Справа № 580/4971/23
Суддя: Анжеліка БАБИЧ
Дата ухвалення: 2023-09-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2023 року справа № 580/4971/23

м. Черкаси

Черкаський окружний адміністративний суд одноособово у складі головуючого судді Бабич А.М., розглянувши в залі суду в порядку спрощеного письмового провадження адміністративну справу за позовом адвоката Попової І.П. від імені ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України у Черкаській області, Державної судової адміністрації України, Соснівського районного суду міста Черкаси про визнання протиправним і скасування рішення, визнання протиправними дій і зобов`язання вчинити дії,

УСТАНОВИВ:

19.06.2023 у Черкаський окружний адміністративний суд надійшов позов ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ) від імені ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) (далі позивач) до Територіального управління Державної судової адміністрації України у Черкаській області (18001, м.Черкаси, вул.Гоголя, буд.316; ) (далі відповідач 1), Державної судової адміністрації України (01601, м.Київ, вул.Липська, буд.18/5; ) (далі відповідач 2), Соснівського районного суду міста Черкаси (18015, м.Черкаси, вул.Гоголя, 316; ) (далі відповідач 3) про:

визнання протиправним і скасування наказу відповідача 3 від 26.07.2022 №43-о «Про внесення змін до наказу від 09.03.2022 № 12-о «Про увільнення судді Соснівського районного суду міста Черкаси ОСОБА_1 від роботи у зв`язку з призовом на військову службу під час повної мобілізації»;

визнання протиправними дій відповідача 1 щодо призупинення виплати суддівської винагороди судді Соснівського районного суду міста Черкаси ОСОБА_1 з 19.07.2022;

зобов`язання відповідача 2 забезпечити відповідача 1 бюджетними асигнуваннями для здійснення видатків з виплати суддівської винагороди судді Соснівського районного суду міста Черкаси ОСОБА_1 , починаючи з 19.07.2022 до 17.04.2023;

зобов`язання відповідача 1 нарахувати та виплатити йому суддівську винагороду відповідно до вимог ст.135 Закону України від 02.06.2016 №1402-VІІІ «Про судоустрій і статус суддів», починаючи з 19.07.2022 до 17.04.2023 з урахуванням виплачених сум та із проведенням відрахування загальнообов`язкових платежів.

Додатково просили:

відкрити провадження у справі та розглянути її у порядку спрощеного провадження без виклику сторін;

рішення суду в частині забезпечення коштами для здійснення видатків з виплати суддівської винагороди, нарахування та виплати її позивачу звернути до негайного виконання у межах суми стягнення за один місяць;

стягнути з відповідача 1 та відповідача 2 на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 20000,00грн.

Обґрунтовуючи зазначили, що позивач працює суддею Соснівського районного суду міста Черкаси з 24.09.2016 і до сьогодні. З 26.02.2022 до 12.04.2023 позивач перебував на військовій службі у військовій частині НОМЕР_2 , що підтверджується витягом з наказу командира військової частини від 12.04.2023 №102. Наказом Соснівського районного суду міста Черкаси від 09.03.2022 №12-о позивача увільнено від роботи з 26.02.2022 у зв`язку з призовом на військову службу під час повної мобілізації зі збереженням місця роботи, посади і середнього заробітку на період проходження військової служби. 17.04.2023 позивач повідомив голову зазначеного суду про звільнення із лав ЗСУ в запас, з 17.04.2023 відповідач 1 відновив позивачу нарахування та виплату суддівської винагороди. 31.05.2023 позивачу стало відомо, що наказом відповідача 3 від 26.07.2022 343-о з 19.07.2022 внесено зміни до наказу від 09.03.2022 №12-о, а саме слова «місце роботи (посаду) та середній заробіток» замінено словами «Місце роботи та посаду». На підставі зазначеного наказу з 19.07.2022 до 17.04.2023 позивачу зупинено виплату суддівської винагороди, нарахування та виплата якої гарантована державою. Вважає, що дії відповідачів щодо невиплати суддівської винагороди не ґрунтуються на вимогах Конституції України та Законів. Тому звернувся до суду зі вказаним позовом. У позовній заяві представник позивача зазначила про попередній орієнтовний розрахунок та вказала, що вони погодили, що за правову допомогу позивач сплачує адвокату винагороду (гонорар) в розмірі 20000 (двадцяти тисяч гривень). Посилався на висновки Об`єднаної Палати Верховного Суду у постанові від 03.10.2019 у справі №922/445/19, згідно з якими витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

26.06.2023 суд залишив її без руху. Ухвалою суду від 24.07.2023 суд задовольнив клопотання (вх. від 24.07.2023 №30351/23) позивача, визнав поважними причини пропуску строку звернення до суду з позовною вимогою про оскарження наказу, поновив вказаний строк та прийняв позовну заяву до розгляду, відкрив провадження у справі та вирішив розгляд справи здійснювати на виконання ст.12 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи. Також встановив відповідачам строк, тривалістю 15 днів з дня отримання копії ухвали про відкриття провадження у справі, для надання відзивів на позовну заяву та доказів. Вказану ухвалу відповідачі та представник позивача отримали 25.07.2023, що підтверджується довідками про доставку електронних листів в їх електронні кабінети.

08.08.2023 до суду надійшов відзив відповідача 1 з проханням відмовити у задоволенні позову повністю. Обгрунтовуючи зазначив, що є розпорядником бюджетних коштів нижчого рівня. Посилався на висновки Великої Палати Верховного Суду від 03.11.2022 у справі №990/4/22, в якій зазначені випадки, коли за певних умов суддя не може здійснювати правосуддя. Вказав, що проходження суддею військової служби в ЗСУ до таких випадків не віднесено, а відповідач 3 не припиняв свою роботу зі здійснення правосуддя з початку повномасштабної агресії РФ. Звертає увагу на резолютивну частину рішення Конституційного Суду України від 04.12.2018 у справі №11-р/2018, у якій конкретизовано, як застосовуються окремі положення Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та у яких випадках положення вказаного Закону про те, що суддя, який не здійснює правосуддя (крім випадків тимчасової непрацездатності, перебування судді у щорічній оплачуваній відпустці) не має права на отримання доплат до посадового окладу, не застосовуються. Вважає, що позивач не здійснюючи правосуддя не має права на отримання суддівської винагороди, оскільки отримує грошове забезпечення як військовослужбовець ЗСУ. Водночас за ним зберігається посада судді, що є дотриманням конституційних гарантій незалежності судді. Тому дії відповідача 1 відповідають вимогам чинного законодавства України.

16.08.2023 від відповідача 2 до суду надійшов відзив, в якому просив відмовити повністю у задоволенні позову. Обгрунтовуючи зазначив, що не погоджується з твердженнями позивача та вважає, що спірні правовідносини не врегульовані Законом України «Про судоустрій і статус суддів». Необхідно застосовувати закон, що регулює подібні правовідносини. Судді є заброньованими на період мобілізації та на час воєнного стану. Позивач добровільно за власним бажанням вступив на службу до ЗСУ. Посилався на постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 16.03.2023 у справі №400/3799/22, в якій суд зазначив, що між роботодавцем та працівником виникли триваючі правовідносини зі збереження середнього заробітку на час призову, їх реалізація розпочалась на підставі ч.3 ст.199 КЗпП України, що діяла до 19.07.2022. Стверджує, що одночасна виплата грошового забезпечення військовослужбовцю та суддівської винагороди як судді створює надмірне навантаження на Державний бюджет України, оскільки вказані виплати здійснюються за рахунок бюджетних коштів. Посилався на аналогію права та вказав, що спірні правовідносини не врегульовані спеціальним Законом. Вважає, що позивач пропустив строк звернення до адміністративного суду та міг скористатися послугами адвоката у 2022 році, як скористався у 2023 році.

Відповідач 3 правом подати відзив не скористався, про причини суд не повідомив.

Суд долучив всі додані учасниками документи до матеріалів справи.

Оцінивши доводи сторін, дослідивши письмові докази, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, з огляду на таке.

На підставі Указу Президента України №410/2016 позивача призначено на посаду судді Соснівського районного суду міста Черкас строком на п`ять років.

Згідно з копією військового квитка серії НОМЕР_3 наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 26.02.2022 №43 позивач призначений на посаду офіцера відділення морально-психологічного забезпечення. Наказом командира КР СВ ЗСУ від 02.04.2023 №101 позивач звільнений в запас на підставі підп. «г» п.2 ч.4 ст.26 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу».

Наказом відповідача 3 від 09.03.2022 №12-о позивача увільнено від роботи з 26.02.2022 у зв`язку з призовом на військову службу під час повної мобілізації зі збереженням місця роботи, посади і середнього заробітку на період проходження військової служби.

26.07.2022 відповідач 3 виніс наказ №43-о, якимз 19.07.2022 вніс зміни до вказаного вище наказу, а саме слова «місце роботи (посаду) та середній заробіток» замінив словами «місце роботи і посаду».

Довідкою військової частини НОМЕР_2 від 07.03.2023 №50 підтверджується, що позивач дійсно в період з 01.01.2023 до 18.01.2023 брав участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, перебуваючи в п. п. Соледар, Сіль, Васюківка, Благодатне, Парасковіївка, Часів Яр Донецької області.

Витягом із наказу командира військової частини НОМЕР_2 від 12.04.2023 №102 підтверджується, що позивача з 12.04.2023 виключено із списків особового складу та всіх видів забезпечення військової частини НОМЕР_2 .

Наказом відповідача 3 від 17.04.2023 №58-в позивачу надано частину щорічної основної оплачуваної відпустки за період роботи з 03.10.2020 до 02.10.2021 терміном 6 робочих днів (8 календарних днів), частину щорічної основної оплачуваної відпустки за період роботи з 03.10.2021 до 02.10.2022 терміном 4 робочих ні (4 календарних дні), починаючи з 17.04.2023 до 28.04.2023.

Позивач вважає протиправним спірне рішення та дії відповідачів щодо не нарахування та не виплати суддівської винагороди за період з 19.07.2022 до 17.04.2023, що стало підставою звернення до суду.

Для вирішення спору суд врахував.

Частиною другою статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.1 ст.126 Конституції України визначено, що незалежність і недоторканість суддів гарантується Конституцією і законами України. Вплив на суддю у будь-який спосіб забороняється.

Статтею 130 Конституції України визначено, що держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя.

Відповідно до ч.1 ст.135 Закону України від 02.06.2016 р. №1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон №1402) суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з ч.2 ст.135 Закону №1402 суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

З огляду на п.1 ч.3 ст.135 Закону №1402 базовий розмір посадового окладу судді місцевого суду становить 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Відповідно до ч.ч.4, 5 ст.135 Закону №1402 до базового розміру посадового окладу, визначеного частиною третьою цієї статті, додатково застосовуються такі регіональні коефіцієнти: 1) 1,1 якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше сто тисяч осіб; 2) 1,2 якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше п`ятсот тисяч осіб; 3) 1,25 якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше один мільйон осіб.

Суддям виплачується щомісячна доплата за вислугу років у розмірі: за наявності стажу роботи більше 3 років 15 відсотків, більше 5 років 20 відсотків, більше 10 років 30 відсотків, більше 15 років 40 відсотків, більше 20 років 50 відсотків, більше 25 років 60 відсотків, більше 30 років 70 відсотків, більше 35 років 80 відсотків посадового окладу.

З огляду на ч.9 ст.135 Закону №1402 обсяги видатків на забезпечення виплати суддівської винагороди здійснюються за окремим кодом економічної класифікації видатків.

Проаналізувавши ч.2 ст.130 Конституції України та ч.1 ст.135 Закону №1402 суд дійшов висновку, що розмір суддівської винагороди встановлюється виключно Законом №1402, що узгоджується з принципом незалежності судді, який відповідно до пунктів 7, 8 частини 5 статті 48 Закону №1402 забезпечується окремим порядком фінансування та організаційного забезпечення діяльності судів, установленим законом і належним матеріальним та соціальним забезпеченням судді.

Водночас Законом України від 01.07.2022 №2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» (далі ЗУ №2352-ІХ), який набрав чинності 19.07.2022, у частині третій статті 119 Кодексу законів про працю України слова «зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток» замінено словами «зберігаються місце роботи і посада». Тобто, середній заробіток як соціальна гарантія для працівників на час виконання державних або громадських обов`язків перестав існувати в національному законодавстві.

Саме на підставі вказаного Закону відповідач 3 прийняв спірний наказ від 26.07.2022 №43-о «Про внесення змін до наказу від 09.03.2022 № 12-о «Про увільнення судді Соснівського районного суду міста Черкаси ОСОБА_1 від роботи у зв`язку з призовом на військову службу під час повної мобілізації», яким вніс зміни до попереднього наказу, замінивши слова «місце роботи (посаду) та середній заробіток» словами «місце роботи і посаду», а відповідач 1 припинив нараховувати і виплачувати позивачу суддівську винагороду. Щодо зазначених обставин суд урахував.

У рішенні Конституційного Суду України від 03.06.2013 р. №3-рп/2013 вказано, що визначені Конституцією та законами України гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом.

У рішенні від 04.12.2018 р. №11-р/2018 у справі №1-7/2018 (4062/15) Конституційний Суд України вказав, що обов`язок держави щодо забезпечення фінансування та належних умов для функціонування судів і діяльності суддів, закріплений у статті 130 Конституції України, є однією з конституційних гарантій незалежності суддів. Системний аналіз положень Конституції України свідчить про те, що ними встановлено обов`язок держави забезпечити належні умови праці та фінансування для суддів, а отже, сформувати та законодавчо закріпити таку систему фінансування, у тому числі розмір винагороди суддів, яка гарантуватиме їх незалежність. Така позиція Конституційного Суду України збігається з приписами Європейської хартії щодо статусу суддів від 10 липня 1998 року, у підпункті 6.1 пункту 6 якої зазначено, що суддям, які здійснюють суддівські функції на професійній основі, надається винагорода, рівень якої встановлюється з тим, щоб захистити їх від тиску, спрямованого на здійснення впливу на їх рішення, а ще загальніше на їх поведінку в рамках здійснення правосуддя, тим самим підриваючи їх незалежність і безсторонність. Зменшення органом законодавчої влади розміру посадового окладу судді призводить до зменшення розміру суддівської винагороди, що, у свою чергу, є посяганням на гарантію незалежності судді у виді матеріального забезпечення та передумовою впливу як на суддю, так і на судову владу в цілому.

У рішенні від 11.03.2020 р.№4-р/2020 у справі №1-304/2019 (7155/19) Конституційний Суд України висловив позицію, що законодавець не може свавільно встановлювати або змінювати розмір винагороди судді, використовуючи свої повноваження як інструмент впливу на судову владу.

Суд наголошує на тому, що Закон №1402 передбачає вичерпний перелік обмежень у виплаті суддівської винагороди і перебування на військовій службі не є таким випадком.

Частина 10 статті 135 Закону №1402 встановлює, що суддя, який не здійснює правосуддя (крім випадків тимчасової непрацездатності, перебування судді у щорічній оплачуваній відпустці), не має права на отримання доплат до посадового окладу.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.11.2022 у справі №990/4/22 (провадження №11-105заі22) сформувала висновок, що під час здійснення правосуддя існують випадки, коли за певних умов суддя не може здійснювати правосуддя. Такі випадки поділяються на дві категорії. До першої категорії належать випадки, коли нездійснення правосуддя обумовлене поведінкою самого судді, зокрема відсторонення судді від посади у зв`язку з притягненням до кримінальної відповідальності, при проведенні кваліфікаційного оцінювання та застосування до судді дисциплінарного стягнення у виді тимчасового відсторонення від здійснення правосуддя. Друга категорія охоплює випадки, коли суддя не здійснює правосуддя через обставини, що не залежать від нього особисто або не обумовлені його поведінкою. Наприклад, припинення роботи суду у зв`язку з військовими діями, стихійним лихом, нездійснення суддею правосуддя у разі ліквідації, реорганізації суду, перебуванням судді у відряджені, тимчасова непрацездатність, перебування у різного роду відпустках (основна, додаткова, соціальна), у зв`язку з мобілізацією відповідно до вимог Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Невід`ємним елементом статусу суддів, зокрема, є надання їм за рахунок держави матеріального забезпечення. У більшості випадків, коли суддя не здійснює правосуддя (окрім випадків застосування до судді дисциплінарного стягнення), йому (судді) виплачується суддівська винагорода. Отримання від держави матеріального забезпечення, зокрема суддівської винагороди, нерозривно пов`язує цю особу з її статусом судді.

У рішенні Конституційного Суду України від 04.12.2018 №11-р/2018 вказано, що якщо позбавлення судді права на отримання доплат до посадового окладу може бути визнане доцільним та виправданим, зокрема, у випадку притягнення його до кримінальної чи дисциплінарної відповідальності, наслідком якого є відсторонення судді від посади чи від здійснення правосуддя, то позбавлення судді цього права, коли він не здійснює правосуддя через обставини, що не залежать від нього особисто або не обумовлені його поведінкою є несправедливим, невиправданим та необґрунтованим.

Отже, питання обчислення, розміру та виплати суддівської винагороди визначається виключно статтею 130 Конституції України та статтею 135 Закону №1402, що виключає можливість застосування до спірних правовідносин вимог ЗУ №2352-ІХ. Тому протилежні доводи відповідача 2 не обґрунтовані та не враховані судом.

На офіційному сайті Ради суддів України опублікувано рішення від 5 серпня 2022 року, що стосуються здійснення правосуддя в умовах воєнного стану, у т.ч. питання виплати суддівської винагороди відрядженим суддям та суддям, які призвані на військову службу під час мобілізації до Збройних Сил України, надання відпусток.

Відповідно до рекомендацій щодо організації роботи судів та суддів в умовах воєнного стану, які затверджені рішенням Ради суддів України №10 від 14.03.2022, суддівська винагорода у розмірі посадового окладу та доплат, визначених частиною другою статті 135 Закону №1402, виплачується якщо суддя увільнений від виконання обов`язків з відправлення правосуддя у зв`язку із призовом на військову службу під час мобілізації на особливий період або не здійснює правосуддя з незалежних від нього причин (закінчення строку повноважень, тимчасове зупинення роботи суду, тимчасове зупинення відправлення правосуддя тощо). У рішенні від 5 серпня 2022 року №24 Ради суддів України зазначила:

«…19 липня 2022 набрав чинності Закон України від 01 липня 2022 року № 2352-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин". Шляхом прийняття вказаного нормативно-правового акту законодавець намагався вирішити найбільш нагальні питання щодо подолання гострих воєнних викликів, які постали перед роботодавцями в частині організації трудових відносин та забезпечення трудових прав працівників, крізь призму підвищення ефективності їх організації як під час воєнного стану, так і за мирних умов.

Так, у частині третій статті 119 Кодексу законів про працю України слова "зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток" замінені на слова "зберігаються місце роботи і посада". Тобто середній заробіток як соціальна гарантія для працівників на час виконання державних або громадських обов`язків перестав існувати в національному законодавстві.

З огляду на внесені законодавцем зміни виникає питання щодо виплати суддівської винагороди суддям.

При вирішенні даного питання Рада суддів України виходить з такого.

За усталеною практикою призвані на військову службу під час мобілізації до Збройних Сил України судді були увільнені від виконання обов`язків із відправлення правосуддя в судах, до штату яких вони зараховані, відповідними локальними розпорядчими актами. При цьому, на період проходження військової служби за ними зберігалось місце роботи, займана посада та суддівська винагорода.

- Звернути увагу розпорядників бюджетних коштів органів судової влади, що суддям, увільненим від виконання обов`язків з відправлення правосуддя у зв`язку із призовом на військову службу під час мобілізації виплачується суддівська винагорода та передбачені законом доплати до посадового окладу.

- Питання надання та оплати щорічної оплачуваної відпустки суддям регулюються виключно статтею 136 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", положення частини першої статті 12 Закону України від 01 липня 2022 року № 2352-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" до цих правовідносин не застосовуються.

- З моменту зарахування відрядженого судді до штату іншого суду такий суддя має право брати участь в діяльності органів суддівського самоврядування, що включає його право обиратися та бути обраним на адміністративну посаду.».

Схожий підхід викладений у листі Мінекономіки від 17.02.2023 № 4706-05/6810-05.

Зважаючи на те, що позивач не здійснював у заявленому спірному періоді правосуддя внаслідок проходженням військової служби у Збройних Силах України виконуючи конституційний обов`язок захищати Вітчизну, незалежність і територіальну цілісність України, взявши до уваги конституційні гарантії незалежності суддів, пріоритетність норм Конституції України та Закону №1402 над іншими нормами законодавства України, суд дійшов висновку, що позивачу підлягає виплата суддівської винагороди у повному обсязі.

Оскільки спірний наказ суперечить нормам вказаного вище законодавства та порушує право позивача на належній рівень оплати праці, наявні обгрунтовані підстави визнати його протиправним і скасувати.

Щодо позовних вимог про визнання протиправними дій відповідача 1 щодо призупинення виплати суддівської винагороди судді з 19.07.2022 та зобов`язання відповідача 1 нарахувати та виплатити йому суддівську винагороду відповідно до вимог ст.135 Закону №1402-VІІІ, починаючи з 19.07.2022 до 17.04.2023 з урахуванням виплачених сум та із проведенням відрахування загальнообов`язкових платежів.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.148 Закону №1402 фінансування всіх судів в Україні здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України. Видатки загального фонду Державного бюджету України на утримання судів належать до захищених статей видатків Державного бюджету України.

Згідно з ч.ч.4, 5 ст.148 Закону №1402 функції розпорядника бюджетних коштів щодо місцевих судів здійснюють територіальні управління Державної судової адміністрації України. Видатки на утримання судів у Державному бюджеті України визначаються окремим рядком щодо Верховного Суду, Вищої ради правосуддя, апеляційної палати вищого спеціалізованого суду, а також у цілому щодо апеляційних, місцевих судів.

Отже, розпорядником бюджетних коштів місцевих судів є відповідне територіальне управління Державної судової адміністрації України, у спірних правовідносинах відповідач 1. Тому позовна вимога щодо зобов`язання відповідача 2 забезпечити відповідача 1 бюджетними асигнуваннями для здійснення видатків з виплати суддівської винагороди позивачу, починаючи з 19.07.2022 до 17.04.2023 не обґрунтована та задоволенню не підлягає.

Частиною 1 ст.149 Закону №1402 визначено, що суди фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог цього Закону, у межах річної суми видатків, визначених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України.

Враховуючи, що відповідач 1 всупереч норм чинного законодавства не здійснив нарахування та виплату належного розміру суддівської винагороди за період з 19.07.2022 до 17.04.2023, що встановлено вказаними вище законами та підтверджено доказами, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для визнання протиправною бездіяльності відповідача 1 (виконує функції розпорядника бюджетних коштів щодо місцевих судів) щодо нарахування та виплати належного розміру суддівської винагороди за період з 19.07.2022 до 17.04.2023. Позовна вимога про визнання протиправними дій відповідача 1 щодо призупинення виплати суддівської винагороди судді з 19.07.2022 не обґрунтована та задоволенню не підлягає.

Врахувавши обставини справи та норми вказаного вище законодавства, суд дійшов висновку, що належним і ефективним способом повного відновлення порушеного права позивача є визнання протиправною бездіяльності відповідача 1 щодо нарахування та виплати позивачу належного розміру суддівської винагороди за період з 19.07.2022 до 17.04.2023 та зобов`язання відповідача 1 нарахувати та виплатити позивачу суддівську винагороду за період з 19.07.2022 до 17.04.2023 відповідно до вимог ст.135 Закону №1402-VІІІ з урахуванням виплачених сум та із проведенням відрахування загальнообов`язкових платежів.

Отже, позовні вимоги обґрунтовані у вказаних вище частинах та підлягають частковому задоволенню.

Оскільки у цій справі суд не приймав рішення про присудження виплати (стягнення з відповідача на користь позивача) сум суддівської винагороди та не визначав розмір такого стягнення, підстави для допущення рішення суду до негайного виконання в частині забезпечення коштами для здійснення видатків з виплати суддівської винагороди, нарахування та виплати її позивачу у межах суми стягнення за один місяць згідно з п.2 ч.1 ст.371 КАС України відсутні.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд урахував.

Відповідно до ч.1 ст.132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно з ч.3 ст.132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:

1) на професійну правничу допомогу;

2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду;

3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз;

4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;

5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Згідно з ч. 3 ст.139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Зважаючи на відсутність доказів понесення позивачем судових витрат, відсутні підстави для його розподілу відповідно до ст.139 КАС України.

Щодо витрат правничу допомогу.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Згідно до ч.3 вказаної статті КАС України для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною п`ятою вказаної статті КАС України встановлено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Отже, компенсації за рахунок іншої сторони підлягає не будь-яка правова допомога, а саме професійна правнича, виконавцем якої є адвокат.

Відповідно до ч.7 ст.134 КАС України обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Суд врахував, що відповідачі клопотання про зменшення суми витрат на професійну правничу допомогу адвоката не заявляли.

З приводу професійної правничої допомоги суд установив, що 14 червня 2023 року між адвокатом Поповою І.П. та позивачем укладено договір № 137 про надання правової допомоги (далі - Договір). Позивач та адвокат погодили, що за правову допомогу позивач сплачує адвокату винагороду (гонорар) в розмірі 20000 (двадцяти тисяч гривень). Розмір гонорару не залежить від досягнення чи не досягнення адвокатом позитивного результату, якого бажає клієнт. Гонорар адвоката може оплачуватися на будь-якому етапі виконання Договору. Клієнт може здійснити адвокатові оплату за послуги, які будуть надані у безготівковому порядку на рахунок адвоката або готівкою. Остаточний розрахунок між сторонами має бути здійснений не пізніше одного місяця з дня укладення Договору (п.3 Договору).

Згідно з детальним описом робіт (наданих послуг) за вказаним вище Договором, відповідно до якого визначено фіксований розмір гонорару адвоката в сумі 20000,00грн, адвокат надала такі послуги:

вивчення матеріалів справи, визначення правової позиції;

аналіз законодавства України, що регулює відповідні правовідносини;

аналіз актуальної судової практики у справах за подібних правовідносин;

підготовка позовної заяви до Черкаського окружного адміністративного суду;

виготовлення копій позовної заяви та додатків для інших учасників справи.

18.06.2023 позивач та вказаний вище адвокат підписали Акт приймання-передачі послуг відповідно до вказаного вище Договору, згідно з яким надані послуги прийняті позивачем у повному обсязі. Вартість наданих послуг адвокатом становить 20000,00грн

Належні, достовірні та допустимі докази оплати позивачем вказаної вище суми гонорару адвокату відсутні.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

Частиною 7 ст.78 КАС України встановлено, що правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду.

Врахувавши обставини справи та вказану вище норму КАС України, суд дійшов висновку, що посилання представника позивача на висновки Об`єднаної Палати Верховного Суду у постанові від 03.10.2019 у справі №922/445/19, згідно з якими витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено, не обґрунтовані, оскільки стосуються обставин, встановлених судом у іншій справі.

Велика Палата Верховного Суду в пункті 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі №904/4507/18 висловлено правову позицію: "Не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату «гонорару успіху», у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

Суд врахував, що позовна заява підписана вказаним вище адвокатом Поповою І.П. Також нею завірені копії всіх доданих до позовної заяви документів. Справа розглянута правилами спрощеного письмового провадження.

Представник позивача та позивач не повідомили суд про причини неможливості своєчасно подати докази понесення сплати судових витрат. У цьому контексті суд урахував відсутність таких відомостей у позовній заяві та письмових заяв з дати відкриття провадження у справі 24.07.2023. Пояснення щодо поважності причин ненадання доказів понесення судових витрат на оплату гонорару адвоката за надання професійної правничої допомоги не надійшло. Враховуючи передбачений вказаним вище Договором порядок проведення остаточного розрахунку між сторонами, а саме не пізніше одного місяця з дня укладення Договору від 14.06.2023, тривалість судового розгляду справи, суд дійшов висновку про відсутність поважних причин ненадання позивачем та його представником доказів таких витрат та наявність підстав для вирішення питання розподілу судових витрат під час вирішення позовних вимог, відповідно - про відсутність підстав для їх присудження з відповідачів 1, 2 із-за відсутності доказів оплати послуг адвоката.

Керуючись ст.ст.2-20, 72-78, 132-139, 242-245, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

1. Адміністративний позов ОСОБА_2 від імені ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправним і скасувати наказ Соснівського районного суду міста Черкаси (18015, м.Черкаси, вул.Гоголя, 316; ) від 26.07.2022 №43-о «Про внесення змін до наказу від 09.03.2022 № 12-о «Про увільнення судді Соснівського районного суду міста Черкаси ОСОБА_1 від роботи у зв`язку з призовом на військову службу під час повної мобілізації».

Визнати протиправною бездіяльність Територіального управління Державної судової адміністрації України у Черкаській області щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 19.07.2022 до 17.04.2023.

Зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України у Черкаській області (18015, місто Черкаси, вул.Гоголя, будинок 316; ) нарахувати і виплатити ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) суддівську винагороду за період з 19.07.2022 до 17.04.2023 відповідно до вимог ст.135 Закону України від 02.06.2016 №1402-VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» з урахуванням виплачених сум та із проведенням відрахування загальнообов`язкових платежів.

У задоволенні інших позовних вимог відмовити.

2. Судові витрати розподілу не підлягають.

3. Копію рішення направити учасникам справи.

4. Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. Апеляційна скарга може бути подана до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом 30 днів з дати підписання повного тексту рішення.

Суддя Анжеліка БАБИЧ

Рішення ухвалене, складене у повному обсязі та підписане 22.09.2023.