Справа № 380/15703/23
Суддя: Морська Галина Михайлівна
Дата ухвалення: 2023-09-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 вересня 2023 рокусправа № 380/15703/23

Львівський окружний адміністративний суд, у складі головуючої судді Морської Галини Михайлівни, розглянувши у письмовому провадженні в м. Львові в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій, стягнення грошової допомоги, -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 (далі - позивач), через свого представника, звернувся до суду із адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач) у якому просить:

- визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо не включення щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України "Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних сил, Державної прикордонної служби, внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Міністерства надзвичайних ситуацій" від 22.09.2010 №889 до складу сум грошового забезпечення, з якого ОСОБА_1 нараховувалась та виплачувалась у 2014, 2015, 2016, 2017 роках грошова допомога на оздоровлення, передбачена ч.1 ст.10-1 ЗУ "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 №2011-ХІІ;

- стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 недоплачену суму грошової допомоги на оздоровлення за 2014, 2015, 2016, 2017 роки в сумі 16087,75 грн.

Ухвалою від 13.07.2023 відкрито провадження у справі, визначено розгляд справи здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін (у письмовому провадженні).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 та наказом від 17.10.2018 №231 був виключений зі списків особового складу. Позивач зазначає, що відповідач протиправно не враховував щомісячну додаткову грошову винагороду, встановлену Постановою Кабінету Міністрів України «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби та внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ» №889 від 22.09.2009 під час обрахунку грошової допомоги на оздоровлення, передбаченою ст.10-1 Закону №2011-ХІІ за 2014, 2015, 2016 та 2017 роки. Позивач зазначає, що щомісячна додаткова грошова винагорода на підставі Постанови №889 в розумінні положень ст.9 Закону №2011-ХІІ та Постанови №1294 була одним із підвидів щомісячного додаткового види грошового забезпечення, оскільки вона виплачувалась щомісяця, мала фіксований розмір у відсотковому відношенні до місячного грошового забезпечення, складала істотну частину фактичного заробітку військовослужбовця.

Військова частина НОМЕР_2 надіслала до суду відзив на позовну заяву, в якому не погоджується з вимогами позивача, з огляду на таке. Відповідно до Інструкції про розміри і порядок виплати щомісячної додаткової винагороди військовослужбовцям ЗСУ, затвердженої наказом Міністра оборони України віл 24.10.2016 №550 встановлено військовослужбовцям виплату щомісячної додаткової грошової винагороди, яка згідно п.8 не включається до складу грошового забезпечення, з якого здійснюється обчислення одноразових додаткових видів грошового забезпечення. Зазначає, що положення Інструкції №595 та Інструкції №550 у системному зв`язку з нормами інструкції №260 містять застереження щодо місячної додаткової грошової винагороди, яка має щомісячний характер, однак не враховуються при обчисленні розміру щомісячного грошового забезпечення. Це означає, що законодавець запроваджуючи таку виплату, як щомісячна додаткова грошова винагород, окремими нормативними актами визначив цю виплату такою, що може виплачуватись щомісячно, проте її особливістю є те, що вона не включається до складових щомісячного грошового забезпечення, з яких обчислюється одноразова грошова допомога на оздоровлення. Стверджує, що ця винагорода має окремий, особливий і разовий вираз виплати, позаяк виплачується тільки тим категоріям військовослужбовців, перелік яких наведений у цій постанові, і тоді, коли у фонді грошового забезпечення наявні кошти для її виплати, вона виплачується як доповнення до суми грошового забезпечення. Відтак, при обчисленні «грошової допомоги на оздоровлення» не враховуються одноразові види грошового забезпечення. Обчислення даних виплат здійснюється виходячи з місячного грошового забезпечення, тобто з виплат які мають щомісячний характер. Тому, вимоги позивача є необґрунтованими та не підлягають задоволенню. Із наведених підстав, просить відмовити у задоволенні позову.

Разом із відзивом на позовну заяву військова частина НОМЕР_1 надіслала до суду клопотання про залишення позовної заяви без розгляду. У клопотанні відповідач не погоджується із посиланням позивача на запобігання поширення коронавірусної хвороби (COVID - 19). Зазначає, що позивачем не надано жодного документа, який б підтверджував наявність у позивача такого захворювання як коронавірусна хвороба (COVID - 19), тому і підстав для вжиття заходів щодо запобігання поширення коронавірусної хвороби немає. Відтак, вважає, що посилання позивача у заяві про поновлення пропущеного строку звернення до суду на п.1 глави ХІХ Прикінцевих положень є недоцільним та не повинні братися судом до уваги.

Ухвалою від 13.07.2023 відкрито провадження у справі, визначено розгляд справи здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін (у письмовому провадженні).

Розглянувши надані сторонами документи, з`ясувавши фактичні обставини справи, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду спору по суті, проаналізувавши норми законодавства які регулюють спірні відносини та їх застосування сторонами, суд зазначає наступне.

Суд відмічає, що питанню дотримання позивачем строку звернення до суду була надана оцінка під час відкриття провадження у справі. Разом з тим суд вважає за необхідне відмітити наступне.

Частиною першою статті 122 КАС України передбачено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Згідно із частиною третьою статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк (частина п`ята статті 122 КАС України).

Відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України (у редакції, чинній до змін, внесених згідно із Законом України від 01.07.2022 №2352-IX) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

При цьому, Законом України від 01.07.2022 №2352-IX, який набрав чинності з 19 липня 2022 року, частини першу і другу статті 233 КЗпП України викладено в такій редакції:

…Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)….

Тобто, до 19 липня 2022 року КЗпП України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Разом з тим, суд наголошує, що відповідно до пункту першого глави XIX Прикінцеві положення КЗпП України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Суд не погоджується із твердженням відповідача про необхідність наявності у позивача підтвердженого захворювання на коронавірусну хворобу (COVID-19) як передумови для застосування положень пункту першого глави XIX Прикінцеві положення КЗпП України, оскільки дана норма передбачає, що саме запровадження на території України карантину є безумовною підставою для продовження строків, визначених статтею 233 КЗпП України, на строк дії такого карантину.

Оскільки, Постановою Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2023 року №383 Про внесення змін до розпорядження Кабінету Міністрів України від 25 березня 2020 року № 338 і постанови Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2020 року № 1236 дію карантину через COVID-19 продовжено до 30 червня 2023 року, а позивач направив позовну заяву засобами поштового зв`язку 30.06.2023, то суд дійшов висновку, що підстави для залишення позовної заяви без розгляду на підставі пункту 8 частини першої статті 240 КАС України відсутні.

По суті позову, суд встановив наступні обставини.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 17.10.2018 №231 старшого прапорщика ОСОБА_1 , звільненого наказом командира 12 окремої бригади армійської авіації (по особовому складу) від 21.09.2018 №31-РС виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.

Вважаючи що відповідачем протиправно здійснено нарахування і виплату грошової допомоги на оздоровлення без врахування щомісячної додаткової допомоги встановленої Постановою Кабінету Міністрів України «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби та внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ» №889 від 22.09.2009, позивач звернувся до суду.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

При вирішенні спору суд враховує, що відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 № 2232-XII (далі-Закон № 2232-XII) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Військова служба є особливим видом публічної служби, тому її проходження передбачає особливе регулювання служби військовослужбовців, а саме межі реалізації ними своїх службових прав у зв`язку з специфікою їх правового статусу, відносини щодо звільнення та проходження військової служби врегульовані як загальним законодавством України про працю, так і спеціальним законодавством.

Суд відмічає, що пріоритетними є норми спеціального законодавства, а норми трудового законодавства підлягають застосуванню лише у випадках, якщо спеціальними нормами не врегульовано спірних відносин, та коли про можливість такого застосування прямо зазначено у спеціальному законі.

Натомість, спеціальним законом, який визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі є Закон України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 № 2011-XII (далі - Закон № 2011-XII).

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону № 2011-XII (в редакції на дату звільнення позивача з військової служби) держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців.

Спір у цій справі виник у зв`язку з незгодою позивача щодо не врахуванням відповідачем щомісячної додаткової грошової винагороди під час обрахунку розміру грошової допомоги на оздоровлення, передбаченої ст.10-1 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» за 2014, 2015, 2016 та 2017 роки.

Як передбачено пунктом 1 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ, військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, надаються щорічні основні відпустки із збереженням грошового, матеріального забезпечення та наданням грошової допомоги на оздоровлення у розмірі місячного грошового забезпечення.

Відповідно до п.п.30.1,30.3 розділу ХХХ Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 11 червня 2008 року № 260 (яка була чинна до 07.06.2019), особам офіцерського складу, особам рядового, сержантського та старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом та набули право на щорічну основну відпустку, один раз на рік надається грошова допомога для оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення. Розмір грошової допомоги для оздоровлення визначається виходячи з посадових окладів, окладів за військовими званнями та щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (крім винагород та морського грошового забезпечення), на які військовослужбовець має право за займаною ним штатною посадою згідно з законодавством України на день підписання наказу про надання цієї допомоги.

07.06.2018 Наказом Міністерства оборони України №260 затверджено Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам (далі Порядок №260), який визначає механізм та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту України та деяким іншим особам.

Положеннями розділу ХХІІІ Порядку №260 передбачено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які набули (набувають) право на отримання щорічної основної (канікулярної) відпустки, один раз на рік виплачується грошова допомога для оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення.

Розмір грошової допомоги для оздоровлення визначається виходячи з посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років та щомісячних додаткових видів грошового забезпечення за займаною посадою, на які військовослужбовець має право на день підписання наказу про надання цієї допомоги.

Військовослужбовцям, які перебувають у розпорядженні, та тим, які на день підписання наказу про надання допомоги для оздоровлення звільнені від посад, до місячного грошового забезпечення включаються посадовий оклад за відповідним тарифним розрядом, оклад за військовим званням і щомісячні додаткові види грошового забезпечення з урахуванням зміни вислуги років і норм грошового забезпечення, які отримували військовослужбовці за останніми займаними штатними посадами.

Згідно із частиною 2 ст. 9 Закону № 2011-ХІІ до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Згідно із ч.ч. 3, 4 ст. 9 Закону № 2011-XII грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності. Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 № 1294 Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Постановою Кабінету Міністрів України від 13.03.2013 № 161 Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 № 889 для військовослужбовців, зокрема, Збройних Сил України (крім тих, що зазначені у підпункті 1 пункту 1 вказаної постанови, та військовослужбовців строкової військової служби) був запроваджений новий вид забезпечення - щомісячна додаткова грошова винагорода у таких розмірах: з 1 квітня 2013 року - у розмірі, що не перевищує 20 % місячного грошового забезпечення; з 1 вересня 2013 року - у розмірі, що не перевищує 40 % місячного грошового забезпечення; з 1 січня 2014 року - у розмірі, що не перевищує 60 % місячного грошового забезпечення; з 1 квітня 2014 року - у розмірі, що не перевищує 80 % місячного грошового забезпечення; з 1 липня 2014 року - у розмірі, що не перевищує місячне грошове забезпечення.

Суд зауважує, що між сторонами справи виник спір щодо можливості включення зазначеної грошової винагороди до складу грошового забезпечення, з якого обчислюється грошова допомога для оздоровлення.

Заперечення відповідача щодо включення грошової винагороди до складу грошового забезпечення полягають у тому, що спеціальний нормативно-правовий акт встановлює заборону на включення винагороди до складу грошового забезпечення, з якого здійснюється обчислення одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Надаючи правову оцінку зазначеним доводам, суд враховує, що відповідно до п. 2 Постанови № 889 граничні розміри, порядок та умови виплати щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої п.1 цієї постанови, визначаються Міністерством оборони, Міністерством внутрішніх справ, Адміністрацією Державної прикордонної служби, Службою зовнішньої розвідки за погодженням з Міністерством соціальної політики і Міністерством фінансів у межах затвердженого фонду грошового забезпечення.

На виконання Постанови № 889 Міністерство оборони України наказом від 24 жовтня 2016 року № 550 затвердило Інструкцію про розміри і порядок виплати щомісячної додаткової грошової винагороди військовослужбовцям Збройних Сил України, яка набрала чинності 16 грудня 2016 року (далі - Інструкція № 550).

Положеннями п. 8 Інструкції № 550 передбачено, що винагорода не включається до складу грошового забезпечення, з якого здійснюється обчислення одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Згідно з п. 9 Інструкції № 550 розміри винагороди встановлюються наказами Міністерства оборони України (начальника Головного управління розвідки Міністерства оборони України) з урахуванням конкретної військової частини, займаної посади та особливостей умов проходження служби у межах видатків на грошове забезпечення, передбачених для Міністерства оборони України (Головного управління розвідки Міністерства оборони України) у державному бюджеті України на відповідний рік.

Водночас, застосовуючи Інструкцію № 550 як спеціальний нормативно-правовий акт, що визначає структуру і склад грошового забезпечення при нарахуванні та виплаті грошової допомоги на оздоровлення, відповідач не врахував пріоритетності законів над підзаконними актами та дискреції держави щодо визначення порядку і розміру гарантій особам, які проходять військову службу.

Так, частиною четвертою статті 9 Закону України № 2011-ХІІ Міністру оборони України надано повноваження лише визначати порядок виплати грошового забезпечення, тоді як право визначення розміру грошової допомоги на оздоровлення та види виплат військовослужбовцям, які включаються до складу місячного грошового забезпечення законом, не віднесено до його компетенції та може бути змінений лише законодавцем.

Отже, при визначенні розміру грошового забезпечення застосуванню підлягає саме Закон України № 2011-ХІІ, а не підзаконні акти, які звужують поняття грошового забезпечення та суперечать вимогам зазначеного Закону.

Суд при розгляді справи враховує висновки Великої Палати Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладені у постанові від 06.02.2019 у справі №522/2738/17.

Варто зауважити, що питання складу грошового забезпечення військовослужбовців неодноразово було предметом розгляду Верховним Судом. Зокрема, згідно з правовою позицією, викладеною в постановах від 10 липня 2020 року у справі № 760/8406/16-а та від 30 вересня 2020 року у справі № 295/11615/17, до складу грошового забезпечення військовослужбовців входять чотири види складових: 1) посадовий оклад; 2) оклад за військовим званням; 3) щомісячні додаткові види грошового забезпечення; 4) одноразові додаткові види грошового забезпечення. Тобто, до грошового забезпечення військовослужбовців, як обрахункової величини, не включаються одноразові додаткові види грошового забезпечення, зокрема щорічні, щоквартальні, разові додаткові види грошового забезпечення, крім щомісячних або тих, що виплачуються раз на місяць.

Варто зазначити, що судом було зобов`язано військову частину НОМЕР_1 надати інформацію про нараховану позивачу грошову допомогу на оздоровлення у 2014-2017 роках із зазначенням видів грошового забезпечення з яких проводився обрахунок матеріальної допомоги на оздоровлення.

Згідно наданої довідки від 23.06.2020 №71/1/990 грошова допомога на оздоровлення ОСОБА_1 виплачувалась з урахуванням таких складових:

- у 2014-2015 роках: ОВЗ, ПО, надбавка за ВР 40%, НВОВЗ 50%, таємність 15%, шрифти 5%, премія 125%;

- у 2016 - 2017 роках: ОВЗ, ПО, надбавка за ВР 40%, НВОВЗ 50%, таємність 15%, шрифти 7,5%, премія 485%;

Разом з тим, відповідач не заперечує щодо тієї обставини, що позивачу нараховувалася та виплачувалася щомісячна додаткова грошова винагорода, передбачена постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 №889 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 13.03.2013 № 161), у період дії цієї постанови, тобто мала постійний (систематичний) характер.

Натомість зазначену щомісячну додаткову грошову винагороду не включено до складу грошового забезпечення, з якого позивачу обчислювалась грошова допомога на оздоровлення у 2014, 2015, 2016, 2017 роках, що відповідач не заперечив.

З огляду на викладене суд приходить до висновку, що така виплата є щомісячним додатковим видом грошового забезпечення позивача та входить до грошового забезпечення, з якого належить обчислювати відповідні види допомог.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, що викладена в постанові від 21 грудня 2021 року у справі № 820/3423/18, де зазначено, грошова допомога на оздоровлення розраховуються з розміру місячного грошового забезпечення, до складу якого, в свою чергу, входить додаткова грошова винагорода.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про те, що дії відповідача щодо нарахування та виплати позивачу грошової допомоги на оздоровлення у 2014, 2015, 2016, 2017 роках без урахування щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 №889, є протиправними.

Поряд з цим, необхідно зазначити, що вимога позивача про стягнення недоплаченої суми допомоги у розмірі 16087,75 грн не підлягає задоволенню, оскільки для вирішення питання про стягнення необхідно обрахувати суму такого стягнення. Проте суд не наділений повноваженнями обраховувати суму грошового забезпечення позивача із урахуванням розміру щомісячної додаткової грошової винагороди, оскільки це є повноваженням органу державної влади, а суд не може перебирати на себе функцій суб`єкта владних повноважень.

Відтак, позовна заява підлягає задоволенню у спосіб визнання протиправною бездіяльності військової частини НОМЕР_1 щодо не включення щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 №889 до складу грошового забезпечення з якого був обчислений розмір грошової допомоги на оздоровлення та зобов`язання відповідача здійснити перерахунок і виплату грошової допомоги на оздоровлення за 2014, 2015, 2016, 2017 роки з врахуванням в складі грошового забезпечення, з якого обчислюється розмір такої допомоги, щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 №889.

Відповідно до частин 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

На підставі наведеного, суд дійшов висновку, що відповідачем не доведено правомірність своєї бездіяльності щодо не включення щомісячної додаткової грошової винагороди до розрахунку грошової допомоги на оздоровлення за 2014, 2015, 2016, 2017 роки, а тому, виходячи системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, позовні вимоги підлягають задоволенню.

Питання щодо розподілу судових витрат відповідно до статті 139 КАС України не здійснюється, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору.

Керуючись ст.ст.2, 6, 8-10, 13, 14, 72-77, 139, 241-246, 250, 262, 291 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

в и р і ш и в :

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) щодо не включення щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 №889 до складу грошового забезпечення з якого був обчислений розмір грошової допомоги на оздоровлення ОСОБА_1 за 2014, 2015, 2016, 2017 роки.

Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) провести ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_4 , АДРЕСА_1 ) перерахунок грошової допомоги на оздоровлення за 2014, 2015, 2016, 2017 роки з врахуванням в складі грошового забезпечення, з якого обчислюється розмір такої допомоги, щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 №889 та здійснити виплату, з урахуванням раніше виплачених сум.

У задоволенні решти позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи

СуддяМорська Галина Михайлівна