Справа № 300/3198/23
Суддя: Шумей М.В.
Дата ухвалення: 2023-09-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"22" вересня 2023 р. справа № 300/3198/23
м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Шумея М.В.розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до відповідача Головного управління Національної поліції України в Івано-Франківській області про визнання дій протиправними та зобов`язання до вчинення дій
ВСТАНОВИВ:
Щадей Надія Василівна в інтересах ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції України в Івано-Франківській області, в якому просить:
- визнати протиправною бездіяльність Головного Управління Національної поліції в Івано-Франківській області щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 15.03.2022 по 15.05.2023 року у розмірі 164 668, 28 грн.;
- зобов`язати Головне Управління Національної поліції в Івано-Франківській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 15.03.2022 по 15.05.2023 року у розмірі 164 668, 28 грн, без урахування обов`язкових податків та зборів.
Позовні вимоги мотивовані протиправною бездіяльністю Головного Управління Національної поліції в Івано-Франківській області щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 15.03.2022 по 15.05.2023 року у розмірі 164 668, 28 грн.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 05.06.2023 року відкрито провадження в даній адміністративній справі, за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
26.06.2023 відповідач подав суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого заперечує проти позову з підстав викладених у відзиві та просить відмовити у задоволенні позову.
Суд, розглянувши справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, дослідивши позовну заяву, відзив на позов та в сукупності письмові докази, якими сторони обґрунтовують позовні вимоги, встановив наступне.
ОСОБА_1 з 14 березня 2022 року був звільнений зі служби в поліції, згідно п.7 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про національну поліцію» (за власним бажанням).
Вислуга років на день звільнення ОСОБА_1 в календарному обчисленні складає 03 роки 11 місяців 28 днів, у пільговому обчисленні - 06 років 06 місяців 12 днів.
При звільненні з Головного управління НП в Івано-Франківській області згідно наказу від 11.03.2022 року №98с/с ОСОБА_1 виплачено компенсацію за 5 днів невикористаної чергової відпустки за фактично відпрацьований час у календарному році.
Разом з тим, ОСОБА_1 є учасником бойових дій, що підтверджується Посвідченням № НОМЕР_1 від 04 жовтня 2019 року. Однак, додаткова відпустка, передбачена статтею 16-2 Закону України «Про відпустки» та статтею 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» надана вказаній особі не була, як і не було здійснено компенсацію за таку невикористану відпустку під час звільнення.
Представник позивача звернулася з адвокатським запитом для надання інформації щодо використаної додаткової відпустки, а також розрахунку середнього заробітку позивача.
Відповіддю від 06.09.2022 №9аз/108/01/29-2022 представнику позивача надали документи, в яких міститься інформація про те, що додаткову відпустку, передбачену ст. 16-2 Закону України «Про відпустки» ОСОБА_1 як учасник бойових дій за 2019, 2020, 2021 та 2022 рік не використав, а компенсація за невикористану додаткову відпустку не виплачувалась. Також була надана довідка про розрахунок середньомісячного і середньоденного грошового забезпечення за період з 01.01.2022 по 28.02.2022, проте інформації про повний розрахунок середнього заробітного заробітку під час звільнення Головне управління НПУ в Івано-Франківській області не надало.
У зв`язку з даними обставинами позивач звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління НПУ в Івано-Франківській області.
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 25.11.2022 року у справі №300/3713/22 позовні вимоги задоволені частково.

Івано-Франківським окружним адміністративним судом було видано виконавчий лист у справі №300/3713/22 від 22.02.2023 року.

В подальшому, 03.03.2023 року ОСОБА_1 пред`явив заяву до Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області для добровільного виконання рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду у справі №300/3713/22, проте жодної реакції на вказану заяву надано не було.

13.03.2023 року, у зв`язку з невиконанням рішення суду у добровільному порядку, ОСОБА_1 звернувся із заявою про примусове виконання рішення суду до Відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень в Івано-Франківській та Тернопільській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції.

04.04.2023 року старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень в Івано-Франківській та Тернопільській областях Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Гулькою В. І. було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження за виконанням рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 25.11.2022 року у справі №300/3713/22.

Станом на 08.05.2023 була відсутня відповідь щодо виконання виконавчого листа від 22.02.2023 року №300/3713/22, на що старшим державним виконавцем було надано вимогу до боржника щодо примусового виконання виконавчого листа від 22.02.2023.

На виконання вимоги виконавця 15.05.2023 року Головним управлінням Національної поліції в Івано-Франківській області було надано копію платіжної інструкції від 15.05.2023 року №2132 на підтвердження перерахування коштів згідно рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду ОСОБА_1 .

Отже, Головне управління Національної поліції в Івано-Франківській області здійснило фактичний розрахунок грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій ОСОБА_1 .

Вважаючи такі дії неправомірними і те, що виплата здійснена не в повному обсязі позивач звернувся до суду з відповідним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Згідно ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначає Закон України від 02.07.2015 «Про національну поліцію».

Відповідно до ч.1 та ч.2 ст. 94 Закону №580-VIII, поліцейські отримують грошове забезпечення, розмір якого визначається залежно від посади, спеціального звання, строку служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наявності наукового ступеня або вченого звання. Порядок виплати грошового забезпечення визначає Міністр внутрішніх справ України.

Порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення поліцейських врегульовано постановою Кабінету Міністрів України від 15.11.2015 №988 «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції» (Постанова №988) та Порядком та умовами виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, затвердженим наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.04.2016 №260.

Пунктом 1 Постанови №988 встановлено, що грошове забезпечення поліцейських складається з посадового окладу, окладу за спеціальним званням, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер), премії та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Відповідно до п.5 Розділу І Порядку №260, грошове забезпечення поліцейських визначається залежно від посади, спеціального звання, стажу служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наукового ступеня або вченого звання. До складу грошового забезпечення входять: 1) посадовий оклад; 2) оклад за спеціальним званням; 3) щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер); 4) премії; 5) одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Пунктом 14 Розділу І Порядку №260 визначено, що грошове забезпечення, виплачене поліцейському несвоєчасно або в меншому розмірі, ніж належало, виплачується за весь період, протягом якого поліцейський мав на нього право, але не більше ніж за три роки, що передували зверненню за одержанням грошового забезпечення.

Дані правові норми є нормами є нормами спеціального законодавства і підлягають застосуванню при визначенні структури, порядку та умов грошового забезпечення поліцейських та у випадку виникнення спорів з цього приводу. Разом з тим, нормами спеціального законодавства не визначено питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні вказаних осіб. За загальними правилами застосування нормативно-правових актів, норми спеціального законодавства є пріоритетними та підлягають першочерговому застосуванню. У разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини.

Отже, до даних спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи статей 116, 117 Кодексу законів про працю України, як норми спеціального законодавства.

За приписами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Частиною першою статті 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу законів про працю України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до матеріалів справи, на виконання рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду у справі № 300/3713/22, яке набрало законної сили 31.01.2023 року , Головним управління НПУ в Івано-Франківській області виплачено заборгованість по грошовому забезпеченні в загальній сумі 20 713, 56 грн., що підтверджується платіжною інструкцією №2132 від 15.05.2023 року.

Для розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні застосовується середньомісячне грошове забезпечення. Відповідно до довідки інформаційного характеру про розрахунок середньомісячного і середньоденного грошового забезпечення за період з 01.01.2022 по 28.02.2022 ОСОБА_1 , складовими грошового забезпечення позивача є:

1. посадовий оклад: січень 2022 2470 грн.; лютий 2022 - 2470 грн.;

2. оклад за спеціальне звання: січень 2022 0,00 грн.; лютий 2022 0,00 грн.;

3. надбавка за роботу г гірській місцевості: січень 2022 0,00 грн.; лютий 2022 0,00 грн.;

4. надбавка за стаж служби в поліції: січень 2022 327 грн.; лютий 2023 - 327 грн.;

5. премія щомісячна: січень 2022 7814,91 грн.; лютий 2022 - 7814,91 грн.;

6. доплата за службу в нічний час: січень 2022 350 грн.; лютий 350 грн.;

7. індексація: січень 2022 1620,09 грн.; лютий 2022 1620,09 грн.;

8. кількість календарних днів: січень 2022 31; лютий 28;

9. кількість відпрацьованих календарних днів: січень 2022 31; лютий 28.

Отже, середньомісячне грошове забезпечення ОСОБА_1 становить 11 376,27

Великою Палатою Верховного суду у постанові від 29.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц висловлено правову позицію у спірних правовідносинах щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Відповідно до даної постанови, якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути не розумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

Непоодинокими є випадки, коли працівник за наявності спору з роботодавцем щодо розміру належних при звільненні незначних сум тривалий час не звертається до суду, а у позовній заяві зазначає мінімальну суму простроченої роботодавцем заборгованості, яку, на думку позивача, суд точно стягне у повному обсязі. Проте метою таких дій працівника є не стягнення заборгованості з роботодавця, а стягнення з нього у повному обсязі відшкодування в розмірі середнього заробітку, тобто без будь-якого зменшення розміру останнього. Вказане є наслідком застосування підходу щодо неможливості суду зменшити розмір відшкодування, визначений, виходячи з середнього заробітку.

Враховуючи наведене та вирішуючи питання щодо можливості зменшення судом розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, Велика Палата Верховного Суду бере до уваги таке.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду доходить висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Також, Велика Палата Верховного Суду вважає, що зменшуючи розмір відшкодування , визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно ст. 117 КЗпП України, необхідно врахувати розмір простроченої заборгованості, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також інші обставини справи, встановлені судом, зокрема дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних з затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Тому Велика Палата Верховного Суду також відступає від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі N 6-113цс16 про те, що право суду зменшити розмір середнього заробітку залежить від прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України.

У разі, коли Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні в одній зі справ Верховного Суду України, згідно з частиною шостою статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" суди враховують висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду, навіть якщо аналогічні висновки Верховний Суд України сформулював також при розгляді інших справ.

Позивач звернувся до суду з позовом про виплату йому компенсації за невикористану додаткову відпустку відповідно до ст.16-2 Закону України «Про відпустки», як учаснику бойових дій 21 вересня 2022 року, тобто зі спливом 6 місяців після звільнення з роботи, яке мало місце 11.03.2022 року.

Відповідач заперечував проти права позивача на компенсацію за невикористану додаткову відпустку відповідно до ст.16-2 Закону України «Про відпустки», як учаснику бойових дій, а тому факт порушення цього права та сума відповідної компенсації були встановлені лише під час судового розгляду.

Сума компенсації позивачу за невикористану додаткову відпустку відповідно до ст.16-2 Закону України «Про відпустки», як учаснику бойових дій (20713,56 грн) є більш ніж у 7 разів меншою ніж визначена сума середнього заробітку позивача за час затримки її виплати при звільненні.

Для приблизної оцінки розміру майнових втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, які розумно можна було би передбачити, на підставі даних Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами в річному обчисленні за 2022 рік можна розрахувати розмір сум, які працівник, недоотримавши належні йому кошти від роботодавця, міг би сплатити як відсотки, взявши кредит з метою збереження рівня свого життя.

З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача суд, враховуючи правову позицію Великої Палати Верховного суду вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 7 996, 56 грн.

Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників.

Для приблизної оцінки розміру майнових втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні - слід застосовувати середні показники процентних ставок в річному обчисленні за кредитами, наданим домашнім господарствам, які оприлюднені Національним банком України.

Отже, грошова компенсація ОСОБА_1 з урахуванням положень правових висновків Великої Палати Верховного Суду становить 7 996, 56 грн., оскільки грошова компенсація за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій в сумі 20 713,56 грн. виплачена 15.05.2023, тобто прострочення склало більше одного року, тому застосовується середні показники процентних ставок в річному обчисленні за кредитами, наданим домашнім господарствам, які оприлюднені Національним банком України (33%). Тому сума відсотків за користування таким кредитом протягом 427 днів (з 15.03.2022 року - день звільнення по 15.05.2023 року - день фактичної виплати компенсації), відповідно становить: 33% від суми заборгованості 20713,56 грн. 6835,47 грн., отже 6835,47 / 365 (календарних днів) * 427 (календарних днів) = 7 996, 56 грн.

Відповідно до вищенаведеного, позовні вимоги підлягають до часткового задоволення.

Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає, наступне.

Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір" позивач звільненний від судового збору.

Щодо прохання позивача про покладення на відповідача судових витрат, а саме витрат пов`язаних із наданням професійної правової допомоги в розмірі 5 000 грн., суд зазначає, що до матеріалів справи представником позивача не долучено документів щодо обгрунтування даної суми.

На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити частково.

Зобов`язати Головне Управління Національної поліції в Івано-Франківській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію у розмірі 7 996, 56 грн., без урахування обов`язкових податків та зборів.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники процесу:

позивач - ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 );

відповідач - Головне управління Національної поліції України в Івано-Франківській області (ЄРДПОУ: 40108798, вул. Сахарова, 15, м. Івано-Франківськ, 76018).

Суддя Шумей М.В.