Справа № 640/19940/21
Суддя: Єгорова Наталія Миколаївна
Дата ухвалення: 2023-09-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2023 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Єгорової Н.М.,

суддів - Безименної Н.В., Парінова А.Б.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України в місті Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 03 жовтня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в місті Києві, Державної судової адміністрації України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Головне управління Державної казначейської служби України у м. Києві, про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2021 року позивач - ОСОБА_1 звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України в місті Києві, Державної судової адміністрації України, яким, з урахуванням заяви про зміну позовних вимог, просила:

- визнати протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в місті Києві та Державної судової адміністрації України щодо нарахування та виплати судді Солом`янського районного суду м. Києва ОСОБА_1 за період з 01 травня 2020 року по 31 липня 2020 року суддівської винагороди із застуванням обмеження нарахування у сумі 181 036,65 грн.;

- зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в місті Києві та Державну судову адміністрацію України провести нарахування та виплату суддівської винагороди судді Солом`янського районного суду м. Києва ОСОБА_1 на підставі ч. 2 ст. 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" з утриманням з цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів за період з 01 травня 2020 року по 31 липня 2020 року включно.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 03 жовтня 2022 року позовні вимоги задоволено:

- визнано протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в місті Києві щодо нарахування та виплати судді Солом`янського районного суду м. Києва ОСОБА_1 за період з 01 травня 2020 року по 31 липня 2020 року суддівської винагороди із застуванням обмеження нарахування у сумі 181036,65 грн.;

- зобов`язано Територіальне управління Державної судової адміністрації України в місті Києві провести нарахування та виплату суддівської винагороди судді Солом`янського районного суду м. Києва ОСОБА_1 на підставі ч. 2 ст. 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" з утриманням з цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів за період з 01 травня 2020 року по 31 липня 2020 року включно, з урахуванням проведених виплат.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції відповідач - Територіальне управління Державної судової адміністрації України в місті Києві подав апеляційну скаргу, в якій просить змінити його та викласти в наступній редакції: "Стягнути з Державної судової адміністрації України за рахунок коштів бюджетної програми 0501150 "Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів" на користь ОСОБА_1 недоплачену суддівську винагороду за період з 01 травня 2020 року по 31 липня 2020 року включно в розмірі 181 036,65 грн. з відрахуванням з цієї суми податків та обов`язкових платежів".

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції порушено норми матеріального права, неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи.

Апелянт зазначив, що у зв`язку з прийняттям Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про державний бюджет України на 2020 рік" від 13 квітня 2020 року №553-ІХ позивачу з 18 квітня 2020 року нараховувалась суддівська винагорода з урахуванням вказаних змін у меншому розмірі, а тому до прийняття рішення Конституційного Суду України від 28 серпня 2020 року №10-р/2020 вказаний закон підлягав застосуванню.

Додатково наголосв, що судом першої інстанції не враховано правові висновки Верховного Суду викладені у даній категорії справ та Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевого бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року №845 щодо необхідності стягнення коштів за рахунок коштів бюджетної програми 0501150, що перебуває у віданні Державної судової адміністрації України.

Позивач подала до суду відзив, відповідно до якого просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, оскільки невиплата суддівської винагороди у розмірі встановленому ст. 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" з 01 травня 2020 року по 31 липня 2020 року є протиправним.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу відповідача необхідно задовольнити частково, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, Указом Президента України "Про призначення суддів" від 13 серпня 2002 року №712/2002 ОСОБА_1 призначена на посаду судді Совєтського районного суду міста Макіївки Донецької області.

Постановою Верховної Ради України "Про обрання суддів" від 22 травня 2008 року №296-VI ОСОБА_1 обрано на посаду судді Совєтського районного суду міста Макіївки Донецької області безстроково.

Указом Президента України "Про переведення суддів" від 07 квітня 2015 року №203/2015 ОСОБА_1 переведено на посаду судді Солом`янського районного суду міста Києва.

Згідно з довідкою Територіального управління Державної судової адміністрації України в місті Києві від 30 серпня 2022 року №193 позивач в травні, червні та липні 2020 року отримувала суддівську винагороду із застосування обмеження відповідно до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік", розмір якого становив 181 036,65грн.

Наказом голови Солом`янського районного суду міста Києва від 18 червня 2021 року №7-ОС ОСОБА_1 відраховано зі штату суду відповідно до рішення Вищої ради правосуддя від 15 червня 2021 року №1342/0/15-21 "Про звільнення з посади судді Солом`янського районного суду міста Києва, у зв`язку з поданням заяви про відставку".

Вважаючи протиправними дії відповідача щодо виплати суддівської винагороди в зменшеному розмірі з 01 травня 2020 року по 31 липня 2020 року, позивач звернулась до суду з позовною заявою.

Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що застосування до спірних правовідносин ч.ч. 1, 3 ст. 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" від 14 листопада 2019 року №294-IX зі змінами є порушенням гарантованого Конституцією України та Законом України "Про судоустрій і статус суддів" права на належне матеріальне забезпечення судді (позивача), яке гарантується Державою у ст. 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів".

Надаючи правову оцінку обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно з ст. 130 Конституції України, держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Організація судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечення право кожного на справедливий суд визначено Законом України "Про судоустрій і статус суддів" від 02 червня 2016 року №1402-VIII.

Згідно з ч. 1 ст. 4 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", судоустрій і статус суддів в Україні визначаються Конституцією України та законом.

Положеннями ч. 1 ст.135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" передбачено, що суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ч. 2 ст. 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

Згідно з ч. 3 ст. 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (яка, згідно з Рішенням Конституційного Суду від 11 березня 2020 року № 4-р/2020, діє в редакції Закону №1774-VIII), базовий розмір посадового окладу судді становить: 1) судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року; 2) судді апеляційного суду, вищого спеціалізованого суду - 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року; 3) судді Верховного Суду - 75 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

12 березня 2020 року набрала чинності Постанова Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 "Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19", якою з 12 березня 2020 року на всій території України встановлено карантин, кінцева дата якого з урахуванням внесених до вказаної Постанови змін неодноразово змінювалася, збільшуючи строк дії карантину.

Крім того, 18 квітня 2020 року набрав чинності Закон України "Про внесення змін до Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік" від 13 квітня 2020 року № 553-IX, яким Закон України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" доповнено ст. 29 наступного змісту:

"Установити, що у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року. При цьому у зазначеному максимальному розмірі не враховуються суми допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та оплата щорічної відпустки.

Зазначене обмеження не застосовується при нарахуванні заробітної плати, грошового забезпечення особам із числа осіб, зазначених у частині 1 цієї статті, які безпосередньо задіяні у заходах, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню, локалізацію та ліквідацію спалахів, епідемій та пандемій гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та які беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, у тому числі в операції Об`єднаних сил (ООС). Перелік відповідних посад встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Обмеження, встановлене у частині першій цієї статті, застосовується також при нарахуванні заробітної плати, суддівської винагороди, грошового забезпечення відповідно народним депутатам України, суддям, суддям Конституційного Суду України, членам Вищої ради правосуддя, членам Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, прокурорам, працівникам, службовим і посадовим особам Національного банку України, а також іншим службовим і посадовим особам, працівникам, оплата праці яких регулюється спеціальними законами (крім осіб, встановлених у переліку, затвердженому Кабінетом Міністрів України відповідно до частини другої цієї статті).".

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до довідки Територіального управління Державної судової адміністрації України в місті Києві від 30 серпня 2022 року № 193, позивачу у період з травня 2020 року по серпень 2020 року нараховувалася суддівська винагорода у повному обсязі, однак, її виплата здійснювалася з урахуванням обмежень, встановлених ст. 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" з урахуванням змін, внесених Законом України "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" від 13 квітня 2020 року №553-IX.

При цьому, згідно вищевказаної довідки, сума обмеження суддівської винагороди позивача за вказаний період складає 181 036,65 грн.

Отже, з травня 2020 року суддівська винагорода нарахована та виплачена ОСОБА_1 з урахуванням обмежень, встановлених Законом України "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік", що не заперечується сторонами.

Водночас, Рішенням Конституційного Суду України від 28 серпня 2020 року №10-р/2020 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення ч.ч. 1, 3 ст. 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" від 14 листопада 2019 року № 294-ІХ зі змінами, абз. 9 п. 2 розділу ІІ "Прикінцеві положення" Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" від 13 квітня 2020 року № 553-ІХ.

Зокрема, в Рішенні Конституційного Суду України від 28 серпня 2020 року №10-р/2020 зазначено, що вирішуючи питання щодо конституційності оспорюваних положень Закону № 294, Конституційний Суд України виходить із юридичної позиції, яку він неодноразово висловлював: оскільки предмет закону про Державний бюджет України чітко визначений у Конституції України, то цей закон не може скасовувати чи змінювати обсяг прав і обов`язків, пільг, компенсацій і гарантій, передбачених іншими законами України (абзац восьмий пункту 4 мотивувальної частини Рішення від 9 липня 2007 року № 6-рп/2007).

Крім того, виходячи з того, що предмет регулювання Бюджетного кодексу України (далі - Кодекс), так само, як і предмет регулювання законів України про Державний бюджет України на кожний рік, є спеціальним, що обумовлено положеннями пункту 1 частини другої статті 92 Основного Закону України, Конституційний Суд України в Рішенні від 27 лютого 2020 року № 3-р/2020 дійшов висновку, що Кодексом не можна вносити зміни до інших законів України, зупиняти їх дію або скасовувати їх, а також встановлювати інше (додаткове) законодавче регулювання відносин, відмінне від того, що є предметом спеціального регулювання іншими законами України (абзац восьмий підпункту 2.2 пункту 2 мотивувальної частини).

З огляду на викладене, Конституційний Суд України вкотре наголосив на тому, що скасування чи зміна законом про Державний бюджет України обсягу прав і гарантій та законодавчого регулювання, передбачених у спеціальних законах, суперечить статті 6, частині другій статті 19, статті 130 Конституції України.

В Рішенні Конституційного суду України від 28 серпня 2020 року №10-р/2020, також констатовано, що Конституційний Суд України зазначав, що юридичну визначеність слід розуміти через такі її складові елементи: чіткість, зрозумілість, однозначність норм права; право особи у своїх діях розраховувати на розумну та передбачувану стабільність існуючого законодавства та можливість передбачати наслідки застосування норм права (легітимні очікування) (абзац п`ятий підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 23 січня 2020 року № 1-р/2020). Установлення граничного розміру заробітної плати, грошового забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування), передбачене у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України (частини перша, третя статті 29 Закону № 294), є невизначеним щодо дії в часі та не забезпечує передбачуваності застосування цих норм права. Згідно з частиною першою статті 113 Конституції України, частиною першою статті 1 Закону України "Про Кабінет Міністрів України" Кабінет Міністрів України (Уряд України) є вищим органом у системі органів виконавчої влади.

Тобто, оспорюваними положеннями статті 29 Закону № 294 заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб органів законодавчої та судової влади поставлені в залежність від виконавчої влади.

Також, в зазначеному Рішенні вказано, що Конституцією України встановлено, що виключно законами України визначається, зокрема, статус суддів (пункт 14 частини першої статті 92); незалежність і недоторканність судді гарантуються Конституцією і законами України; вплив на суддю у будь-який спосіб забороняється (частини перша, друга статті 126); держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів; розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій (перше речення частини першої, частина друга статті 130).

Конституційний Суд України неодноразово звертав увагу на недопустимість обмеження законом незалежності суддів, зокрема їх належного матеріального забезпечення, зміни розміру суддівської винагороди, рівня довічного грошового утримання суддів у відставці (рішення від 24 червня 1999 року № 6-рп/99, від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002, від 1 грудня 2004 року № 19-рп/2004, від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005, від 18 червня 2007 року № 4-рп/2007, від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008, від 3 червня 2013 року № 3-рп/2013, від 19 листопада 2013 року № 10-рп/2013, від 8 червня 2016 року № 4-рп/2016, від 4 грудня 2018 року № 11-р/2018, від 18 лютого 2020 року № 2-р/2020, від 11 березня 2020 року № 4-р/2020).

Проаналізувавши юридичні позиції щодо незалежності суддів, Конституційний Суд України дійшов висновку, що гарантії незалежності суддів зумовлені конституційно визначеною виключною функцією судів здійснювати правосуддя; законодавець не може свавільно встановлювати або змінювати розмір винагороди судді, використовуючи свої повноваження як інструмент впливу на судову владу (абзаци сьомий, восьмий підпункту 4.1 пункту 4 мотивувальної частини Рішення від 11 березня 2020 року № 4-р/2020).

Таким чином, обмеження суддівської винагороди не відповідає гарантії незалежності суддів.

Конституційний Суд України вважає, що обмеження відповідних виплат є допустимим за умов воєнного або надзвичайного стану. Однак, такого роду обмеження має запроваджуватися пропорційно, із встановленням чітких часових строків та в жорсткій відповідності до Конституції та законів України.

Таке обмеження, також, може застосовуватися й до суддів, однак, після закінчення терміну його дії втрачені, у зв`язку з цим, обмеженням кошти необхідно компенсувати відповідними виплатами, оскільки, суддівська винагорода є складовим елементом статусу судді, визначеного Конституцією України.

У постанові від 03 березня 2021 року по справі 340/1916/20 Верховний Суд виклав правовий висновок, відповідно до якого Закон № 553-ІХ (яким внесено зміни до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік", зокрема, доповнено його статтею 29 (п. 10 р. І Закону № 553-ІХ) не є законом про судоустрій, ним чи іншим законом не вносилися зміни до Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (стосовно розміру суддівської винагороди), а тому такий закон не може встановлювати розміру винагороди судді. Розбіжність між нормами (різних) законів щодо регулювання одних правовідносин (розміру суддівської винагороди), яка виникла у зв`язку з набранням чинності Законом № 553-ІХ, має вирішуватися на користь Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (п. 56).

Верховний Суд зазначив, що для спірних правовідносин спеціальними є норми ст. 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", які попри те, що в часі цей закон прийнятий раніше, мають пріоритет стосовно положень Закону №294-ІХ (у редакції Закону № 553-ІХ).

Даний висновок, також, узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду, викладеною у постанові від 23 червня 2021 року у справі № 520/13014/2020.

Таким чином, колегія суддів вважає, що набрання 18 квітня 2020 року чинності Законом України "Про внесення змін до Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік" від 13 квітня 2020 року № 553-IX, яким Закон України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" доповнено ст. 29, не змінило правове регулювання правовідносин з нарахування та виплати суддівської винагороди.

З огляду на зазначене, невиплата позивачу суддівської винагороди у період з 01 травня 2020 року по 31 липня 2020 року включно у розмірі, визначеному ст. 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", є протиправною.

Всупереч приписам ч. 2 ст. 130 Конституції України та ч. 1 ст. 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", відповідач застосував до спірних правовідносин положення ст. 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік", якими ці відносини не регулюються, внаслідок чого, безпідставно обмежив розмір суддівської винагороди позивача та в період з 01 травня 2020 року по 31 липня 2020 року виплачував зазначену винагороду в обмеженому розмірі.

Доводи апелянта про те, що у період з 18 квітня 2020 року до 28 серпня 2020 року положення ч. 1, 3 ст. 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" (у редакції Закону № 553-ІХ) були чинними і на підставі них здійснювалось нарахування та виплата позивачу суддівської винагороди, колегія суддів вважає необґрунтованими.

Враховуючи вищезазначене, судом першої інстанції правомірно визнано протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації в місті Києві щодо нарахування та виплати судді Солом`янського районного суду міста Києва ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 01 травня 2020 року по 31 липня 2020 року із застосуванням ст. 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік".

Разом з тим, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що належним способом захисту прав позивача є зобов`язання Територіального управління Державної судової адміністрації України в місті Києві провести нарахування та виплату суддівської винагороди судді Солом`янського районного суду м. Києва ОСОБА_1 на підставі ч. 2 ст. 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" з утриманням з цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів за період з 01 травня 2020 року по 31 липня 2020 року включно, з урахуванням проведених виплат.

Водночас, апелянт зазначає, що у віданні Державної судової адміністрації України діє окрема бюджетна програма для забезпечення виконання судових рішень - КПКВ 0501150 "Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів" з якої підлягають стягненню кошти за даним рішенням.

Колегія суддів звертає увагу, що спору щодо суми невиплаченої позивачу суми суддівської винагороди в результаті застосування відповідачем обмежень, встановлених Законом України "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" від 13 квітня 2020 року № 553-IX за період з 01 травня 2020 року по 28 серпня 2020 року включно між сторонами немає. Учасниками справи сума у розмірі 181 036,65 грн., що вказана у довідці Територіального управління Державної судової адміністрації України в місті Києві від 30 серпня 2022 року № 193, не спростовується та не заперечується.

Як вказує Територіальне управління Державної судової адміністрації України в місті Києві в апеляційній скарзі виконання судового рішення на користь судді має здійснюватися Державною казначейською службою України за рахунок коштів бюджетної програми 0501150 "Виконання рішень судів на користь судів та працівників апаратів судів", розпорядником коштів якої є Державна судова адміністрація України.

Відповідно до абз. 2 ч. 3 ст. 148 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів здійснюють: Державна судова адміністрація України щодо фінансового забезпечення діяльності всіх інших судів, діяльності Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, органів суддівського самоврядування, Національної школи суддів України, Служби судової охорони та Державної судової адміністрації України.

Верховний Суд у постанові від 22 грудня 2022 року у справі №640/23369/20 зазначив наступне: "… у віданні Державної судової адміністрації України діє окрема бюджетна програма для забезпечення виконання судових рішень - КПКВ 0501150 "Виконання рішень судів на користь суддів", призначена саме для таких цілей. За правилами пункту 25 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845, наявність такої програми означає, що списання коштів здійснюватиметься саме за нею. У цьому зв`язку треба зауважити також, що, враховуючи приписи частини першої статті 2, частини першої статті 3 Закону України від 05 червня 2012 року № 4901-VI "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень", списання коштів за судовими рішеннями, боржником за якими є державний орган, можливе у тому випадку, коли способом захисту порушеного права буде стягнення коштів (тут мається на увазі - з ДСА України)".

Беручи до уваги викладене, колегія суддів вважає, що належним способом відновлення порушеного права позивача є стягнення з Державної судової адміністрації України на користь ОСОБА_1 181 036,65 грн. суддівської винагороди в частині суми обмеження, встановленого ч. 1 ст. 29 Закону України "Про державний бюджет України на 2020 рік" за період з 01 травня 2020 року по 31 липня 2020 року включно за рахунок бюджетної програми 0501150 "Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів", розпорядником якої є Державна судова адміністрація України в порядку, передбаченому Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" і постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року №845 "Про затвердження Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників".

Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду, що викладена у постановах від 22 грудня 2022 року у справі №640/21651/21, від 22 грудня 2022 року у справі №640/23369/20, від 09 червня 2022 року у справі № 280/136/21.

Враховуючи вищезазначене, рішення суду першої інстанції слід змінити, виклавши абзац третій резолютивної частини рішення наступного змісту:

"Стягнути з Державної судової адміністрації України на користь ОСОБА_1 181 036,65 (сто вісімдесят одна тисяча тридцять шість гривень 65 копійок) суддівської винагороди в частині суми обмеження, встановленого ч. 1 ст. 29 Закону України "Про державний бюджет України на 2020 рік" за період з 01 травня 2020 року по 31 липня 2020 року включно за рахунок бюджетної програми 0501150 "Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів", розпорядником якої є Державна судова адміністрація України в порядку, передбаченому Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" і постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845 "Про затвердження Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників".

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Приписи п. п. 1, 4 ч. 1, ч. 2 ст. 317 КАС України визначають, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції змінити в резолютивній частині.

Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України в місті Києві - задовольнити частково.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 03 жовтня 2022 року змінити в резолютивній частині, виклавши третій абзац в наступній редакції:

"Стягнути з Державної судової адміністрації України на користь ОСОБА_1 181 036,65 (сто вісімдесят одна тисяча тридцять шість гривень 65 копійок) суддівської винагороди в частині суми обмеження, встановленого ч. 1 ст. 29 Закону України "Про державний бюджет України на 2020 рік" за період з 01 травня 2020 року по 31 липня 2020 року включно за рахунок бюджетної програми 0501150 "Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів", розпорядником якої є Державна судова адміністрація України в порядку, передбаченому Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" і постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845 "Про затвердження Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників".

В іншій частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 03 жовтня 2022 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття.

Касаційна скарга на рішення суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя Н.М. Єгорова

Судді Н.В. Безименна

А.Б. Парінов