2020 року № 2-р/2020 Конституційний Суд України зазначив, що право судді на відставку є конституційною гарантією незалежності суддів (пункт 4 частини шостої статті 126 Конституції України).

Відставка судді є особливою формою звільнення його з посади за власним бажанням та обумовлена наявністю в особи відповідного стажу роботи на посаді судді; наслідком відставки є, зокрема, припинення суддею своїх повноважень з одночасним збереженням за ним звання судді і гарантій недоторканності, а також набуттям прав на виплату вихідної допомоги та отримання пенсії або щомісячного довічного грошового утримання (абзац 4 пп. 3.1 п. 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 19 листопада 2013 року № 10-рп/2013).

Визначені Конституцією та законами України гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом; такими гарантіями є надання їм за рахунок держави матеріального забезпечення (суддівська винагорода, пенсія, щомісячне довічне грошове утримання тощо) та надання їм у майбутньому статусу судді у відставці; право судді у відставці на пенсійне або щомісячне довічне грошове утримання є гарантією належного здійснення правосуддя і незалежності працюючих суддів та дає підстави висувати до суддів високі вимоги, зберігати довіру до їх компетентності і неупередженості; щомісячне довічне грошове утримання судді спрямоване на забезпечення гідного його статусу життєвого рівня, оскільки суддя обмежений у праві заробляти додаткові матеріальні блага, зокрема обіймати будь-які інші оплачувані посади, виконувати іншу оплачувану роботу; конституційний принцип незалежності суддів означає, в тому числі, конституційно обумовлений імператив охорони матеріального забезпечення суддів від його скасування чи зниження досягнутого рівня без відповідної компенсації як гарантію недопущення впливу або втручання у здійснення правосуддя; конституційний статус судді передбачає достатнє матеріальне забезпечення судді як під час здійснення ним своїх повноважень (суддівська винагорода), так і в майбутньому у зв`язку з досягненням пенсійного віку (пенсія) чи внаслідок припинення повноважень і набуття статусу судді у відставці (щомісячне довічне грошове утримання); статус судді та його елементи, зокрема матеріальне забезпечення судді після припинення його повноважень, є не особистим привілеєм, а засобом забезпечення незалежності працюючих суддів і надається для гарантування верховенства права та в інтересах осіб, які звертаються до суду та очікують неупередженого правосуддя (абз. 5, 6 пп. 2.2 п. 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 2013 року № 3-рп/2013).

Отже, судді, які вже перебувають у відставці та досягли шістдесяти п`ятирічного віку, з об`єктивних причин не мають можливості пройти кваліфікаційне оцінювання на відповідність займаній посаді і пропрацювати після цього три роки, що є обов`язковою умовою для отримання щомісячного довічного грошового утримання у розмірі, визначеному Законом № 1402-VIII.

Конституційний Суд України вказав, що щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці має бути співмірним із суддівською винагородою, яку отримує повноважний суддя. У разі збільшення розміру такої винагороди перерахунок раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці має здійснюватися автоматично. Встановлення різних підходів до порядку обчислення розміру щомісячного довічного грошового утримання суддів порушує статус суддів та гарантії їх незалежності.

Також Конституційний Суд України зазначив, що розмір щомісячного довічного грошового утримання суддів, які не проходили оцінювання за критеріями компетентності, професійної етики або доброчесності та вийшли у відставку, відрізняється від розміру щомісячного довічного грошового утримання суддів, які вийдуть у відставку після успішного проходження такого оцінювання.

У зв`язку з викладеним, Конституційний Суд України рішенням від 18 лютого 2020 року у справі № 2-р/2020 визнав неконституційним п. 25 розділу XII «Прикінцевих та перехідних положень» Закону № 1402-VIII.

Статтею 152 Конституції України передбачено, що закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності.

Отже, з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення від 18 лютого 2020 року № 2-р/2020 Закон № 1402-VIII не містить норм, які б по-різному визначали порядок обчислення розміру щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці.

При цьому, Конституційний Суд України визнав неконституційним весь п. 25 розділу XII «Прикінцевих та перехідних положень» Закону № 1402-VIII, у тому числі й щодо можливості обчислення відсоткового розміру щомісячного довічного грошового утримання відповідно до положень Закону № 2453-VI.

За наведеного правового регулювання до відносин з визначення відсоткового значення розміру щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці при проведенні його перерахунку відповідно до ч. 4 статті 142 Закону № 1402-VIII повинні застосовуватись виключно норми цього Закону.

При цьому, для перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді за правилами ч. 4 статті 142 Закону № 1402-VIII у формулі його обрахунку має застосуватись розмір відсоткового значення суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, визначений ч. 3 Закону № 1402-VIII.

Такий висновок щодо застосування ч. 3 статті 142 Закону № 1402-VІІІ у правовідносинах, подібних до тих, що виникли у справі, яка розглядається, наведено Верховним Судом у обов`язкових до врахування постановах від 24 вересня 2021 року у справі № 620/5437/20, від 23 червня 2022 року у справі № 420/1987/21.

До стажу ж роботи на посаді судді, у розумінні приписів статті 137 Закону № 1402-VІІІ, зараховується робота на посаді:

1) судді судів України, арбітра (судді) арбітражних судів України, державного арбітра колишнього Державного арбітражу України, арбітра відомчих арбітражів України, судді Конституційного Суду України;

2) члена Вищої ради правосуддя, Вищої ради юстиції, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України;

3) судді в судах та арбітрів у державному і відомчому арбітражах колишнього СРСР та республік, що входили до його складу.

Також, до стажу роботи на посаді судді зараховується стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надає право для призначення на посаду судді.

При цьому, відповідно до абз. 4 п. 34 Розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VІІІ судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день їх призначення (обрання).

Обмежень щодо дії цього пункту в часі Законом не встановлено.

У контексті доводів пенсійних органів, викладених у відзиві відповідача-1 та оскаржуваному рішенні відповідача-2, щодо неврахування до стажу роботи на посаді судді половини строку навчання за денною формою у вищому юридичному навчальному закладі, необхідно звернути увагу на висновки Верховного Суду щодо застосування норм матеріального права у подібних правовідносинах, викладені у постановах від 19 червня 2018 року у справі №243/4458/17, від 13 листопада 2019 року у справі № 521/2593/17, від 05 грудня 2019 року у справі № 592/2737/17, від 13 лютого 2020 року у справі № 592/5433/17, від 24 березня 2020 року у справі № 559/512/17 та від 29 квітня 2020 року у справі №426/12415/16-а.

У вищевказаних постановах Верховного Суду зазначено, що положеннями Закону України від 21 грудня 2016 року № 1798-VIII «Про Вищу раду правосуддя» були внесені зміни до Закону України «Про судоустрій і статус суддів», зокрема, п. 34 «Прикінцевих та перехідних положень» доповнено абз. 4 такого змісту: «Судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день їх призначення (обрання)».

Зазначена норма пов`язує визначення законодавства, яке регулює питання обчислення стажу роботи на посаді судді, із часом призначення чи обрання суддею, на чому також акцентовано увагу у постанові Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 243/4458/17.

Відповідні правовідносини регулювались Законом України від 15 грудня 1992 року №2862-ХІІ «Про статус суддів», який діяв станом на день призначення мене на посаду судді.

Відповідно до ч. 1 статті 43 Закону «Про статус суддів» кожен суддя за умови, що він працював на посаді судді не менше 20 років, має право на відставку, тобто на звільнення його від виконання обов`язків за власним бажанням або у зв`язку з закінченням строку повноважень.

Згідно зі статтею 1 Указу Президента України від 10 липня 1995 року № 584/95 «Про додаткові заходи щодо соціального захисту суддів», чинного на день призначення мене на посаду судді, до стажу роботи, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді судді не менш як 10 років, зараховується, крім стажу трудової діяльності, визначеного законом, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах та період проходження строкової військової служби.

Враховуючи викладене вище, невключення до відповідного стажу роботи ОСОБА_1 на посаді судді половини строку навчання позивача за денною формою у вищому юридичному навчальному закладі (1 рік 10 місяців 28 днів, що підтверджується доданою до матеріалів справи копією додатку до диплома бакалавра серії НОМЕР_1 ) і врахування для встановлення (визначення) розміру щомісячного довічного грошового утримання лише періоду роботи позивача на посаді судді є неправомірним.

Зазначене, крім іншого, прямо передбачено в обов`язковій для врахування постанові Верховного Суду від 23 червня 2022 року по справі № 420/1987/21.

Щодо питання необхідності врахування у даному випадку стажу (досвіду) роботи (професійної діяльності) позивача, наявність якого відповідно до вимог закону надавала право для призначення ОСОБА_1 на посаду судді, необхідно зазначити таке.

Частиною 2 статті 137 Закону № 1402-VIII встановлено, що до стажу роботи на посаді судді також зараховується стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надає право для призначення на посаду судді.

Системний аналіз вказаної норми в її взаємозв`язку з абз. 4 п. 34 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII дає підстави для висновку, що з набранням чинності Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у зв`язку з прийняттям Закону України «Про Вищий антикорупційний суд», яким внесено зміни до статті 137 Закону № 1402-VIII, суддям додатково до стажу роботи на посаді судді, що дає право на відставку, підлягає зарахуванню стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надає право для призначення на посаду судді.

Водночас відповідно до частини 1 статті 7 Закону України «Про статус суддів», яка була чинною на час призначення позивача на посаду судді, суддею міг бути громадянин України, який має стаж роботи у галузі права не менш як три роки.

З огляду на зазначене, право на зарахування стажу роботи в галузі права тривалістю три роки мають судді, яких було призначено на посаду судді вперше згідно з вимогами, встановленими Законом України «Про статус суддів» на день їх обрання.

Саме така правова позиція покладена в основу рішення Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 22 листопада 2018 року, яке залишене без змін постановою Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2019 року у справі № 9901/805/18.

Зокрема, Велика Палата Верховного Суду погодилась із висновками колегії суддів Касаційного адміністративного суду та зазначила, що ч. 2 статті 137 Закону № 1402-VIII потрібно тлумачити таким чином, що до стажу роботи на посаді судді також зараховується стаж (досвід) роботи (професійної діяльності) судді у сфері права, який вимагається законом як мінімальний для набуття таким суддею права для призначення на посаду судді на дату такого призначення, оскільки вказана норма закону призвела до покращення правового становища суддів, надавши можливість зараховувати до стажу роботи на посаді судді їхній стаж (досвід) роботи (професійної діяльності) у сфері права тривалістю, яка вимагалася законом для призначення на посаду судді станом на дату призначення їх на посаду.

Наведене однозначно свідчить про наявність у позивача права на зарахування до стажу роботи на посаді судді, що дає право на відставку та, відповідно, на отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, додатково трьох років роботи в галузі права.

Окремо необхідно наголосити, що стаж роботи на посаді судді, який дає право на відставку та призначення щомісячного довічного грошового утримання, є єдиним, обраховується та встановлюється (з`ясовується) виключно Вищою радою правосуддя при розгляді заяви про відставку (прийнятті рішення про звільнення) і застосовується, як для прийняття рішення про відставку, так і для встановлення щомісячного довічного грошового утримання та визначення його розміру.

Зазначена правова позиція неодноразова застосовувалася Верховним Судом, зокрема у постановах від 09 листопада 2018 року справі № 243/4794/17, від 11 грудня 2018 року у справі №522/5168/17 та від 30 січня 2020 року у справі № 592/3694/17.

Так, у рішенні Вищої ради правосуддя № 468/0/15-23 від 09 травня 2023 року, яким позивача звільнено з посади судді Солом`янського районного суду міста Києва у зв`язку з поданням заяви про відставку, прямо визначено, що станом на дату ухвалення такого рішення загальний стаж роботи судді ОСОБА_1 , який дає йому право на звільнення у відставку, становить 22 роки 6 місяців 3 дні, який складається з: строку роботи на посаді судді 17 років 7 місяців 5 днів, половини строку навчання за денною формою у вищому юридичному навчальному закладі 1 рік 10 місяців 28 днів та стажу (досвіду) роботи (професійної діяльності), наявність якого відповідно до вимог закону надавала право для призначення на посаду судді, 3 роки.

Отже, доводи пенсійних органів, які не відповідають наведеному рішенню Вищої ради правосуддя в частині вирахування загального стажу роботи ОСОБА_1 як судді, який дає право на звільнення у відставку, за своєю суттю порушує вимоги ч. 2 статті 19 Конституції України, оскільки таким чином пенсійні органи протиправно перебирають на себе повноваження Вищої ради правосуддя.

Наведене вище у сукупності свідчить про необхідність врахування до стажу позивача роботи на посаді судді, що дає йому право на відставку: строку роботи на посаді судді 17 років 7 місяців 5 днів, половини строку навчання за денною формою у вищому юридичному навчальному закладі 1 рік 10 місяців 28 днів та стажу (досвіду) роботи (професійної діяльності), наявність якого відповідно до вимог закону надавала право для призначення на посаду судді, 3 роки, що сукупно становить 22 роки 6 місяців 3 дні, що в силу вимог ч. 3 статті 142 Закону № 1402-VIII свідчить про наявність у ОСОБА_1 права на отримання щомісячного довічного грошового утримання у розмірі 54 відсотки (50 відсотків + по 2 відсотки за кожен повний рік більше 20) суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді.

Окремо суд звертає увагу на те, що про безпідставність аргументів відповідачів свідчить те, що якщо і застосовувати їх логіку щодо обрахунку стажу роботи позивача на посаді судді, що дає йому право на відставку, то обрахований таким чином стаж у розмірі 17 років 7 місяців 5 днів у контексті вимог Закону № 1402-VIII взагалі не дає йому права на відставку, що б в принципі унеможливило прийняття рішення Вищої ради правосуддя №468/0/15-23 від 09 травня 2023 року та виникнення спірних правовідносин щодо здійснення перерахунку щомісячного довічного грошового утримання, оскільки таке утримання не могло бути призначене.

Таким чином протиправною є позиція відповідачів про необхідність нарахування позивачу щомісячного довічного грошового утримання у розмірі 50 відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, оскільки таке утримання, в силу вимог ч. 3 статті 142 Закону № 1402-VIII, має нараховуватись і виплачуватись у розмірі 54 відсотки суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді.

Крім того, суд звертає увагу на те, що Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області взагалі не було уповноважено на розгляд заяви позивача про перерахунок щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, оскільки дане питання підлягало розгляду та вирішенню саме Головним управлінням Пенсійного фонду України в м. Києві, без застосування у даному випадку принципу екстериторіальності, передбаченого пунктом 4.2 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1.

Так, вказаною нормою визначено, що після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу.

Таким чином, принцип екстериторіальності може бути застосований виключено при визначенні структурного підрозділу органу, що призначає пенсію, тобто при первинному зверненні особи. Натомість, нормами чинного законодавства України не передбачено можливості застосування принципу екстериторіальності для розгляду заяви особи про перерахунок пенсії (щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці).

Отже, заяви позивача мала бути розглянута саме Головним управлінням Пенсійного фонду України в м. Києві, проте неправомірно була направлена за принципом екстериторіальності для розгляду до Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області.

Наведене свідчить не лише про правомірність заявленої вимоги про визнання протиправним та скасування оскаржуваного рішення відповідача-2 від 26 липня 2023 року №24, а й про обґрунтованість решт позовних вимог щодо зобов`язання відповідача-1 вчинити дії щодо зарахування позивачу додаткового стажу роботи судді, який дає право на відставку та на отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, зобов`язання здійснити перерахунок щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці позивача.

На думку суду, задоволення позовних вимог саме у вказаний спосіб забезпечить належний рівень захисту порушених прав позивача, чим буде виконано визначене КАС України завдання адміністративного судочинства, та мінімізує необхідність його повторного звернення до суду за захистом своїх прав у межах спірних правовідносин.

Беручи до уваги зазначене, суд вважає, що відповідачами, за час розгляду справи, на виконання вимог частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України (далі також КАС України), не було доведено правомірності оскаржуваного рішення.

Суд зазначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29).

З огляду на встановлені фактичні обставини справи, суд зазначає, що решта доводів та тверджень учасників справи, у контексті наведених правових вимог, не впливають на висновки суду за наслідком розгляду даної справи.

Відповідно до статті 244 КАС України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема:

1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.

Відповідно до положень частин 1 та 2 статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно положень статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до частини 2 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

За наслідком здійснення аналізу оскаржуваного рішення на відповідність наведеним вище критеріям, суд, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень наведеного законодавства України, матеріалів справи, приходить до висновку про те, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню, оскільки оскаржуване рішення не відповідає наведеним у частині 2 статті 2 КАС України критеріям.

Згідно статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи зазначене, суд вважає необхідним стягнути на користь позивача понесені ним судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 3 220, 80 грн за рахунок бюджетних асигнувань відповідачів-1 та 2 у рівних частинах.

На підставі викладеного, керуючись статтями 241-246, 250, 263 КАС України, суд

в и р і ш и в:

1. Адміністративний позов задовольнити повністю.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області від 26 липня 2023 року № 24.

3. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві зарахувати ОСОБА_1 у стаж роботи судді, який дає право на відставку та на отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, половину строку навчання за денною формою у вищому юридичному навчальному закладі 1 (один) рік 10 (десять) місяців 28 (двадцять вісім) днів та стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), наявність якого відповідно до вимог закону надавала право для призначення на посаду судді, 3 (три) роки, визначивши загальний суддівський стаж у 22 (двадцять два) роки 6 (шість) місяців 3 (три) дні.

4. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві здійснити ОСОБА_1 перерахунок щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, починаючи з 11 травня 2023 року, у розмірі 54 відсотки від суддівської винагороди (грошового утримання) судді, який працює на відповідній посаді, без обмеження граничного розміру та провести відповідні виплати з урахуванням раніше виплачених сум грошового утримання.

5. Стягнути на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ; адреса: АДРЕСА_1 ) судовий збір у розмірі 1 610,40 грн (одна тисяча шістсот десять гривень сорок копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області (ідентифікаційний код 21318350; адреса: 29000, м. Хмельницький, вул. Чекірди Гната, 10).

6. Стягнути на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ; адреса: АДРЕСА_1 ) судовий збір у розмірі 1 610,40 грн (одна тисяча шістсот десять гривень сорок копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (ідентифікаційний код 42098368; адреса: 04053, м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, 16).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Дудін С.О.