Справа № 240/12291/23
Суддя: Єфіменко Ольга Володимирівна
Дата ухвалення: 2023-09-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2023 року м. Житомир справа № 240/12291/23

категорія 111060000

Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Єфіменко О.В., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Житомирській області про визнання дій протиправними, скасування вимоги, зобов`язання вчинити дії,

встановив:

До Житомирського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач) із позовом, в якому просить:

- визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДПС у Житомирській області про сплату боргу (недоїмки) на суму 37 788,74 грн від 23.02.2021 № Ф-102470-51У;

- зобов`язати Головне управління ДПС у Житомирській області внести зміни до інтегрованої картки платника податків, шляхом корегування суми податкового боргу на суму, визначену у вимозі про сплату боргу (недоїмки) від 23.02.2021 №0-102470-51У.

Мотивуючи заявлені до податкового органу позовні вимоги позивач вказує, що після ознайомлення із матеріалами виконавчого провадження дізнався, що за ним обліковується заборгованості зі сплати єдиного внеску у розмірі 37 788,74 грн, з якою не погоджується, оскільки господарську діяльність, як фізична-особа підприємець не здійснював, дохід не отримував, а тому підстави для нарахування такого боргу відсутні.

Пояснив, що з 2017 року перебував у трудових відносинах та у статусі безробітного, а тому у цей період не мав обов`язку сплачувати єдиний внесок. Крім того наголошує, що у зв`язку із непроведенням перереєстрації його, як фізичної особи-підприємця після 01.07.2004 не можливо стверджувати про його статус суб`єкта господарювання у розумінні Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» від 15 травня 2003 року №755-IV, оскільки жодних заяв, у тому числі реєстраційних карток для включення відомостей про нього до реєстру та отримання нового свідоцтва про реєстрацію фізичної особи-підприємця не подавав, а тому не мав обов`язку сплачувати єдиний соціальний внесок.

Вважає, прийняту вимогу про сплату боргу протиправною та такою, що підлягає скасуванню.

Ухвалою суду від 09.05.2023 прийнято позовну заяву до розгляду і відкрите провадження в даній адміністративній справі.

22.09.2022 від представника Головного управління ДПС у Житомирській області (далі - відповідач, ГУ ДПС) надійшов до суду відзив на позов, в якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Зауважує, що 20.04.2023 після винесення відповідачем оскаржуваної вимоги про сплату боргу, 23.02.2021, внесені відомості до реєстру про припинення підприємницької діяльності позивача, тобто на час винесення такої вимоги позивач мав статус фізичної особи підприємця та не був звільнений від обов`язку сплачувати єдиний внесок у період з 2017-2020. Пояснює, що фізичні особи підприємці, зареєстровані до 01.07.2004 і не включені до реєстру за їх заявою, за результатами проведеної тимчасовими міжвідомчими спеціальними комісіями роботи занесені до реєстру із відміткою про оформлення свідоцтва про їх реєстрацію з використанням бланків старого зразка, яке не вважається недійсним і не свідчить про припинення здійснення підприємницької діяльності, оскільки таке припинення здійснюється за процедурою встановленою Законом України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» від 15 травня 2003 року №755-IV.

Відповідно до наказів Житомирського окружного адміністративного суду: № 01-36-В від 12.06.2023 (у період з 03.07.2023 до 21.07.2023) та №01-53-в від 17.08.2023 (у період з 28.08.2023 до 01.09.2023) суддя Єфіменко О.В. перебувала у щорічній відпустці, тому розгляд даної справи судом відкладався.

Положення ч.5 ст.262, ч.1 ст.263 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) передбачено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами.

Дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов зважає на наступне.

Як свідчать матеріали справи, позивач з 28.02.2002 зареєстрований, як фізична особа підприємець, а з 20.04.2023 прийнято рішення про припинення статусу фізичної особи підприємця, яке зареєстроване до Єдиному державному реєстрі юридичних, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Відповідно до інтегрованої картки платника за кодом бюджетної класифікації 71040000 «Для фізичних осіб-підприємців, у т.ч. які обрали спрощену систему оподаткування та осіб, які проводять незалежну професійну діяльність» обліковується заборгованість у позивача на загальну суму 37 788,74 грн, яка виникла за рахунок нарахувань:

- за 2017 рік у сумі 8448,00 грн, по терміну сплати 09.02.2018;

- за січень - березень 2018 року на суму 2457,18 грн по терміну сплати 19.04.2018

- за квітень - червень 2018 року на суму 2457,18 грн по терміну сплати 19.07.2018;

- за липень - вересень 2018 року на суму 2457,18 грн по терміну сплати 19.10.2018;

- за жовтень - грудень 2018 року на суму 2457,18 грн по терміну сплати 21.01.2019;

- за січень - березень 2019 року на суму 275,4,18 грн по терміну сплати 19.04.2019;

- за квітень - червень 2019 року на суму 2754,18 грн по терміну сплати 19.07.2019;

- за липень - вересень 2019 року на суму 2754,18 грн по терміну сплати 21.10.2019.

- за жовтень грудень 2019 року на суму 2754,18 грн по терміну сплати 20.01.2020.

Враховуючи зміни до Закону №2464, внесені Законами України від 17.03.2020 №533-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законів України щодо підтримки платників податків на період здійснення заходів, спрямованих на занобігапня виникненню і ноіпирсшію коронавірусиої хвороби (COVID-19)», від 30.03.2020 №540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних за економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» та від 13.05.2020 №591-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законів України щодо додаткової підтримки платників податків за період здійснення заходів, спрямованих па запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)», в частині звільнення від нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску за березень, квітень, травень 2020 року було централізовано нараховано єдиного внеску:

- за січень - лютий 2020 року на суму 2078,12 грн по терміну сплати 21.04.2020;

- за червень 2020 року на суму 1039,06 грн по терміну сплати 20.07.2020;

- за липень-вересень 2020 року на суму 3178,12 грн по терміну сплати 19.10.2020;

- на жовтень- листопад 2020 року на суму 2200,00 грн. по терміну сплати 19.01.2021.

Суми єдиного внеску своєчасно не нараховані та/або не сплачені у строки значаться, як недоїмка (п.6 ч.1 ст.1 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" від 08.07.2010 №2464-VI).

На підставі наявної у позивача заборгованості зі сплати єдиного внеску, відповідачем винесено вимоги про сплату боргу, загальна сума яких складала 37 788,74 грн.

Втім, позивач не погоджується із заборгованістю зі сплати єдиного внеску, яка обліковується за ним, оскільки у вказаний період (з 2017-2020) перебував у трудових відносинах та мав статус безробітного, пояснив, що господарською діяльністю не займався, дохід від такої не отримував, а тому винесена вимога про сплату боргу протиправна та така, що підлягає скасуванню.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає наступне.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку, визначає Закон України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" від 08.07.2010 №2464-VI (чинний на момент виникнення спірних правовідносин, далі - Закон №2464-VI).

Дія цього Закону поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону (ч.1 ст. 2 Закону №2464-VI).

Відповідно до підпункту 2 ч.1 ст.1 Закону №2464-VI, єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Пунктами 3, 10 ч. 1 ст. 1 Закону №2464-VI надано визначення поняттям:

застрахована особа - фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок;

страхувальники - це роботодавці та інші особи, які відповідно до цього Закону зобов`язані сплачувати єдиний внесок.

Згідно з абзацом другим пункту 1 частини першої статті 4 Закону №2464-VI платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Згідно п.1 ч.1 ст.4 Закону №2464, платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою-підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Відповідно до п.п. 4, 5 ч.1 ст.4 Закону №2464 платниками єдиного внеску є фізичні особи-підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування; особи, які провадять незалежну професійну діяльність, а саме наукову, літературну, артистичну, художню, освітню або викладацьку, а також медичну, юридичну практику, в тому числі адвокатську, нотаріальну діяльність, або особи, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід від цієї діяльності.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.7 Закону №2464-VI, база нарахування єдиного внеску для осіб, які провадять незалежну професій діяльність є сума доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

Частиною 8 ст.9 Закону №2464-VI визначено, що періодом, за який платники єдиного внеску подають звітність до органу доходів і зборів (звітним періодом), є календарний місяць, крім платників, зазначених у пунктах 4 і 5 (особи, що провадять незалежно, а тому числі адвокатську діяльність) частини першої статті 4 цього Закону, для яких звітним періодом є календарний рік.

Платники єдиного внеску, зазначені у пункті 5 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний рік, до 1 травня наступного року.

При цьому, п.2 ч.1 ст.7 Закону №2464-VI передбачено, що у разі якщо платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Єдиний внесок підлягає сплаті незалежно від фінансового стану платника (ч.12 ст.9 Закону № 2464-VІ).

При цьому, відповідно до ч.4 ст.6 Закону №2464-VI у разі державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця така фізична особа користується правами, виконує обов`язки та несе відповідальність, що передбачені для платника єдиного внеску, в частині діяльності, яка здійснювалася нею як фізичною особою - підприємцем.

Системний аналіз наведених норм свідчить про те, що платниками єдиного соціального внеску є, зокрема, фізичні особи-підприємці. Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою господарської діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ.

Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

На підставі наведеного можна зробити висновок, що, з урахуванням особливостей форми діяльності самозайнятих осіб, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.

Отже, особа, яка провадить господарську діяльність, вважається самозайнятою особою і зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем у розмірі не меншому за мінімальний.

Аналіз викладеного дає підстави для висновку, що саме дохід особи від господарської діяльності є базою для нарахування, проте, за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, але її розмір не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.

Як свідчать матеріали справи, на момент винесення контролюючим органом вимог про сплату боргу (станом на 2017, 2018, 2019), позивач не подав звітність та єдиний внесок не сплатив, обґрунтовуючи це нездійсненням господарської діяльності, перебуванням у трудових відносинах та у статусі безробітного.

Оскаржувана вимога винесена відповідачем 23.01.2021 та рекомендованим листом відправлена на адресу позивача, яка значить в інтегрованій картці, однак не отримана позивачем, конверт з вкладення повернувся на адресу відповідача із відміткою поштового відділення "за закінченням терміну зберігання".

Суд зазначає, що повернення відділенням поштового зв`язку до суду поштового конверту з відміткою "за закінченням терміну зберігання" свідчить, що поштове відправлення не вручене з причин, які не залежать від відправника, який у установленому законодавством порядку вчинив необхідні дії для належного повідомлення адресата про винесену вимогу про сплату боргу.

Слід зазначити, що у разі направлення поштового відправлення за належною адресою і повернено поштою у зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про наявність податкового боргу.

У ході судового розгляду справи, судом встановлено, що з 20.01.2017 по 23.05.2017 позивач перебував у трудових відносинах з Приватним підприємцем ОСОБА_2 , з 07.07.2017 до 25.06.2018 перебував на обліку у Центрі зайнятості та з вересня по листопад 2020 року працевлаштований на посаді фрезерувальника у фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 .

З аналізу вищезазначеного, суд дійшов висновку, що якщо особа є найманим працівником, така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.

Так, предметом спору у цій справі є оцінка правомірності вимог про сплату боргу, з огляду на відсутність у позивача, як фізичної особи-підприємця доходу у оскаржуваний період, так як він не отримував доходу від господарської діяльності, з 20.01.2017 до 23.05.2017 був працевлаштований, з 04.07.2017 до 25.06.2018 мав статус безробітного та перебував на обліку в Центрі зайнятості, з 24.09.2020 до 30.11.2020 працевлаштований. Таким чином, за вказаний період позивач звільнений від сплати єдиного соціального внеску.

При вирішенні спірних правовідносин, суд застосовує правові висновки Верховного суду, викладені в постанові від 04.12.2019 у справі №440/2149/19, у якій суд зазначає, що тлумачення норм Закону № 2464-VI щодо необхідності сплати єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в органах ДФС і зареєстровані як фізичні особи-підприємці (однак господарську діяльність не здійснюють і доходи не отримують), та які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.

З аналізу вищезазначеного, суд дійшов висновку, що якщо особа є найманим працівником, така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.

При цьому, заборгованість зі сплати єдиного внеску нарахована позивачу також за періоди (з липня до грудня 2018 року, з січня до грудня 2019 року, з січня до серпня 2020 року) у які відсутні в матеріалах справи відомості про його працевлаштування чи статусу безробітного.

Відтак, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Проаналізувавши наведене, суд вважає, що з урахуванням особливостей форми діяльності самозайнятих осіб, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.

Єдиною метою збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством саме прав фізичних осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування, то вирішальне значення у цій справі мають обставини наявності підстав вважати позивача застрахованою особою, за яку вже сплачено єдиний внесок роботодавцем у розмірі не нижче мінімального. Від встановлення цих обставин залежить вирішення питання наявності або відсутності у позивача обов`язку сплачувати ЄСВ як фізичною особою-підприємцем.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду №140/2475/19 у справі №140/2475/19.

Таким чином, фізична особа-підприємець, в разі відсутності доходу від господарської діяльності може бути звільнена від обов`язку сплачувати ЄСВ якщо такий внесок вже сплачено роботодавцем у розмірі не нижче мінімального.

Однак, під час розгляду даної справи встановлено, що позивач у період з липня до грудня 2018 року, з січня до грудня 2019 року, з січня до серпня 2020 року не був офіційно працевлаштований, обов`язкові страхові внески, у мінімальному розмірі, передбачені Законом № 2464-VI на момент нарахування заборгованості позивачем або роботодавцем не сплачені, а тому суд вважає правомірним нарахування заборгованості позивачу контролюючим органом у передбаченому Законом порядку за такий період.

Як свідчать матеріали справи, вимога про сплату боргу винесена за період з 2017 року по листопад 2020 грн на суму 37 788,74 грн, при цьому як встановлено судом у період з липня до грудня 2018 року, з січня до грудня 2019 року, з січня до серпня 2020 року позивач не був офіційно працевлаштований, обов`язкові страхові внески, у мінімальному розмірі, передбачені Законом №2464-VI не сплачував, а тому за такий період вимога про сплату боргу винесена правомірно, зокрема у розмірі 21 038,38 грн (з липня до грудня 2018 року у сумі 4814,36 грн; з січня до грудня 2019 року у розмірі 11 016,72 грн; з січня до серпня 2020 року - 6295,30 грн).

Отже, оскільки єдиною метою збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством саме прав фізичних осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування, то в розумінні Закону № 2464-VI позивач є застрахованою особою, і повинен був сплачувати єдиний внесок за 2017-2020 роки, тобто за той період, в який не був працевлаштований та не мав офіційного статусу безробітного, а тому заборгованість зі сплати єдиного соціального внеску у розмірі 16 750,36 грн нарахована відповідачем правомірно.

Таким чином, враховуючи встановлені обставини справи, суд вважає, що у позивача, як фізичної особи-підприємця виник обов`язок по сплаті єдиного внеску за 2017-2020 роки у розмірі не менше мінімального, звільнений від сплати такого внеску лише у період перебування у трудових відносинах з Приватним підприємством ОСОБА_2 та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 , а також у період перебування на обліку у центрі зайнятості.

З огляду на викладене, суд вважає, що позивач у період 2017-2020 років повинен був виконувати покладені на нього обов`язки зі сплати єдиного соціального внеску відповідно до положень Закону № 2464-VI та його твердження, стосовно відсутності такого обов`язку та не отриманням доходу від здійснення господарської діяльності, на час формування спірної заборгованості зі сплати ЄСВ, не звільняє його від виконання обов`язків, встановлених Законом.

Відтак, з обставин даної справи, встановлено, що контролюючий орган діяв частково правомірно, а твердження позивача щодо відсутності у нього обов`язку сплачувати страхові внески ЄСП в певні періоди, помилкові.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України

Частиною 2 статті 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч.1 ст.9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 2 статті 73 КАС України визначено, що предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Вимогами статті 76 КАС України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч.2 ст.77 КАС України).

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що під час нарахування позивачу заборгованості, відповідач діяв обґрунтовано та з урахуванням всіх обставин, які мають значення для прийняття рішення, що зумовлює висновок суду про часткове задоволення позову.

Питання про розподіл судових витрат, судом вирішується відповідно до положення статті 139 КАС України, пропорційно до задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 9, 77, 90, 242-246, 255 КАС України,

вирішив:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 . РНОКПП: НОМЕР_1 ) до Головного управління ДПС у Житомирській області (вул. Юрка Тютюнника, 7, м.Житомир,10003. ) про визнання дій протиправними, скасування вимоги, зобов`язання вчинити дії, задовольнити частково.

Визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДПС у Житомирській області про сплату боргу (недоїмки) від 23.02.2021 №Ф-102470-51 в частині нарахованої суми боргу у розмірі 16 750 (шістнадцять тисяч сімсот п`ятдесят) грн 36 коп.

Зобов`язати Головне управління ДПС у Житомирській області внести зміни до інтегрованої картки платника податків, шляхом корегування суми податкового боргу на суму 16 750 (шістнадцять тисяч сімсот п`ятдесят) грн 36 коп., у зв`язку із скасуванням недоїмки на цю суму, визначеної у вимозі про сплату боргу (недоїмки) від 23.02.2021 №Ф-102470-51.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Житомирській області на користь ОСОБА_1 документально підтверджені судові витрати у сумі 500 (п`ятсот) грн 00 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.В. Єфіменко

Повний текст складено: 22 вересня 2023 р.