Справа № 280/5517/23
Суддя: Богатинський Богдан Вікторович
Дата ухвалення: 2023-09-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2023 року Справа № 280/5517/23 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Богатинського Б.В. розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області про визнання протиправним і скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

До Запорізького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі - позивач) до Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області (далі - відповідач), в якій позивач просить суд:

Визнати протиправним і скасувати рішення Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області оформлене листом № 2301.2.4-3985/23.1-23 від 04.07.2023 про неприйняття декларації ОСОБА_1 про відмову від іноземного громадянства.

Зобов`язати Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області повторно розглянути декларацію ОСОБА_1 від 14.06.2023 про відмову від громадянства російської федерації, з урахуванням висновків суду.

Зобов`язати Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області видати ОСОБА_1 паспорт громадянина України.

Позовну заяву подано представником позивача адвокатом Єремою М.Р., на підтвердження повноважень наданий ордер на надання правничої (правової) допомоги серії АІ №1368570 від 13.07.2023.

Позивачем сплачений судовий збір у розмірі 1073,60 грн.

В обґрунтування заявлених вимог зазначає про порушення прав позивача, яке полягає у неприйнятті відповідачем декларації про відмову від громадянства рф (порушення права, передбаченого статтями 1, 8 Закону України "Про громадянство України"); невидачі відповідачем паспорта громадянина України (порушення права, передбаченого пунктом 119 указу Президента України № 215/2001 від 27.03.2001). Вказані порушення прав тягнуть за собою порушення законного інтересу позивача. Відповідно до статті 21 Закону України "Про громадянство України" рішення про оформлення набуття громадянства України скасовується, якщо особа набула громадянство України відповідно до статей 7, 8, 10-13, 15 цього Закону внаслідок, серед іншого, невиконання зобов`язання, взятого особою у зобов`язанні припинити іноземне громадянство. Неприйняття декларації позивача відповідачем є передумовою для подальшого прийняття відповідачем рішення про скасування рішення про оформлення набуття позивачем громадянства України. Це порушить право позивача на постійне проживання в Україні та інші права, які належать позивачу як громадянці України. Позивач має законний інтерес зберегти набуте нею громадянство України та в подальшому користуватися правами та виконувати обов`язки громадянина України. За захистом таких прав та інтересів позивач звертається до суду та просить позов задовольнити.

Ухвалою суду від 24 липня 2023 року відкрито провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи.

Відповідач 14.08.2023 подав відзив на позовну заяву. Відповідач вважає, що даний адміністративний позов не може бути задоволений з огляду на наступне. Для оформлення набуття громадянства України разом з іншими необхідними документами позивачем подано зобов`язання протягом двох років і моменту набуття громадянства України припинити громадянство Російської Федерації. Ще при подачі документів для оформлення набуття громадянства, визначається належність іноземця то тієї чи іншої категорії осіб, та відповідний документ для цієї категорії іноземців. ОСОБА_1 , як громадянка рф належить до категорії осіб, який у відповідності до вимог Закону України «Про громадянство» при оформленні набуття громадянства України взяв на себе зобов`язання припинити іноземне громадянство, з моменту реєстрації його громадянином України, а саме до 11.05.2023. Незалежні від особи причини відсутні. Законодавство рф передбачено процедуру виходу з громадянства. Відсутні відомості про те, що процедура відмови від громадянства Російської Федерації, яка мас бути врегульована відповідним законодавством саме зазначеної держави, була скасована. Відсутність дипломатичних, консульських установ на території країни проживання не є підставою вважати, що відсутня можливість отримання документу про припинення громадянства. Заяви про оформлення паспорту та документів позивачем до УДМС у Запорізькій області не подавалось. Рішення про оформлення або відмову в оформлені паспорта громадянина України не приймалось. Відповідач просить суд у задоволенні позовної заяви відмовити в повному обсязі.

29.08.2023 від позивача до суду надійшла відповідь на відзив. Позивач заперечує доводи відповідача, зазначає, що подання зобов`язання вийти із громадянства протягом 2 років не позбавляє особу права в подальшому подати декларацію про відмову від іноземного громадянства за наявності законних підстав для цього. Саме це позивач і здійснила у спірних правовідносинах. Позивач навела конкретну незалежну від неї причину невиходу з громадянства рф - невидача особі, в якої уповноважені органи держави п громадянства прийняли клопотання про припинення іноземного громадянства, уповноваженим органом такої держави документа про припинення громадянства, вказану причину відповідач не спростував. Відповідач так і не навів конкретних підстав для відмови у прийнятті декларації.

На підставі матеріалів справи, судом встановлено наступні обставини.

11.05.2021 позивач набула громадянство України, на підтвердження чого отримала довідку № 302 від 07.06.2021 про реєстрацію особи громадянином України та тимчасове посвідчення громадянина України № ОТ034921 від 28.07.2021.

При набутті громадянства позивач взяла на себе зобов`язання припинити іноземне громадянство та надати відповідачу протягом двох років документ про припинення громадянства рф. У разі неотримання позивачем з незалежних від неї причин документа про припинення громадянства рф позивач зобов`язалась подати декларацію про відмову від громадянства рф і повернути паспорт громадянина рф до уповноваженого органу цієї держави.

09.12.2021 на виконання взятого на себе зобов`язання вийти з іноземного громадянства позивач звернулася до Генерального консульства рф у Харкові із заявою про вихід із громадянства рф. Заява складена, подана, зареєстрована та прийнята відповідно до норм чинного законодавства рф. До заяви були додані необхідні документи, та сплачено консульський збір у розмірі 1820 грн., що підтверджується квитанцією від 09.12.2021 та довідкою № 271056391 від 09.12 2021.

Генеральним консульством рф у Харкові, чи іншими уповноваженими органами рф позивачу не видано документа про припинення громадянства рф. Встановлений законодавством рф шестимісячний строк на видачу такого документа сплив 09.06.2022.

14.06.2023 позивач звернулася до відповідача із заявою, у якій просила розглянути її декларацію про відмову від іноземного громадянства, а також видати їй паспорт громадянина України. До заяви долучила декларацію про відмову від іноземного громадянства від 14.06.2023.

05.07.2023 позивач отримала відмову відповідача про неприйняття декларації про відмову від іноземного громадянства оформлену листом № 2301.2.4-3985/23.1-23 від 04.07.2023, у якій повідомлено, що під час подання заяви про оформлення набуття громадянства України разом із іншими необхідними документами подано зобов`язання протягом двох років з моменту набуття громадянства України припинити громадянство російської федерації. У встановлений законодавством термін інформації стосовно виконання зобов`язання щодо припинення громадянства російської федерації від позивача до УДМС у Запорізькій області та його територіальних підрозділів не надходило. Відсутність дипломатичних, консульських установ на території країни проживання не є підставою вважати, що відсутня можливість отримання документу про припинення громадянства. Відповідно до вимог законодавства з питань громадянства в УДМС у Запорізькій області відсутні правові підстави для оформлення паспорта громадянина України на підставі декларації, що була додана до звернення. Лише після подання документа про припинення громадянства російської федерації, виданого уповноваженим органом російської федерації встановленої форми позивач може звернутись із заявою про оформлення довідки про реєстрацію особи громадянином України для подальшого оформлення паспорта громадянина України.

Вважаючи таке рішення незаконним і необґрунтованим позивач, звернулась до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить із того, що відповідно до статті 8 Закону України «Про громадянство України» № 2235-III від 18.01.2001 року (далі Закон № 2235-III), особа (іноземець або особа без громадянства), яка сама чи хоча б один із її батьків або її дід чи баба, прадід чи прабаба, або її рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або яка сама чи хоча б один із її батьків або її дід чи баба, прадід чи прабаба, або її рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), а також її неповнолітні діти мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням.

Для оформлення набуття громадянства України в установленому порядку разом із заявою (клопотанням) про набуття громадянства України подається:

особою без громадянства - декларація про відсутність іноземного громадянства;

іноземцем - зобов`язання припинити іноземне громадянство.

Іноземці, які перебувають у громадянстві (підданстві) кількох держав, подають зобов`язання припинити громадянство (підданство) усіх цих держав.

Подання зобов`язання припинити іноземне громадянство (підданство) не вимагається від іноземців, які є громадянами (підданими) держав, законодавство яких передбачає автоматичне припинення особами громадянства (підданства) цих держав одночасно з набуттям громадянства іншої держави.

Іноземці, які подали зобов`язання припинити іноземне громадянство (підданство), повинні подати документ про це, виданий уповноваженим органом відповідної держави, до уповноваженого органу України протягом двох років з моменту реєстрації їх громадянами України. Іноземці, які мають усі передбачені законодавством цієї держави підстави для отримання документа про припинення громадянства (підданства), але з незалежних від них причин не можуть отримати його, подають декларацію про відмову від іноземного громадянства.

Згідно з п. 24 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27.03.2001 №215 (далі - Порядок №215) для оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням особа, яка народилася до 24 серпня 1991 року на території, що стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили на момент народження особи до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР) (частина перша статті 8 Закону № 2235-III), подає:

а) заяву про набуття громадянства України за територіальним походженням;

б) дві фотокартки (розміром 35 x 45 мм);

в) один із таких документів:

- декларацію про відсутність іноземного громадянства - для осіб без громадянства;

- зобов`язання припинити іноземне громадянство - для іноземців. Іноземці, які є громадянами (підданими) кількох держав, подають зобов`язання припинити громадянство всіх цих держав. Подання зобов`язання припинити іноземне громадянство не вимагається від іноземців, які є громадянами (підданими) держав, законодавство яких передбачає автоматичне припинення особами громадянства (підданства) цих держав одночасно з набуттям громадянства іншої держави, або якщо міжнародні договори України з іншими державами, громадянами яких є іноземці, передбачають припинення особами громадянства цих держав одночасно з набуттям громадянства України;

- декларацію про відмову особи, якій надано статус біженця в Україні чи притулок в Україні, від іноземного громадянства разом із документом, що підтверджує надання особі статусу біженця чи притулку в Україні, - для іноземців, яким надано статус біженця в Україні чи притулок в Україні;

- декларацію про відмову особи, яка є громадянином російської федерації і зазнала переслідувань через політичні переконання у країні своєї громадянської належності, від іноземного громадянства разом із документом, що підтверджує переслідування через політичні переконання (довідка Міністерства закордонних справ України, дипломатичного представництва чи консульської установи України, видана в установленому Кабінетом Міністрів України порядку), - для іноземців, які є громадянами російської федерації та зазнали переслідувань через політичні переконання у країні своєї громадянської належності;

- заяву про зміну громадянства - для іноземців, які є громадянами держав, міжнародні договори України з якими передбачають припинення особами громадянства цих держав одночасно з набуттям громадянства України;

г) копію свідоцтва про народження або інший документ, що підтверджує факт народження особи на територіях, зазначених у абзаці першому цього пункту.

Як передбачено п. 25 Порядку №215, для оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням особа, яка постійно проживала до 24 серпня 1991 року на території, що стала територією України відповідно до Закону України Про правонаступництво України, або на інших територіях, що входили під час постійного проживання особи до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР) (частина перша статті 8 Закону № 2235-III, подає документи, передбачені підпунктами «а» - «в» пункту 24 цього Порядку, а також документ, що підтверджує факт постійного проживання особи на зазначених територіях.

Як встановив суд, позивач 11.05.2021 взяла на себе зобов`язання припинити іноземне громадянство російської федерації протягом двох років з моменту набуття нею громадянства України.

Вимогами абз. 12 ст. 1 Закону №2235 передбачено, що зобов`язання припинити іноземне громадянство - письмово оформлена заява іноземця про те, що в разі набуття громадянства України він припинить громадянство (підданство) іншої держави або громадянства (підданства) інших держав і протягом двох років з моменту набуття ним громадянства України подасть документ про припинення громадянства (підданства) іншої держави або громадянств (підданств) інших держав до органу, що видав йому тимчасове посвідчення громадянина України.

Таким чином, саме на позивача покладається обов`язок припинити іноземне громадянство та подати документ про припинення іноземного громадянства, виданий уповноваженим органом відповідної держави, до уповноваженого органу України протягом двох років з моменту набуття громадянства.

Згідно з абз. 16 Закону №2235, декларація про відмову від іноземного громадянства - документ, у якому іноземець, який узяв зобов`язання припинити іноземне громадянство і в якого існують незалежні від нього причини неотримання документа про припинення іноземного громадянства (підданства) або іноземних громадянств (підданств), засвідчує свою відмову від громадянства (підданства) іншої держави або громадянств (підданств) інших держав.

Відтак, суд зазначає, що особа, яка набула громадянство України, має подати декларацію про відмову від іноземного громадянства. У разі подачі такої декларації документ про вихід із іноземного громадянства не вимагається, а на особу покладається обов`язок повернути національний паспортний документ до уповноваженого органу іноземної держави та не користуватися правами громадянина вказаної держави і не виконувати обов`язків, передбачених її законодавством для громадян цієї держави.

Як встановлено з матеріалів справи, позивач набула громадянство України відповідно до частини 1 статті 8 Закону України «Про громадянство України».

Особа, яка набула громадянство України і подала декларацію про відмову від іноземного громадянства, зобов`язується повернути паспорт іноземної держави до уповноважених органів цієї держави. Вимога про взяття зобов`язання повернути паспорт іноземної держави не поширюється на осіб, яким надано статус біженця в Україні чи притулок в Україні.

Судом також враховано, що вказані чинні норми законодавства України покладають на особу обов`язок подати документ, виданий уповноваженим органом відповідної держави про зобов`язання припинити іноземне громадянство, протягом двох років з моменту реєстрації її громадянином України, а у разі неможливості отримання такого документа - подати декларацію про відмову від іноземного громадянства.

Згідно з підпунктом 54 пункту 4 Положення про Міністерство закордонних справ України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30.03.2016 № 281, Міністерство закордонних справ України відповідно до покладених на нього завдань забезпечує взаємодію з дипломатичними представництвами, консульськими установами іноземних держав, представництвами міжнародних організацій в Україні, а також дипломатичним корпусом, акредитованим в Україні. За інформацією посольства російської федерації в Україні, розмір консульського збору за припинення громадянства російської федерації на момент набуття заявником громадянства України становив 1820 грн, що не перевищувало половину мінімальної заробітної плати на момент набуття громадянства України.

Незалежною від особи причиною неотримання документа про припинення іноземного громадянства (підданства), в розумінні пункту 1 статті 1 Закону № 2235-III, є невидача особі, в якої уповноважені органи держави її громадянства (підданства) прийняли клопотання про припинення іноземного громадянства (підданства), уповноваженим органом такої держави документа про припинення громадянства (підданства) особи у встановлений законодавством іноземної держави строк (крім випадків, коли особі було відмовлено у припиненні громадянства (підданства) чи протягом двох років з дня подання клопотання, якщо строк не встановлено, або відсутність у законодавстві іноземної держави процедури припинення її громадянства (підданства) за ініціативою особи чи нездійснення такої процедури.

Відтак, обов`язковою передумовою для визнання причини неотримання документа про припинення іноземного громадянства незалежною від особи, є факт звернення/прийняття клопотання такої особи уповноваженим органом держави її громадянства, в даному випадку російської федерації.

Особам, які набули громадянство України та взяли зобов`язання припинити іноземне громадянство, видаються тимчасові посвідчення громадянина України. Після подання цими особами в установленому Законом № 2235-III порядку документа про припинення іноземного громадянства або декларації про відмову від іноземного громадянства (якщо така не була подана раніше) їм замість тимчасових посвідчень громадянина України, залежно від місця проживання, видаються паспорти громадянина України або паспорти громадянина України для виїзду за кордон (пункти 117-119 Порядку).

Тобто, суд зазначає, що позивач зобов`язана подати документ про припинення російського громадянства.

Як встановлено судом, позивачем долучена довідка посольства російської федерації в Україні від 09.12.2021 про те, що заява позивача про вихід з громадянства російської федерації прийнята на розгляд згідно законодавства російської федерації і зареєстрована під №271056391. Консульський збір у розмір 1820 грн. сплачено.

11.10.2022 листом Міністерства закордонних справ російської федерації позивача повідомлено, що заява погоджена, рішення не прийняте, через припинення діяльності російських закордонних установ в Україні.

З урахуванням наведеного суд приходить до висновку, що позивачем вчинялися необхідні дії задля припинення громадянства російської федерації (звернення до відповідних органів рф та отримання відмови, не отримання відповіді), однак такі не призводять до певних правових результатів з незалежних від позивача причин.

Суд вказує, що в такому випадку законодавство передбачає можливість подання декларації про вихід з громадянства російської федерації.

Згідно частини 21 статті 9 Закону №2235 особа, яка набула громадянство України і подала декларацію про відмову від іноземного громадянства, зобов`язується повернути паспорт іноземної держави до уповноважених органів цієї держави. Вимога про взяття зобов`язання повернути паспорт іноземної держави не поширюється на осіб, яких визнано біженцями або яким надано притулок в Україні.

Відповідно з частиною першою статті 1 Закону № 2235-III, декларацією про відмову від іноземного громадянства є документ, у якому іноземець, який узяв зобов`язання припинити іноземне громадянство і в якого існують незалежні від нього причини неотримання документа про припинення іноземного громадянства (підданства) або іноземних громадянств (підданств), засвідчує свою відмову від громадянства (підданства) іншої держави або громадянств (підданств) інших держав.

Судом також враховано, що позивач у декларації від 14.06.2023 взяла на себе зобов`язання повернути паспорт громадянина російської федерації до уповноважених органів цієї держави, не користуватися правами громадянина російської федерації та не виконувати обов`язків, передбачених її законодавством для громадян цієї держави.

Враховуючи викладене, позивач має всі правові підстави для подання декларації про відмову від іноземного громадянства, у зв`язку з неможливістю отримати документ про припинення громадянства рф з незалежних від позивача причин.

Суд звертає увагу, що у зв`язку із розпочатою військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини 1 статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану", Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб, затвердженого Законом України від 24.02.2022 № 2102-ІХ, дія якого в подальшому продовжувалась відповідними Указами Президента України та на теперішній час в Україні діє воєнний стан.

У справі Рисовський проти України (п.70-71) Європейський Суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав про особливу важливість принципу "належного урядування", який передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення у справах "Беєлер проти Італії" [ВП], заява №33202/96, п.120, ECHR 2000-I, "Онер`їлдіз проти Туреччини" [ВП], заява №48939/99, п.128, ECHR 2004-XII, "Megadat.com S.r.l. проти Молдови", заява №21151/04, п.72, від 08.04.2008, і "Москаль проти Польщі", заява №10373/05, п.51, від 15.09.2009). У справі "Рисовський проти України" також викладено окремі стандарти діяльності суб`єктів владних повноважень, зокрема, розкрито елементи змісту принципу "належного урядування". ЄСПЛ вказав на те, що принцип "належного урядування" передбачає, що державні органи повинні діяти в належний і якомога послідовніший спосіб. При цьому, на них покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах. Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість уникати виконання своїх обов`язків.

Принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (рішення у справі "Москаль проти Польщі"). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки"). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (рішення у справі "Лелас проти Хорватії").

Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (серед інших джерел, mutatis mutandis, рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки", п.58, а також рішення у справі "Ґаші проти Хорватії", заява №32457/05, п.40, від 13.12.2007 та у справі "Трґо проти Хорватії", заява №35298/04, п.67, від 11.06.2009).

Таким чином, позивач має повне право розраховувати на прийняття відповідачем декларації про відмову від іноземного громадянства, оскільки отримати документ про припинення громадянства рф через введення в країні воєнного стану та припинення діяльності всіх консульських установ рф на території країни, наразі не є можливим.

Беручи до уваги вищевикладене, суд дійшов висновку, що подання декларації про відмову від іноземного громадянства, у зв`язку з неможливістю отримати документ про припинення громадянства з незалежних від позивача причин є обґрунтованою, а відмова відповідача у прийнятті такої декларації неправомірною.

Водночас, відповідно до частини четвертої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

В рішенні від 30.01.2003 №3-рп/2003 Конституційний Суд України зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13).

На цій підставі адміністративні суди, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручаються у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Таким чином, найбільш ефективний спосіб захисту порушеного права позивачки є зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивачки про прийняття декларації про відмову від громадянства російської федерації та видачу паспорта громадянина України з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

У зв`язку з цим, позовна вимога про зобов`язання відповідача видати позивачці паспорт громадянина України задоволенню не підлягає.

Враховуючи викладене, позовні вимоги частково підлягають до задоволення.

Згідно з частинами 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Відповідно до положень статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

За наведеного вище суд вважає, що заявлені позовні вимоги знайшли своє підтвердження матеріалами справи, є обґрунтованими, а надані сторонами письмові докази є належними та достатніми для постановлення судового рішення про часткове задоволення адміністративного позову.

Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі.

Таким чином, понесені позивачем судові витрати на оплату судового збору в розмірі 1073,60 грн. підлягають стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

У позовній заяві представник позивача просить стягнути витрати на правничу допомогу у розмірі 2000 грн.

Відповідно до частини 1 статті 132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до частини 3 статті 132 КАС України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Відповідно до частини 1 статті 134 КАС України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Відповідно до частини 2 статті 134 КАС України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Відповідно до частини 3 статті 134 КАС України, для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення витрат.

Відповідно до частини 4 статті 134 КАС України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до частини 5 статті 134 КАС України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до частини 6 статті 134 КАС України, в разі недотримання вимог частини 5 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частини 7 статті 134 КАС України, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до положень статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація та досвід адвоката, фінансовий стан клієнта й інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним і враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до абзацу 1 частини 7 статті 139 КАС України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити в зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Отже, розмір понесених витрат на правничу допомогу адвоката визначається на підставі доказів, підтверджуючих понесені стороною витрати та доказів, що підтверджують відповідність цих витрат фактично виконаній адвокатом роботи.

Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені договором про надання правничої допомоги, актами приймання-передачі наданих послуг, платіжними документами про оплату таких послуг, розрахунками таких витрат тощо.

Водночас, при визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, суди мають досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категорії складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 19.09.2019 по справі №810/2760/17.

В підтвердження здійсненної правової допомоги, необхідно долучати до матеріалів справи розрахунок погодинної вартості правової допомоги, наданої у справі, який має бути передбачений договором про надання правової допомоги, та може міститися у акті приймання-передачі послуг за договором.

Розрахунок платної правової допомоги повинен відображати вартість години за певний вид послуги та час витрачений на: участь у судових засіданнях; вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням; ознайомлення з матеріалами справи в суді тощо.

Аналогічний висновок висловив Верховний Суд в постанові від 01 жовтня 2018 року у справі №569/17904/17.

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу до матеріалів справи представником позивача не надано жодних документів.

При цьому, позовна заява не містить жодних посилань на неможливість подання доказів понесених позивачем витрат на правничу допомогу до ухвалення рішення суду, як і не містить інформації про те, що такі докази будуть надані позивачем після ухвалення рішення суду.

Більш того, після отримання ухвали про відкриття спрощеного провадження, позивач також не надав до суду заяви про те, що будуть надані докази понесення витрат на правничу допомогу.

Суд дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення витрат на правничу допомогу.

Керуючись ст.ст. 139, 241-246, 255, 262 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області про визнання протиправним і скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії, - задовольнити частково.

Визнати протиправним і скасувати рішення Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області оформлене листом № 2301.2.4-3985/23.1-23 від 04.07.2023 про неприйняття декларації ОСОБА_1 про відмову від іноземного громадянства.

Зобов`язати Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області повторно розглянути декларацію ОСОБА_1 від 14.06.2023 про відмову від громадянства російської федерації, з урахуванням висновків суду.

В задоволенні решти позовних вимог, - відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 1073,60 грн. (одну тисячу сімдесят три гривні шістдесят коп.).

У задоволенні вимоги про стягнення витрат на правничу допомогу, - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 КАС України після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в порядок та строки, передбачені ст.ст. 295, 297 КАС України. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Третього апеляційного адміністративного суду.

Повне найменування сторін та інших учасників справи:

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ),

Відповідач - Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області (вул.Незалежної України, 90, м.Запоріжжя, 69005; ).

Повне судове рішення складено 22.09.2023.

Суддя Б.В. Богатинський