Справа № 160/17431/23
Суддя: Горбалінський Володимир Володимирович
Дата ухвалення: 2023-09-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Горбалінського В.В. розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 , польова пошта НОМЕР_3 , ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії
До Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_2 , в якій позивач просить:
- визнати протиправними дії командира військової частини НОМЕР_2 по винесенню наказу за № 268 від 24.09.2022 та скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_2 за № 268 від 24.09.2022 про самовільно залишення ОСОБА_1 військової частини НОМЕР_2 та виключення його з котлового, грошового та матеріального забезпечення та про увільнення його з займаної посади та переведення у розпорядження командира частини;
- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 щодо не розгляду рапорту ОСОБА_1 щодо звільнення з військової служби за п.п. б п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 01.09.2023, отриманий у військовій частині 24.05.2023, та зобов`язати військову частину НОМЕР_2 розглянути рапорт ОСОБА_1 та звільнити його з військової служби за п.п. б п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що бездіяльність керівництва військової частини НОМЕР_2 щодо розгляду рапорту ОСОБА_1 про звільнення з лав Збройних сил України та військової служби є протиправною. Крім того позивач зазначив, що винесення наказу від 24.09.2022 за № 268 про увільнення ОСОБА_1 з займаної посади та зарахування у розпорядження командира військової частини НОМЕР_2 , як такого, що скоїв самовільне залишення частини, є також незаконними та протиправними, оскільки з 01.09.2022 ОСОБА_1 на підставі постанови ВЛК згідно ст. 30-а, 31-а графи II Розкладу хвороб визнаний непридатним до військової служби, з виключенням з військового обліку.
21.07.2023 року ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду відкрито провадження у справі та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Витребувано у Військової частини НОМЕР_2 завірену належним чином копію наказу командира військової частини НОМЕР_2 за № 268 від 24.09.2022 про самовільно залишення ОСОБА_1 військової частини НОМЕР_2 та виключення його з котлового, грошового та матеріального забезпечення та про увільнення його з займаної посади та переведення у розпорядження командира частини.
10.08.2023 року представником Військової частини НОМЕР_2 подано до Дніпропетровського окружного адміністративного суду відзив на позовну заяву.
В обґрунтування відзиву відповідач зазначив, що ОСОБА_1 під час відбиття збройного нападу в районі м. Спірне, Донецької області, внаслідок ворожого артилерійського обстрілу та безпосереднього зіткнення зі збройними силами Російської Федерації, отримав поранення та був доставлений до лікувальних закладів для проходження лікування.
Відповідач зазначив, що позивач після проходження лікування, відповідно до копії висновку госпітальної ВЛК КП «Новомосковська ЦРЛІЛ» - Свідоцтво про хворобу №11 від 30.08.22, на підставі статті 81, графи П Розладу хвороб, визнаний «Непридатним до військової служби з виключенням з військового обліку» (п. 13 Постанови), відповідно до п. 14 вищезазначеної постанови ВЛК, у супроводі не нуждається.
Як вказує відповідач, після завершення лікування та проходження ВЛК, ОСОБА_1 до військової частини не повернувся, рапорт на звільнення з оригіналами підтвердних документів командуванню частини не подав. Військовослужбовець ОСОБА_1 перебуває поза межами військової частини НОМЕР_2 та проводить час на власний розсуд. Тобто, на думку відповідача, ОСОБА_1 є військовослужбовцем, який самовільно залишив військову частину.
З цього приводу у військовій частині НОМЕР_2 було проведено службове розслідування, яким було встановлено, що ОСОБА_2 01.09.22 завершив лікування у медичному закладі КП «Новомосковська центральна регіональна лікарня інтенсивного лікування» та 03.09.2022 року повинен був повернутися до розташування частини. Слід зазначити, що солдат ОСОБА_1 направив фото неналежної якості та не завіреної копії довідки ВЛК, але з метою належного оформлення документів встановленим порядком, для звільнення з військової служби за станом здоров`я солдат ОСОБА_1 до частини не повернувся та в період з 03.09.2022 по час закінчення службового розслідування незаконно знаходиться за межами розташування військової частини НОМЕР_2 без законних на те підстав, проводить час на власний розсуд.
На думку відповідача, такі дії солдата ОСОБА_1 сталися через його особисту недисциплінованість і йдуть всупереч вимогам статей 11, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та статей 1.3.4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України.
Дослідивши повно і всебічно письмові докази, які містяться в матеріалах справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги позову, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку.
Судом встановлено, що відповідно до витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_2 (про стройовій частинні) від 10.05.2022 № 129, солдата ОСОБА_1 призначено на посаду стрільця 1 стрілецького відділення 2 стрілецького взводу 3 стрілецької роти І стрілецького батальйону військової частини НОМЕР_2 , ВОС -100915.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 , під час несення військової служби в зоні бойових дій о 6.00 попав під обстріл в районі населеного пункту Спірне Донецької області, що підтверджується свідоцтвом про хворобу №1 від 30.08.2022 року.
13.08.2022 був доставлений до Комунального некомерційного підприємства «Міська клінічна лікарня № 16» м. Дніпро. 16.08.2022 переведений до Комунального підприємства «Новомосковського районна лікарня інтенсивного лікування», що підтверджується свідоцтвом про хворобу №1 від 30.08.2022 року.
Постановою ВЛК на підставі ст. 30-а, 31-а графи П Розкладу хвороб ОСОБА_1 визнаний непридатним до військової служби з виключенням з військового обліку, що також підтверджується свідоцтвом про хворобу №1 від 30.08.2022 року.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 складено рапорт про звільнення його з військової служби, який датовано 01.09.2022 року, за станом здоров`я на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби з виключенням з військового обліку.
Згідно змісту рапорту Василенко С.В. від 01.09.2022 року, що наявний в матеріалах справи, до рапорту додані наступні документи: довідка від 01.09.2022 № 84 Комунального підприємства «Новомосковського районна лікарня інтенсивного лікування»; копія свідоцтва про хворобу № 1 від 30.08.2022 Комунального підприємства «Новомосковського районна лікарня інтенсивного лікування».
Як вказує представник позивача, рапорт від 01.09.2022 року був переданий командиру роти 3 стрілецької роти 1 стрілецького батальйону військової частини НОМЕР_2 ОСОБА_3 .
Втім, матеріали справи не містять доказів направлення, а також доказів отримання військовою частиною НОМЕР_2 рапорту ОСОБА_1 від 01.09.2022 року про звільнення його з військової служби.
Однак, як вказує представник позивача, відповіді на рапорт від 01.09.2022 року ОСОБА_1 не отримав.
Отже, вказаний спір виник в результаті нездійснення розгляду відповідачем рапорту Василенко С.В. від 01.09.2022 року.
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.
Статтею 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 23.05.1992 №2232-XII (далі Закон №2232-ХІІ, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) також визначено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Відповідно до частини першої статті 2 Закону №2232-ХІІ служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
Відповідно до частини шостої вказаної статті одним з видів військової служби є військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період.
Абзацом четвертим статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 №3543-XII (далі Закон №3543-XII, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що мобілізація це комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.
Пунктом 20 частини першої статті 106 Конституції України передбачено, що Президент України приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.
Указом Президента України №69/2022 від 24.02.2022 «Про загальну мобілізацію» постановлено про оголошення та проведення загальної мобілізації на території Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано-Франківської, Київської, Кіровоградської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, міста Київа.
Станом на день судового розгляду справи воєнний стану в Україні триває, у зв`язку з чим до регулювання спірних правовідносин застосуванню підлягає законодавство, що регулює порядок проходження військової служби по мобілізації в умовах воєнного стану.
Виконання військового обов`язку в особливий період здійснюється з особливостями, визначеними цим Законом та іншими нормативно-правовими актами (частина 14 статті 2 Закону № 2232-XII).
Приписами підпункту б) пункту 2 частини 4 статті 26 Закону № 2232-XII визначено, що військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах, під час воєнного стану, за станом здоров`я на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби з виключенням з військового обліку.
За нормами статті 12 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України "Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України" від 24.03.1999 № 548-XIV, про все, що сталося з військовослужбовцем і стосується виконання ним службових обов`язків, та про зроблені йому зауваження військовослужбовець зобов`язаний доповідати своєму безпосередньому начальникові, крім тих обставин, щодо надання яких є пряма заборона у законі (таємниця сповіді, лікарська таємниця, професійна таємниця захисника, таємниця нарадчої кімнати тощо).
Із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити - до наступного прямого начальника (стаття 14 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України).
Відповідно до пункту 2.1.6 Інструкції з діловодства у Збройних Силах України, затвердженої наказом Генерального штабу Збройних Сил України 07.04.2017 №124, (далі Інструкція з діловодства у Збройних Силах України), рапорт (заява) - письмове звернення військовослужбовця (працівника) до вищої посадової особи з проханням (надання відпустки, матеріальної допомоги, поліпшення житлових умов, переведення,- звільнення тощо) чи пояснення особистого характеру.
Указом Президента України від 10.12.2008 року №1153/2008 затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі Положення №1153).
Відповідно до п. 240 Положення №1153 військовослужбовці, які визнані непридатними до військової служби за станом здоров`я, підлягають звільненню з військової служби за станом здоров`я, крім військовослужбовців, визнаних військово-лікарськими комісіями непридатними до військової служби за станом здоров`я за наслідками захворювань, поранень (травм, контузій, каліцтв), одержаних під час виконання обов`язків військової служби, що призвело до встановлення їм інвалідності, часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності (за винятком розумових, сенсорних, психологічних вад та інших захворювань, визначених Міністерством оборони України), які виявили бажання проходити військову службу та стосовно яких прийнято рішення про залишення на військовій службі за контрактом. Військовослужбовці, які були визнані військово-лікарськими комісіями непридатними до військової служби за станом здоров`я за наслідками захворювань, поранень (травм, контузій, каліцтв), одержаних під час виконання обов`язків військової служби, що призвело до встановлення їм інвалідності, часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності, та яким згідно з прийнятими рішеннями дозволено проходити військову службу за контрактом на визначених посадах, можуть бути звільнені з військової служби до закінчення строку контракту в порядку, визначеному пунктом 35 цього Положення.
Після отримання військовою частиною відповідного висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність військовослужбовця до військової служби за станом здоров`я документи про його звільнення з військової служби оформлюються та надсилаються посадовій особі, яка видає наказ про звільнення негайно.
Судом встановлено, що постановою штатної військово-лікарської комісії, яка затверджена 18 Регіональною ВЛК 31.08.2022 за №1974 та оформлена свідоцтвом про хворобу №1, ОСОБА_1 , на підставі ст.30-а, 31-а графи ІІ Розкладу хвороб, визнано непридатним до військової служби з виключенням з військового обліку.
Також, як вже встановлювалося судом, ОСОБА_1 складено рапорт про звільнення його з військової служби, який датовано 01.09.2022 року, за станом здоров`я на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби з виключенням з військового обліку.
Згідно змісту рапорту Василенко С.В. від 01.09.2022 року, що наявний в матеріалах справи, до рапорту додані наступні документи: довідка від 01.09.2022 № 84 Комунального підприємства «Новомосковського районна лікарня інтенсивного лікування»; копія свідоцтва про хворобу № 1 від 30.08.2022 Комунального підприємства «Новомосковського районна лікарня інтенсивного лікування».
В той же час, суд наголошує, що матеріали справи не місять доказів того, що ОСОБА_1 було подано до військової частини НОМЕР_2 рапорт про звільнення його з військової служби, який датовано 01.09.2022 року за станом здоров`я на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби з виключенням з військового обліку.
Також, матеріали справи не місять доказів того, що військовою частиною НОМЕР_2 було отримано рапорт ОСОБА_1 від 01.09.2022 року разом із додатками про звільнення його з військової служби, за станом здоров`я на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби з виключенням з військового обліку.
При цьому, суд вважає за необхідне зазначити і про таке.
В матеріалах справи наявний також рапорт ОСОБА_1 від 16.03.2023 року, яким останній просив надіслати на його адресу належним чином завірені накази (виписки з наказів) про проходження військової служби, переміщення по службі, накладення стягнень тощо за період з 10.05.2022 по теперішній час, накази про участь в бойових діях, бойові розпорядження та витяги з бойового журналу, а також довідку про обставини отримання поранення, контузії, каліцтва.
В той же час, суд наголошує, що матеріали справи не місять доказів того, що ОСОБА_1 було подано до військової частини НОМЕР_2 рапорт від 16.03.2023 року.
Також, матеріали справи не місять доказів того, що військовою частиною НОМЕР_2 було отримано рапорт ОСОБА_1 від 16.03.2023 року.
Отже, суд зауважує, що в матеріалах справи наявні два різні за змістом рапорти ОСОБА_1 , а саме: від 01.09.2022 року (про звільнення про звільнення його з військової служби) та від 16.03.2023 року (про витребування наказів щодо проходження військової служби).
Як встановлено судом, в матеріалах справи також наявна копія листа ОСОБА_1 від 16.03.2023 року до командиру в/ч НОМЕР_5 Східного територіального управління військової служби правопорядку, яким останній направив рапорт з додатками та просив направити рапорт по внутрішнім каналам зв`язку командиру військової частини НОМЕР_2 полковнику ОСОБА_4 .
На підтвердження направлення листа ОСОБА_1 від 16.03.2023 року до командиру в/ч НОМЕР_5 Східного територіального управління військової служби правопорядку наявний фіскальний чек Укрпошти.
Втім, суд звертає увагу, що в листі ОСОБА_1 від 16.03.2023 року не зазначено, який саме рапорт було додано до листа ОСОБА_1 від 16.03.2023 року.
А тому, у суду відсутні підстави вважати, що листом ОСОБА_1 від 16.03.2023 року до командиру в/ч НОМЕР_5 Східного територіального управління військової служби правопорядку було направлено його рапорт від 01.09.2022 року із додатками про звільнення його з військової служби, за станом здоров`я на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби з виключенням з військового обліку
Також, суд зазначає, що в матеріалах справи міститься копія листа представника ОСОБА_1 від 20.03.2023 року, адресований Донецькому зональному відділу Східного територіального управління військової служби правопорядку, яким останній направив до Донецького зонального відділу Східного територіального управління військової служби правопорядку, зокрема, рапорт ОСОБА_1 від 01.09.2022 про звільнення його з військової служби, довідку №84 від 01.09.2022 та лікарське свідоцтво №1 від 30.08.2022, рапорт ОСОБА_1 від 16.03.2023 про надання копій наказів.
У вказаному листі від 20.03.2023 року представник ОСОБА_1 просив командира Донецького зонального відділу Східного територіального управління військової служби правопорядку спрямувати вказані документи командуванню військової частини НОМЕР_2 .
На підтвердження направлення листа представника ОСОБА_1 від 20.03.2023 року до Донецького зонального відділу Східного територіального управління військової служби правопорядку в матеріалах справи наявна копія фіскального чеку Укрпошти неналежної якості.
Втім, доказів отримання Донецьким зональним відділом Східного територіального управління військової служби правопорядку листа представника Василенко С.В. від 20.03.2023 року матеріали справи не містять.
В той же час, в матеріалах справи також наявна копія заяви представника ОСОБА_1 від 20.05.2023 на адресу Донецького зонального відділу Східного територіального управління військової служби правопорядку, в якій останній просив негайно скерувати рапорт ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_2 для розгляду.
Суд звертає увагу, що в заяві представника Василенко С.В від 20.05.2023 не зазначено, який саме рапорт ОСОБА_1 слід скерувати до військової частини НОМЕР_2 для розгляду.
На підтвердження направлення заяви представника ОСОБА_1 від 20.05.2023 до Донецького зонального відділу Східного територіального управління військової служби правопорядку в матеріалах справи наявна копія фіскального чеку Укрпошти.
Листом від 24.05.2023 року №4657/1 Донецьким зональним відділом військової служби правопорядку надано відповідь на заяву представника Василенко С.В. від 20.05.2023, в якій зазначено, що звернення військовослужбовця ОСОБА_1 від 16.03.2023 року разом із сканованою копією рапорту та додатками до нього скеровано на адресу військової частини НОМЕР_2 засобами електронного документообігу СЕДО-М, 24.05.2023 року за вих. №4656/1.
Суд знов звертає увагу, що у заяві (зверненні) ОСОБА_1 від 16.03.2023 року не зазначено, який саме рапорт було додано до листа ОСОБА_1 від 16.03.2023 року.
Також, в листі від 24.05.2023 року №4657/1 Донецьким зональним відділом військової служби правопорядку не зазначено, який саме рапорт ОСОБА_1 та додатками до нього скеровано на адресу військової частини НОМЕР_2 засобами електронного документообігу СЕДО-М, 24.05.2023 року за вих. №4656/1.
Таким чином, суд доходить висновку, що твердження ОСОБА_1 про отримання військовою частиною НОМЕР_2 - 24.05.2023 року його рапорту про звільнення з військової служби від 01.09.2022 року, за станом здоров`я на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби з виключенням з військового обліку є необґрунтованими та безпідставними.
Інші докази звернення позивача із рапортом про звільнення його з військової служби, на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби з виключенням з військового обліку матеріали справи не містять.
Також матеріали справи не містять доказів отримання військовою частиною НОМЕР_2 , ані рапорту (рапортів) про звільнення його з військової служби, ані висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність ОСОБА_1 до військової служби з виключенням з військового обліку.
Відповідно до пункту 3.11.6 Інструкції з діловодства у Збройних Силах України, документи, в яких не зазначено строк виконання, повинні бути виконані не пізніше ніж за 30 календарних днів із моменту реєстрації документа у військовій частині (установи), до якої надійшов документ.
Частиною другою статті другої Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Застосовуючи вищевказані положення законодавства до обставин справи суд зазначає, що рапорт, як офіційна форма звернення військовослужбовця до вищої посадової особи передбачає його опрацювання та надання відповіді по суті порушених в ньому питань. Такий строк визначено в п. 3.11.6 Інструкції з діловодства у Збройних Силах України як загальний строк для опрацювання документів, які були зареєстровані військовою частиною.
Втім, за встановлених обставин цієї справи, позивач доказів на підтвердження направлення рапорту про звільнення з військової служби від 01.09.2022 року, за станом здоров`я на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби з виключенням з військового обліку та отримання такого рапорту військовою частиною НОМЕР_2 не надав.
Враховуючи вказане, суд доходить висновку, що військовою частиною НОМЕР_2 не було отримано рапорту ОСОБА_1 від 01.09.2022 про звільнення його з військової служби, за станом здоров`я на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби з виключенням з військового обліку, як не було і отримано копії свідоцтва про хворобу № 1 від 30.08.2022, виданого Комунальним підприємством «Новомосковського районна лікарня інтенсивного лікування».
При цьому, суд окремо зауважує, що обов`язок щодо звільнення позивача виникає лише з моменту отримання військовою частиною НОМЕР_2 відповідного висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність військовослужбовця до військової служби за станом здоров`я, відповідно до приписів п. 240 Положення №1153.
Відтак, враховуючи викладене, позовні вимоги в частині визнання протиправною бездіяльності військової частини НОМЕР_2 щодо не розгляду рапорту ОСОБА_1 щодо звільнення з військової служби за п.п. б п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 01.09.2023, отриманий у військовій частині 24.05.2023, та зобов`язання військової частини НОМЕР_2 розглянути рапорт ОСОБА_1 та звільнити його з військової служби за п.п. б п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» не підлягають задоволенню.
Щодо вимог позивача про скасування наказу за № 268 від 24.09.2022 командира військової частини НОМЕР_2 , суд встановив наступні обставини.
Обґрунтовуючи протиправність зазначеного наказу, позивач у своєму позові зазначає, що за відсутності факту самовільного залишення військовослужбовцем військової частини чи місця проходження служби, у військової частини відсутні законодавчо визначені підстави для припинення виплати йому грошового забезпечення.
Отже, визнаючи наказом позивача таким, що самовільно залишив військову частину та позбавляючи його всіх видів забезпечення 18.01.2023, відповідачем порушено положення ч.2 ст.24 Закону № 2232-ХП та Порядку №260.
Більше того, як вказує позивач, спірний наказ прийнято без проведення службового розслідування з приводу можливого самовільного залишення позивачем військової частини.
Втім, суд зазначає наступне.
Як видно зі змісту наказу за № 268 від 24.09.2022 командира військової частини НОМЕР_2 , останній складено на виконання вимог підпункту 14 пункту 116 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, увільнено від займаної посади позивача та зараховано останнього у розпорядження командира військової частини НОМЕР_2 , як такого, що скоїв дезертирство.
Суд вказує, що відповідно до підпункту 14 пункту 116 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, зарахування військовослужбовців наказами по особовому складу в розпорядження посадових осіб, які мають право призначення на посади, для вирішення питання щодо дальшого їх службового використання допускається в разі якщо військовослужбовці відсутні понад десять діб, - до повернення військовослужбовців у військову частину (у разі неприйняття іншого рішення про дальше проходження ними військової служби) або до дня набрання чинності рішенням суду про визнання їх безвісно відсутніми чи оголошення померлими, або до дня набрання законної сили вироком суду, яким призначено покарання у виді позбавлення волі.
Тобто оскаржуваним наказом за № 268 від 24.09.2022 командира військової частини НОМЕР_2 здійснено зарахування військовослужбовця ОСОБА_1 в розпорядження посадової особи - командира військової частини НОМЕР_2 .
При цьому, суд зауважує, що виключно рішенням командира військової частини НОМЕР_2 від 31.12.2022, яке винесено за результатами службового розслідування, позивача визнано таким, що вчинив самовільне залишення військової частини, утримано премію та додаткову грошову винагороду за вересень 2022 року та оголошено сувору догану.
Відтак, на думку суду, саме наказом за № 268 від 24.09.2022 командира військової частини НОМЕР_2 не порушено права, свободи та інтереси позивача, враховуючи підстави та твердження позовної заяви, а тому суд доходить висновку про відмову у задоволенні позову в частині визнання протиправними дій командира військової частини НОМЕР_2 по винесенню наказу за № 268 від 24.09.2022 та скасування наказу командира військової частини НОМЕР_2 за № 268 від 24.09.2022.
Поряд з цим, при вирішенні справи суд враховує позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах "Проніна проти України" (пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення…Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ( справа «Проніна проти України», рішення ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року)
Очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди умотивовувати свої рішення. Але дану вимогу не слід розуміти як таку, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент.
Отже, суд вказує, що інші аргументи та підстави, зазначені сторонами, не спростовують висновків суду, викладених вище, оскільки судом надано правову оцінку основним аргументам, на яких ґрунтувалися доводи та заперечення учасників справи та оцінено їх в розрізі норм чинного законодавства та встановлених обставин справи.
Відповідно до ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Згідно ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна, довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Частиною 2 ст. 77 КАС України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Згідно з ч. 5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
За вказаних обставин, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовної заяви.
Керуючись статтями 2, 72-77, 139, 243-246, 255, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 , польова пошта НОМЕР_3 , ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені статтею 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.В. Горбалінський