Справа № 460/5249/23
Суддя: Курилець Андрій Романович
Дата ухвалення: 2023-09-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 вересня 2023 рокуЛьвівСправа № 460/5249/23 пров. № А/857/12545/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді Курильця А.Р.,

суддів Гінди О.М., Мікули О.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 14 червня 2023 року в справі №460/5249/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинення певних дій, -

суддя в 1-й інстанції Поліщук О.В.,

час ухвалення рішення 14.06.2023 року,

місце ухвалення рішення м.Рівне,

дата складання повного тексту рішення 14.06.2023 року,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2023 року ОСОБА_1 (далі позивач) звернулася в суд із адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (далі-відповідач-1), Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (далі-відповідач-2), у якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просила суд:

1) визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 09.02.2023 № 30, яким позивачу відмовлено у призначенні пенсії за віком;

2) зобов`язати відповідача-2 зарахувати до страхового стажу позивача періоди роботи з 01.01.1992 по 27.12.1992 та з 07.07.1994 по 06.08.1997 в російській федерації;

3) зобов`язати ГУ ПФУ в Рівненській області призначити позивачу пенсію за віком з 02.02.2023 відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 14 червня 2023 року адміністративний позов задоволено повністю.

Не погоджуючись з таким рішенням, відповідач ГУ ПФУ в Рівненській області, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясуванням судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильне застосуванням норм матеріального права, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове про відмову в задоволенні позову.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що з 01 січня 2023 року російська федерація припинила участь в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць співдружності незалежних держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992, відтак підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Позивач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, що відповідно до частини 4 статті 304 КАС України, не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів вважає можливим розглянути дану справу в порядку письмового провадження відповідно до п.3 ч.1 ст. 311 КАС України.

Як встановлено судом, ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , 02.02.2023 звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області із заявою про призначення пенсії за віком. До заяви про призначення пенсії за віком позивачем долучено також документи про страховий стаж.

Рішенням ГУ ПФУ в Дніпропетровській області № 30 від 09.02.2023 позивачу відмовлено у призначенні пенсії за віком з підстав відсутності мінімального необхідного страхового стажу - 29 років.

Відповідно до змісту цього рішення, ОСОБА_1 досягла пенсійного віку 60 років та має страховий стаж 27 років 01 місяць 02 дні, при необхідному - 29 років.

Водночас до страхового стажу не зараховано періоди роботи згідно з трудовою книжкою НОМЕР_1 , починаючи з 01.01.1992 - робота в російській федерації. Страховий стаж ОСОБА_1 розраховано з врахуванням листа Міністерства соціальної політики України від 27.12.2022 № 2800-030102-5/56080, згідно з яким до страхового стажу зараховуються періоди роботи (служби) на території РРФСР по 31.12.1991.

Вважаючи протиправними дії відповідача, позивач звернулася з цим позовом до суду.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Частиною першою статті 4 Закону України від 09.07.2003 № 1058-IV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі - Закон № 1058-IV) визначено, що законодавство про пенсійне забезпечення в Україні, яке базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, цього закону, Закону про недержавне пенсійне забезпечення, законів, якими встановлюються умови пенсійного забезпечення, відміни від загальнообов`язкового державного пенсійного страхування та недержавного пенсійного забезпечення, міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення в Україні.

Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону № 1058-IV особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - не менше 29 років.

Судом встановлено та не заперечується сторонами, що позивач на час звернення із заявою про призначення пенсії за віком досягнула 60-річного віку.

Спірним рішенням про відмову у призначенні позивачу пенсії від 09.02.2023 повідомлено, що загальний страховий стаж позивача склав 27 років 01 місяць 02 дні при необхідному 29 років, а до загального страхового стажу не враховано період роботи позивача за межами України на території російської федерації з 01.01.1992.

Згідно з вимогами ст. 62 Закону України Про пенсійне забезпечення від 05 листопада 1991 року № 1788-XII (далі - Закон № 1788-XII) основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

За змістом трудової книжки позивача серії НОМЕР_1 , дата заповнення 18.08.1981:

1. Запис № 11 від 16.09.1991 - прийнята вихователем в ясла садок «Малиш» Муніципального управління освіти м. Нерюнгри (наказ від 16.09.1991 № 133-к);

2. Запис № 12 від 27.12.1992 - звільнена за власним бажання для догляду за дитиною дошкільного віку (наказ від 30.12.1992 № 243-к);

3. Запис № 13 від 07.07.1994 - прийнята вихователем спецгрупи ясла садка «Малиш на період відпустки по догляду за дитиною основного працівника м. Нерюнгри Республіки Саха (Якутія) (наказ від 07.07.1994 № 122-п);

4. Запис № 14 від 06.08.1997 - звільнена за власним бажанням по догляду за дитиною до досягнення 14 років (наказ від 20.02.1997 № 97-к).

Записи про періоди роботи позивача в російській федерації, виконані в трудовій книжці, засвідчені чітким відтиском печатки відповідного закладу та не містить ні виправлень/підтирань, ні інших застережень, які б давали підстави сумніватись у їх правдивості. Доказів протилежного відповідачами не надано та судом не встановлено.

Зі змісту вказаних записів трудової книжки вбачається місце розташування закладу, у яких працювала позивач у спірний період, зокрема, «місцевість прирівняна до районів Крайньої Півночі» - м. Нерюнгри Республіка Саха (Якутія) російської федерації.

Таким чином, відомості трудової книжки позивача підтверджують періоди її роботи за межами України у районах, прирівняних до районів Крайньої Півночі, що відповідачами не заперечувалось в ході розгляду наданих ОСОБА_1 документів.

Зазначені періоди роботи, що в сумі складають більше 4 роки 4 місяці та 12 днів відповідач-1 не врахував при прийнятті оскаржуваного рішення до загального страхового стажу з посиланням на лист Міністерства соціальної політики України від 27.12.2022 № 2800-030102-5/56080.

Суд враховує, що згідно з частиною першою статті 5 Закону № 1058-IV цей Закон регулює відносини, які виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.

За правилами частини другої статті 4 Закону № 1058-IV якщо міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші норми, ніж ті, що передбачені законодавством України про пенсійне забезпечення, то застосовуються норми міжнародного договору.

Отже, призначення і виплата пенсій в Україні здійснюється також на підставі міжнародних договорів (угод), що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення.

Відповідно до ч. 2 ст. 10 Закону України "Про зайнятість населення" від 05 липня 2012 року № 5067-VI права громадян України, які працюють за кордоном, захищаються законодавством України та держави перебування, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про міжнародні договори України» від 29 червня 2004 року № 1906-IV укладені й належним чином ратифіковані міжнародні договори України є невід`ємною частиною національного законодавства. Якщо міжнародним договором України, укладання якого відбулось у формі закону, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені законодавством України, то застосовуються правила міжнародного договору України.

Відтак, до питання призначення пенсії застосовуються правила, передбачені договорами (угодами) між Україною та іншими державами.

Згідно з приписами Угод між Урядом України і урядом російської федерації про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і росії, які працюють за межами кордонів своїх країн від 14.01.1993 (далі - Угода у галузі пенсійного забезпечення, чинною станом на дату прийняття відповідачем-1 оскаржуваного рішення) та про гарантії прав громадян держав-учасниць співдружності незалежних держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 трудовий стаж, включаючи стаж, який обчислюється у пільговому порядку, і стаж роботи за спеціальністю, набутий у зв`язку з трудовою діяльністю на територіях обох Сторін, взаємно визначається Сторонами.

Згідно зі статтею 1 Угоди у галузі пенсійного забезпечення, пенсійне забезпечення громадян держав-учасників цієї Угоди і членів їх сімей здійснюється по законодавству держави, на території якої вони проживають.

Статтею 5 Угоди у галузі пенсійного забезпечення, встановлено, що вона розповсюджує свою дію на всі види пенсійного забезпечення громадян, які встановлені чи будуть установлені законодавством держави-учасниць угод.

Згідно зі статтею 6 зазначеної Угоди у галузі пенсійного забезпечення призначення пенсій громадянам держав-учасниць Угоди здійснюється за місцем проживання. Для встановлення права на пенсію, в тому числі пенсію на пільговій основі і за вислугу років, громадянам держав-учасниць Угоди враховується трудовий стаж, отриманий на території будь-якої із цих країн, а також на територіях колишнього СРСР за час до вступу в силу даної Угоди (пункти 1, 2 статті 6).

Згідно зі ст. 11 Угоди необхідні для пенсійного забезпечення документи, видані у належному порядку на території держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав і держав, що входили до складу СРСР або до 1 грудня 1991 року, приймаються на території держав - учасниць Співдружності без легалізації.

В даному контексті слід зазначити, що жодних документально обґрунтованих сумнівів щодо записів трудової книжки про період роботи позивача за межами України в російській федерації у спірний період відповідачі суду не надали.

Також, судом першої інстанції обґрунтовано відхилено посилання відповідача-1 у рішенні про відмову у призначенні пенсії на лист Міністерства соціальної політики України від 27.12.2022 № 2800-030102-5/56080, як на відсутність підстав для зарахування до страхового стажу періоду роботи в російській федерації з 01.01.1992 та визнав такі необґрунтованими, оскільки позивач набула трудовий стаж, звернулася за призначенням пенсії з документами, які були отриманні нею до введення воєнного стану в Україні у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України.

Зазначений підхід узгоджується із позицією Верховного Суду, висловленою у постановах від 30 січня 2020 року у справі № 489/5194/16-а та від 30 вересня 2021 року у справі № 540/4060/20.

Крім того, в рішенні Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року №25-рп/2009 чітко зазначено, що конституційне право на соціальний захист не може бути поставлене в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення.

Суд апеляційної інстанції відхиляє посилання скаржника на обставину припинення участі російської федерації в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.92, оскільки таке припинення не стосується (не впливає) періодів трудової діяльності позивача, що мали місце в час дії вказаної Угоди.

Варто зауважити що, якщо договором не передбачається інше або якщо учасники не погодились про інше, припинення договору відповідно до його положень або відповідно до Конвенції звільняє учасників договору від усякого зобов`язання виконувати договір у майбутньому та не впливає на права, зобов`язання або юридичне становище учасників, які виникли в результаті виконання договору до його припинення, відповідно до частини 1 статті 70 Віденської конвенції про право міжнародних договорів.

При цьому, відповідно до ч. 2 ст. 13 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, пенсійні права громадян держав-учасниць Співдружності, що виникли відповідно до положень цієї Угоди, не втрачають своєї сили і в разі виходу із Угоди держави-учасниці, на території якої вони проживають.

Отже посилання апелянта на Закон України № 2783-IX "Про зупинення дії та вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року" (далі Закон № 2783-IX), який набрав чинності 23.12.2022, як основної підстави для зарахування до страхового стажу позивача лише період роботи (служби) на території РРФСР по 31 грудня 1991 року, колегія суддів апеляційної інстанції відхиляє з огляду також на те, що положення Закону № 2783-ІХ підлягають застосуванню щодо правовідносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто з 23.12.2022, а той час як, за встановлених обставин даної справи, позивач набула право на пенсійне забезпечення з 13.11.2022.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що оскільки позивач працювала у російській федерації в той час, коли усі вищевказані міжнародні договори були чинні, у відповідача не було підстав не зараховувати стаж роботи позивача на території російської федерації.

Таким чином, позивачем надано усі документи для підтвердження стажу її роботи на території іншої держави - російської федерації, при цьому такий стаж підлягає визнанню на території України відповідно до вищевказаних міжнародних договорів.

Поряд з цим суд першої інстанції слушно звернув увагу, що лист Мінсоцполітики України від 27.12.2022 № 2800-030102-5/56080 не може бути належним джерелом правового обґрунтування позиції відповідача при прийнятті оскаржуваного рішення, оскільки такий лист не є нормативно-правовим актом, та може носити лише роз`яснювальний, інформаційний та рекомендаційний характер і не повинен містити нових правових норм, які зачіпають права, свободи й законні інтереси громадян або мають міжвідомчий характер. Такі правові норми мають бути викладені виключно у нормативно-правовому акті, затвердженому відповідним розпорядчим документом уповноваженого відповідно до законодавства суб`єкта нормотворення, погодженому із заінтересованими органами та зареєстрованому в органах юстиції в порядку, встановленому законодавством про державну реєстрацію нормативно-правових актів.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 18 липня 2019 року (справа № 826/2426/16).

З урахуванням встановленого, суд апеляційної інстанції підтримує правильний висновок суду першої інстанції, що відповідач-1 протиправно відмовив у зарахуванні до загального страхового стажу періоду роботи позивача в російській федерації, що підтверджено належними і допустимими доказами: з 01.01.1992 по 27.12.1992 та з 07.07.1994 по 06.08.1997 (в сукупності 4 роки 4 місяці та 12 днів).

Судовим розглядом встановлено, загальний страховий стаж позивача, станом на дату його звернення до відповідача-2 із заявою про призначення пенсії складав понад 31 рік (добровільно зараховано Пенсійними органами 27 років 01 місяць 02 дні та протиправно не зараховані 4 роки 4 місяці та 12 днів), якого, відповідно до ст. 26 Закону № 1058-IV, було достатньо для прийняття відповідачем-1 рішення про призначення позивачу пенсії за віком з дня набуття нею права - 13.11.2022 (наступного дня після досягнення 60 річного віку).

Колегія суддів погоджується із думкою суду першої інстанції, що протиправне рішення відповідача-1 від 09.02.2023 № 30 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» порушує її право на соціальний захист та підлягає скасуванню.

Отож, апеляційний суду приходить до переконання про наявність правових підстав призначити ОСОБА_1 пенсію за віком, починаючи з 13.11.2022 відповідно до 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», зарахувавши до загального страхового стажу періоди роботи з 01.01.1992 по 27.12.1992 та з 07.07.1994 по 06.08.1997 в російській федерації, доводи апеляційної скарги зазначених висновків суду не спростовують.

Решта доводів та заперечень учасників справи, висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, зокрема у рішенні у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відображено принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п.29).

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні не спростовуються і підстав для його скасування немає.

Враховуючи наведене вище, апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст.308,315,316,321,322,325,328,329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 14 червня 2023 року в справі №460/5249/23 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду лише з підстав, визначених ст. 328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя А. Р. Курилець
судді О. М. Гінда
О. І. Мікула
Повне судове рішення складено 20 вересня 2023 року.