Справа № 400/11859/21
Суддя: Птичкіна В.В.
Дата ухвалення: 2023-09-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 вересня 2023 р. № 400/11859/21
м. Миколаїв

Миколаївський окружний адміністративний суд у складі судді Птичкіної В.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом Управління Служби безпеки України в Миколаївській області до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення майнової шкоди в розмірі 117 623 грн,

ВСТАНОВИВ:

Управління Служби безпеки України в Миколаївській області (далі Управління або позивач) звернулося до суду з адміністративним позовом (т. 1, арк. 223-239), що містив вимоги:

стягнути солідарно на користь Управління з відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 за нанесення майнової шкоди державі 117 623 грн.

На обґрунтування позовних вимог Управління, зокрема, зазначило, що у серпні 2014 року на об`єктах нерухомості, що знаходилися на балансі позивача, було виявлено відсутність мережі опалення; електропостачання та приміщення знаходилися в стані, непридатному до експлуатації через відсутність міжкімнатних дверей, розеток, електровимикачів, покриття для підлоги, плінтусів, систем холодного водопостачання тощо. За результатами проведеного Управлінням службового розслідування (серпень жовтень 2014 року) було встановлено, що співробітники відділу господарського забезпечення Управління полковник ОСОБА_3 , капітан ОСОБА_1 , прапорщик ОСОБА_2 та працівник ОСОБА_4 «… неправомірними діяннями щодо збереження та поводження з майном за адресою: АДРЕСА_1 заподіяли майнову шкоду державі на загальну суму 117 623 гривень …». Після того, як 09.06.2015 слідчий військової прокуратури Миколаївського гарнізону Південного регіону України закрив, на підставі пункту 2 частини першої статті 284 Кримінального процесуального кодексу України (встановлення відсутності в діянні складу кримінального правопорушення) кримінальне провадження, що було порушено за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 425 Кримінального кодексу України (недбале ставлення військової службової особи до служби, якщо це заподіяло істотну шкоду), відповідачі у червні 2015 року подали рапорти щодо добровільного відновлення пошкодженого майна, тобто приведення військового містечка № НОМЕР_1 до стану, придатного до цілорічної експлуатації, але заборгованість не відшкодували, що і стало підставою для звернення позивача до суду. Позовні вимоги Управління обґрунтувало нормами затвердженого постановою Верховної Ради України від 23.06.1995 № 243/95-ВР «Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі» (далі Положення № 243) та нормами Цивільного кодексу України, якими врегульовано солідарну відповідальність відповідачів.

ОСОБА_3 вимоги адміністративного позову заперечив з підстав, що викладені у відзиві (т. 3, арк. 98-101).

ОСОБА_1 вимоги адміністративного позову заперечив з підстав, що викладені у відзиві (т. 3, арк. 106-109).

ОСОБА_2 правом подати відзив не скористався.

Управління подало відповідь на відзиви (т. 3, арк. 130-141).

ОСОБА_3 і ОСОБА_1 подали до суду заяви про застосування наслідків пропуску позивачем строку звернення до суду (т. 3, арк. 97, 111-112).

Ухвалою від 08.02.2022 суд (т. 3, арк. 122-125) суд задовольнив заяву Управління про поновлення строку звернення до суду та відмовив у задоволенні заяв ОСОБА_3 і ОСОБА_1 про залишення позовної заяви без розгляду.

В судовому засіданні представник Управління вимоги адміністративного позову підтримав, відповідачі просили у задоволенні позову відмовити.

Як встановлено судом, 13.10.2014 начальник Управління затвердив висновок за результатами службового розслідування за фактом невиконання під час службової діяльності вимог чинного законодавства, наказів начальників та розпорядчих документів співроюітниками відділу господарського забезпечення Управління Служби безпеки України в Миколаївській області, що призвело до заподіяння шкоди державі (далі Висновок, т. 2, арк. 4-11).

У Висновку вказано, що службове розслідування було проведено відповідно до статті 84 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, Інструкції про порядок проведення службового розслідування в системі Служби Безпеки України, затвердженої наказом СБ України від 16.07.2008 № 247, Положення № 243.

За результатами службового розслідування «… в діяннях полковника ОСОБА_3 та капітана ОСОБА_1 встановлено порушення пунктів 2.20 та 2.21 Інструкції про порядок списання матеріальних цінностей, що стали непридатними, втрачених матеріальних цінностей та коштів, безнадійної до отримання заборгованості в системі Служби безпеки України, затвердженої наказом Голови СБ України від 29.09.2001 № 246/ДСК, при прийнятті рішення щодо демонтажу матеріальних цінностей, оскільки акти (висновки) про їх списання не складалися, а матеріали, отримані в результаті демонтажних робіт, не оприбутковувалися. В діяннях прапорщика ОСОБА_2 встановлено порушення пункту 3.51 Інструкції з бухгалтерського обліку у системі Служби безпеки України, затвердженої наказом Голови Служби безпеки України від 27.06.2002 № 211/ДСК, при збереженні матеріальних цінностей та зміні відповідальної особи. В діяннях ОСОБА_4 встановлено порушення частини другої статті 131, статті 139 Кодексу законів про працю України, пункту 3.51 Інструкції з бухгалтерського обліку у системі Служби безпеки України, затвердженої наказом Голови Служби безпеки України від 27.06.2002 № 211/ДСК, при збереженні матеріальних цінностей та зміні відповідальної особи …».

Комісія у Висновку зазначила, що «… своїми діяннями полковник ОСОБА_3 та капітан ОСОБА_1 порушили вимоги абзацу п`ятого статті 11, статті 16, частини другої статті 58 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України; прапорщик ОСОБА_2 порушив вимоги абзацу п`ятого статті 11, статті 16 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України. Полковником ОСОБА_3 та капітаном ОСОБА_1 шкоду державі заподіяно умисно, під час виконання службових обов`язків, з метою приховати нанесення збитків невстановленими особами та уникнути відповідальності за відсутність контролю за діями підлеглих (при цьому, капітан ОСОБА_5 діяв також з корисних мотивів). В діяннях прапорщика ОСОБА_2 та ОСОБА_4 умислу на нанесення шкоди державі не встановлено, разом з тим вони діяли неправомірно під час виконання службових обов`язків та вказівок старших начальників …».

На думку комісії, в діяннях «… полковника ОСОБА_3 та капітана ОСОБА_1 вбачаються ознаки складів злочинів, передбачених частиною першою статті 425, частиною першою статті 426 КК України; в діяннях прапорщика ОСОБА_2 ознаки складу злочину, передбаченого частиною першою статті 425 КК України …».

На підставі наведеного комісія, зокрема, запропонувала: письмово повідомити відповідний орган досудового розслідування про виявлені правопорушення, що містять ознаки кримінальних правопорушень; розглянути питання щодо притягнення до матеріальної відповідальності винних осіб.

31.10.2014 до Управління надійшов лист за підписом військового прокурора Миколаївського гарнізону (від 30.10.2014 № 8-2/2795 вих-14, т. 1, арк. 185), яким позивача було повідомлено, що за матеріалами службового розслідування за фактом невиконання під час службової діяльності вимог чинного законодавства, наказів начальників та розпорядчих документів співробітниками відділу господарського забезпечення, 30.10.2014 за №0000088 в Єдиному реєстрі досудових розслідувань зареєстровано кримінальне провадження за частиною першою статті 410 Кримінального кодексу України. До листа був доданий витяг з ЄРДР (т. 1, арк. 186).

25.06.2015 до Управління надійшов лист за підписом військового прокурора Миколаївського гарнізону (від 24.06.2015 № 7-2/7175 вих-15, т. 1, арк. 187), яким позивача було повідомлено про те, що «… в ході досудового розслідування кримінального провадження №0000088 від 30.10.14 за попередньою кваліфікацією правопорушення за ч.1 ст.410 КК України встановлено що завдана шкода виникла внаслідок недбалого ставлення до службових обов`язків з боку військових службових осіб відділу господарського забезпечення … у зв`язку із цим, кримінальне правопорушення у кримінальному провадженні №0000088 … перекваліфіковане з ч.1 ст.410 КК України на ч.1 ст.425 КК України. За висновком проведеної у кримінальному провадженні судової будівельної експертизи, розмір завданої шкоди складає 114428 грн. Приймаючи до уваги, що завдана шкода в розмірі 114428 грн., відповідно до визначених кримінальним законодавством розмірів, не є істотною та такою яка не утворює склад кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.425 КК України, 09.06.15 слідчим закрито кримінальне провадження на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України …». До листа було додано постанову про закриття кримінального провадження (т. 1, арк. 188-191).

До дисциплінарної відповідальності відповідачі не були притягнуті.

10.06.2015 ОСОБА_3 , ОСОБА_1 і ОСОБА_2 подали начальнику Управління рапорти, в яких, з посиланням на пункт 6 Положення № 243, просили надати згоду на відновлення пошкодженого майна, а саме «… приведення будівлі військового містечка № НОМЕР_1 … до стану, придатного до цілорічної експлуатації відповідно до будівельно-технічної експертизи, проведеної в рамках вищевказаного кримінального провадження …» (т. 1, арк. 192, 193, 194). На рапортах є резолюція начальника Управління «Згоден».

Відповідно до пункту 6 Положення № 243, військовослужбовці і призвані на збори військовозобов`язані, діями яких заподіяно шкоду державі, можуть добровільно відшкодувати її повністю або частково. Ці особи за згодою командира (начальника) військової частини можуть відновити пошкоджене майно.

В судовому засіданні представник позивача і відповідачі пояснили, що відновлення майна не відбулося, про причини, з яких відповідачі не реалізували надане їм право, суду не повідомлено.

Згідно з довідкою від 19.11.2021 № 302 (т. 1, арк. 195), ОСОБА_3 був звільнений в запас Збройних Сил України та виключений зі списків особового складу Управління 10.06.2015.

28.08.2017 Управління подало до Центрального районного суду м. Миколаєва позовну заяву про відшкодування збитків в сумі 117 623 грн. Відповідачі у позові ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 (т. 1, арк. 204-209). Провадження у справі було відкрито 20.09.2017 (т. 1, арк. 210).

Ухвалою від 25.10.2021 Центральний районний суд м. Миколаєва (т. 1, арк. 211-213) закрив провадження у справі в частині вимог до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 і ОСОБА_2 з посиланням на те, що ці вимоги мають розглядатися за нормами Кодексу адміністративного судочинства України.

23.11.2021 Управління подало позов до Миколаївського окружного адміністративного суду. У заяві про поновлення строку звернення до суду (т. 1, арк. 198-203) Управління вказало, що ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєві від 25.10.2021 воно отримало 26.10.2021, з цього дня у позивача виникло право на звернення до Миколаївського окружного адміністративного суду, і це право позивач реалізував у межах місячного строку, встановленого частиною п`ятою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України.

При прийнятті рішення суд виходив з такого.

Відповідно до пункту 1, Положення № 243 визначає підстави і порядок притягнення до матеріальної відповідальності військовослужбовців і призваних на збори військовозобов`язаних, винних у заподіянні шкоди державі під час виконання ними службових обов`язків, передбачених актами законодавства, військовими статутами, порадниками, інструкціями та іншими нормативними актами. За шкоду, заподіяну державі не під час виконання службових обов`язків, зазначені особи несуть матеріальну відповідальність у порядку, передбаченому цивільним законодавством України.

Відшкодуванню підлягає пряма дійсна шкода, заподіяна розкраданням, пошкодженням, втратою чи незаконним використанням військового майна, погіршенням або зниженням його цінності, що спричинило додаткові витрати для військових частин, установ, організацій, підприємств та військово-навчальних закладів (далі військові частини) для відновлення, придбання майна чи інших матеріальних цінностей або надлишкові виплати (пункт 2 Положення № 243).

Пунктом 5 Положення № 243 встановлено, що час, протягом якого винного військовослужбовця і призваного на збори військовозобов`язаного може бути притягнуто до матеріальної відповідальності, не може перевищувати строків позовної давності, встановлених чинним законодавством.

Згідно з пунктом 17 Положення № 243, командири підрозділів та інші посадові особи про наявні факти заподіяння матеріальної шкоди зобов`язані негайно подати рапорт командиру (начальнику) військової частини. У разі виявлення факту заподіяння матеріальної шкоди командир (начальник) військової частини призначає розслідування для встановлення причин виникнення шкоди, її розміру та винних осіб. Розслідування має бути завершено протягом одного місяця з дня виявлення шкоди. У необхідних випадках цей термін може бути продовжено вищим за підлеглістю командиром (начальником), але не більш як на один місяць.

У пункті 23 Положення № 243 вказано, що командир (начальник) військової частини після розгляду матеріалів розслідування зобов`язаний особисто провести бесіду з військовослужбовцем або призваним на збори військовозобов`язаним, який притягається до матеріальної відповідальності. Якщо вину військовослужбовця або призваного на збори військовозобов`язаного повністю доведено, командир (начальник) військової частини не пізніш як у місячний термін з дня закінчення розслідування видає наказ про притягнення до матеріальної відповідальності винної особи з зазначенням розміру суми, що підлягає стягненню. У разі, коли шкоду заподіяно кількома особами, у наказі визначається точний розмір суми, що стягується окремо з кожної особи з урахуванням ступеня вини і конкретних обставин. Наказ доводиться до відома винної особи (винних осіб) під розписку. Наказ може бути оскаржено вищому командиру (начальнику) в порядку, встановленому Дисциплінарним статутом Збройних Сил України. У разі, коли у місячний термін з дня закінчення розслідування винну особу до матеріальної відповідальності не притягнуто, відшкодування заподіяної державі шкоди провадиться шляхом подання позову до відповідного суду.

Про виявлення шкоди Управлінню стало відомо 05.08.2014 дата отримання начальником Управління відповідної інформації від посадової особи Управління, за наслідками вивчення якої, відповідно до резолюції начальника Управління, було видано наказ про проведення службового розслідування (т. 1, арк. 74).

Позивач не притягнув відповідачів до матеріальної відповідальності. Оскільки у пункті 5 Положення № 243 вказано про строк позовної давності (стаття 257 Цивільного кодексу України), то право на притягнення до матеріальної відповідальності ОСОБА_1 і ОСОБА_2 (шляхом видання відповідного наказу) позивач втратив 05.08.2017.

ОСОБА_3 був звільнений в запас Збройних Сил України 10.06.2015, і з цієї дати Управління втратило право на притягнення цього відповідача до матеріальної відповідальності (шляхом видання відповідного наказу).

Відповідно до пункту 31 Положення № 243, у разі звільнення у запас або у відставку чи вибуття із військової частини винної особи (винних осіб) до прийняття рішення про стягнення з неї заподіяної шкоди командир (начальник) військової частини у порядку, встановленому чинним законодавством, подає цивільний позов до суду на суму заподіяної цією особою шкоди.

З 28.08.2017 до 25.10.2011 цивільний позов Служби перебував на розгляді у Центральному районному суді м. Миколаєва.

До Миколаївського окружного адміністративного суду Управління, як вказано вище, звернулося у листопаді 2021 року, при цьому вимоги про стягнення з відповідачів у солідарному порядку 117 623 грн на відшкодування шкоди, завданій державі, позивач обґрунтував нормами Положення № 243.

Положення № 243 втратило чинність 31.10.2019, одночасно з набранням чинності Законом України від 03.10.2019 № 160-IX «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» (далі Закон № 160).

Відповідно, при вирішенні публічно-правового спору суд керувався нормами Закону № 160.

Згідно з визначенням, що міститься у статті 1 Закону № 160, матеріальна відповідальність вид юридичної відповідальності, що полягає в обов`язку військовослужбовців та деяких інших осіб покрити повністю або частково пряму дійсну шкоду, що було завдано з їх вини шляхом знищення, пошкодження, створення нестачі, розкрадання або незаконного використання військового та іншого майна під час виконання обов`язків військової служби або службових обов`язків, а також додаткове стягнення в дохід держави як санкція за протиправні дії у разі застосування підвищеної матеріальної відповідальності.

Згідно з частинами першою та другою статті 3 Закону № 160, підставою для притягнення до матеріальної відповідальності є шкода, завдана неправомірним рішенням, невиконанням чи неналежним виконанням особою обов`язків військової служби або службових обов`язків, крім обставин, визначених статтею 9 цього Закону, які виключають матеріальну відповідальність.

Умовами притягнення до матеріальної відповідальності є:

1) наявність шкоди;

2) протиправна поведінка особи у зв`язку з невиконанням чи неналежним виконанням нею обов`язків військової служби або службових обов`язків;

3) причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи і завданою шкодою;

4) вина особи в завданні шкоди.

Частиною першою статті 6 Закону № 160 встановлено, що особа несе матеріальну відповідальність у повному розмірі завданої з її вини шкоди в разі:

1) виявлення нестачі, розкрадання, умисного знищення, пошкодження чи іншого незаконного використання військового та іншого майна, у тому числі переданого під звіт для зберігання, перевезення, використання або для іншої мети, здійснення надлишкових виплат грошових коштів чи вчинення інших умисних протиправних дій;

2) виявлення факту приписки в нарядах чи інших документах фактично не виконаних робіт, викривлення звітних даних або обману держави в інший спосіб;

3) завдання шкоди у стані сп`яніння внаслідок вживання алкоголю, наркотичних засобів або інших одурманюючих речовин;

4) вчинення діяння (дій чи бездіяльності), що мають ознаки кримінального правопорушення;

5) якщо особою надано письмове зобов`язання про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за забезпечення цілісності майна та інших цінностей, переданих їй для зберігання або для інших цілей.

У частинах першій та другій статі 7 Закону № 160 вказано, що розмір завданої шкоди встановлюється за фактичними втратами на підставі даних бухгалтерського обліку з урахуванням цін, що діють на період розгляду питання про притягнення особи до матеріальної відповідальності. У разі відсутності таких даних розмір шкоди визначається суб`єктами оціночної діяльності відповідно до законодавства або ра рішенням суду. Обчислення розміру шкоди проводиться з урахуванням ступеня зносу військового та іншого майна за встановленими нормами.

Відповідно до статті 8 Закону, у разі виявлення факту завдання шкоди командир (начальник) протягом трьох діб після отримання відповідної письмової доповіді посадових (службових) осіб письмовим наказом призначає розслідування для встановлення причин завдання шкоди, її розміру та винних осіб. За результатами проведення розслідування складається акт (висновок), який подається командиру (начальнику), що призначив розслідування, на розгляд. До акта (висновку), складеного за результатами розслідування, додаються довідка про вартісну оцінку завданої шкоди за підписом начальника відповідної служби забезпечення і фінансового органу (головного бухгалтера) військової частини, установи, організації, закладу та/або акт оцінки збитків, що складається суб`єктами оціночної діяльності. Якщо вину особи доведено, командир (начальник) не пізніше ніж у п`ятнадцятиденний строк із дня закінчення розслідування видає наказ про притягнення винної особи до матеріальної відповідальності із зазначенням суми, що підлягає стягненню. У разі якщо шкоду завдано кількома особами, у наказі командира (начальника) визначаються суми, що підлягають стягненню окремо з кожної особи, з урахуванням ступеня вини і конкретних обставин завдання ними шкоди.

При цьому, відповідно до статті 4 Закону № 160, особа може бути притягнута до матеріальної відповідальності протягом трьох років з дня виявлення завданої шкоди.

Частинами першою п`ятою статті 10 Закону № 160 встановлено:

1. Відшкодування шкоди, завданої особою, здійснюється на підставі наказу командира (начальника) шляхом стягнення сум завданої шкоди з місячного грошового забезпечення винної особи, крім випадків, передбачених частинами третьою, четвертою та п`ятою цієї статті та частиною першою статті 12 цього Закону.

Відшкодування шкоди, завданої командиром (начальником), здійснюється на підставі наказу старшого за службовим становищем командира (начальника).

2. Особа, яка завдала шкоду, за згодою командира (начальника) може добровільно відшкодувати її розмір повністю або частково, передати для відшкодування завданої шкоди рівноцінне майно або відремонтувати чи відновити пошкоджене, про що видається відповідний наказ. Не допускається відшкодування завданої шкоди рівноцінним майном у разі втрати чи пошкодження зброї, боєприпасів, спеціальної техніки та іншого майна, що відповідно до закону вилучене з цивільного обороту або обмежене в обороті.

3. Відшкодування шкоди, завданої військовозобов`язаним чи резервістом під час проходження ним зборів, здійснюється в судовому порядку за позовом військової частини, установи, організації, закладу або в іншому встановленому законом порядку в разі відмови військовозобов`язаного чи резервіста від її добровільного відшкодування.

4. Відшкодування шкоди, визначеної частиною другою статті 6 цього Закону, здійснюється в судовому порядку за позовом військової частини, установи, організації, закладу в разі відмови особи від її добровільного відшкодування.

Відшкодування такої шкоди, завданої командиром (начальником), здійснюється в судовому порядку за позовом військової частини, установи, організації, закладу, командир (начальник) якої (якого) старший за службовим становищем, у разі відмови особи від її добровільного відшкодування.

5. У разі притягнення особи, яка завдала шкоду, до кримінальної відповідальності відшкодування шкоди здійснюється шляхом пред`явлення військовою частиною, установою, організацією, закладом цивільного позову в кримінальному провадженні в порядку, встановленому законом.

Шкода, що, за твердженнями Управління, була завдана відповідачами, не є шкодою, про яку зазначено у частинах третій п`ятій статті 10 та у частині першій статті 12 Закону № 160, тому її відшкодування мало здійснюватися на підставі відповідного наказу, а не в судовому порядку.

Такий наказ, про що зазначено вище, Управлінням не був виданий, і право на його видання позивач втратив, з огляду на норми Положення № 243.

За змістом статті 10 Закону № 160, особа притягується до матеріальної відповідальності (яка, відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону № 160, є видом юридичної відповідальності, що полягає в обов`язку покрити повністю або частково пряму дійсну шкоду, тобто в обов`язку відшкодувати шкоду) або на підставі відповідного наказу, або в судовому порядку, але таке притягнення, згідно зі статтею 4 Закону № 160, обмежено матеріальним строком три роки з дня виявлення завданої шкоди.

Цей строк закінчився до звернення Управління з адміністративним позовом.

Статтею 12 (на яку є посилання у частині першій статті 10) Закону № 160 встановлено, що у разі звільнення особи, притягнутої до матеріальної відповідальності, зі служби або у разі, якщо рішення про притягнення до матеріальної відповідальності особи не прийнято до її звільнення зі служби, відшкодування завданої шкоди здійснюється в судовому порядку в разі відмови особи від її добровільного відшкодування або в іншому встановленому законом порядку.

Рішення про притягнення ОСОБА_3 до матеріальної відповідальності (наказ, видання якого передбачено пунктом 23 Положення № 243) не було прийнято до 10.06.2015 (звільнення зі служби), тому позивач, відповідно до частини першої статті 10 та статті 12 Закону № 160, міг звернутися до суду, але таке звернення теж мало відбуватися в межах строку, встановленого статтею 4 Закону № 160.

Крім того, у статті 12 Закону № 160 умовою, за якою відшкодування завданої шкоди здійснюється в судовому порядку, є відмова особи від її добровільного відшкодування. У матеріалах справи є рапорт ОСОБА_3 , в якому він (як і інші відповідачі) просив згоди на відновлення пошкодженого майна, відповідно до судової будівельної експертизи, проведеної у кримінальному провадженні.

На підставі викладеного суд встановив, що позовні вимоги Управління не ґрунтуються на нормах Закону № 160, тому дійшов висновку про відмову в їх задоволенні.

Судові витрати у справі (судовий збір у сумі 2270 грн, сплачений позивачем за подання позовної заяви) покладаються на позивача.

Керуючись статтями 2, 19, 139, 241 - 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Відмовити в задоволенні позовної заяви Управління Служби безпеки України в Миколаївській області (вул. Спаська, 40, м. Миколаїв, 54001, ідентифікаційний код: 20001639) до ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 ), ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП: НОМЕР_3 ), ОСОБА_2 ( АДРЕСА_4 , РНОКПП: НОМЕР_4 ) про стягнення майнової шкоди в розмірі 117 623 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або справу було розглянуто в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається учасниками справи безпосередньо до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Суддя В.В. Птичкіна