Справа № 460/7179/23
Суддя: Довга Ольга Іванівна
Дата ухвалення: 2023-09-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 вересня 2023 рокуЛьвівСправа № 460/7179/23 пров. № А/857/11898/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючий-суддя Довга О.І.,

суддя Глушко І.В.,

суддя Запотічний І.І.

секретар судового засідання Василюк В.Б.

за участю представників:

позивача Мукан Б.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 22 травня 2023 року (головуючий суддя Дорошенко Н.О., м.Рівне, проголошено 17:06:08) у справі № 460/7179/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Рівненській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, -

В С Т А Н О В И В:

20.03.2023 позивач звернувся в суд першої інстанції з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Рівненській області, в якому просив визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення № 1-1716 від 07.09.2022, яким визначено суму податкового зобов`язання за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, в розмірі 26703,0 грн.

Позов обгрунтовує тим, що відповідач неправомірно нарахував суму податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. Зазначив, що об`єкт майна, який слугував базою нарахування податку, а саме будівля Виробничо-сервісного центру за адресою м. Рівне, вул. Будівельників, 10-Б, не є об`єктом оподаткування в силу приписів підпункту "є" пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 Податкового кодексу України, оскільки належить до будівель промисловості та класифікується у групі 125 "Будівлі промисловості та склади" ДК 018-2000, підклас 1251.1. Будівлі підприємств машинобудівної та металообробної промисловості; та підклас 1251.9 "Будівлі інших промислових виробництв, включаючи поліграфічне". Вказує, що Виробничо-сервісний центр збудований ним для здійснення господарської та підприємницької діяльності, а саме: ремонт, технічне обслуговування, збирання-розбирання навантажувальної техніки та іншої спецтехніки. Враховуючи, що такий вид діяльності не визначено окремо за КВЕД, тому ознакою основного виду його діяльності є подібний - 33.17 "Ремонт і технічне обслуговування інших транспортних засобів". Такий вид діяльності згідно Класифікації видів економічної діяльності ДК 009:2010 відноситься до секції "С - переробна промисловість". До неї належить як кустарно-ремісничі промисли, так і серійне виробництво. Процес промислового виробництва - це процес перероблення (механічного, хімічного, ручного тощо), який використовують для виготовлення нової продукції. Конкретно в його діяльності результатом є капітально відремонтована або зібрана з комплектуючих спецмашина. Проведення ремонтних та складальних робіт можливо при умові забезпечення електроенергією виробничого приміщення, як для освітлення, так і для заживлення електрообладнання. Стверджує, що доказом використання Виробничо-сервісного центру за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва (виготовлення промислової продукції будь-якого виду) є споживання електричної енергії на об`єкті, що підтверджується рахунками за січень-грудень 2021 року, в яких вказано, що споживачем є ФОП ОСОБА_1 , угода від 20.02.2008, місце подачі електроенергії - автомайстерня в АДРЕСА_1 . Також у Виробничо-сервісному центрі зберігається відремонтована техніка, що тимчасово не передана замовникам згідно договорів у зв`язку з форс-мажорними обставинами (COVID-19), але потребує періодичного регламентного обслуговування для забезпечення належного технічного стану цієї техніки до моменту передачі її замовникам (закінчення форс-мажорних обставин). Крім цього, позивач вказав, що приміщення Виробничо-сервісного центру з моменту введення в експлуатацію ніколи не здавалося в оренду, лізинг, заставу та використовується до даного часу позивачем для здійснення господарської діяльності згідно з КВЕД 33.17 "Ремонт та технічне обслуговування інших транспортних засобів". Покликається на правові висновки Верховного Суду в постановах від 05.03.2020 у справі № 825/1625/17, від 17.02.2020 у справі № 820/3556/17, де вказано, що застосування підпункту "є" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України можливе якщо власниками об`єктів промисловості є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, та за умови (з врахуванням виду їх діяльності) використання таких об`єктів за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 22 травня 2023 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, покликаючись на порушенням норм матеріального права просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги. Доводи апеляційної скарги аналогічні доводам позовної заяви. Крім того, апелянт вказує, що незважаючи на карантин та форс-мажорні обставини у 2020 та у 2021 році продовжував господарську діяльність, а саме ремонт навантажувачів, що були передані йому згідно договорів. Підтвердженням того, що виконувалися ремонтні роботи у 2021 році є рахунки за спожиту електроенергію та водопостачання, оскільки без таких послуг неможливо проводити ремонт техніки. Вважає, що належний йому виробничо-сервісний центр має ознаки будівель промисловості, а тому в силу положень підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України, він не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

17.08.2023 позивачем до суду подано відзив на апеляційну скаргу. У відзиві зазначає, що основна діяльність позивача класифікується у секції G КВЕД ДК 009:2010, а отже не відноситься до секцій В-F КВЕД ДК 009:2010, що не дає підстав для застосування підпункту "є" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України. Звертає увагу, що виробничо-сервісний центр не відноситься до будівель та споруд промисловості згідно з ДК 018-2000, оскільки не призначений для промислового виробництва (виготовлення промислової продукції будь-якого виду). Крім цього, зауважує, що надані позивачем рахунки за електроенергію вказують на те, що приміщення експлуатувалося, однак не підтверджують його використання за функціональним призначенням. Щодо наданих позивачем договорів, зауважує, що договір не є підтвердженням виконання правочину, а будь-які первинні документи на підтвердження виконання договорів відсутні. Просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги.

Представник позивача та сам позивач в судовому засіданні підтримують вимоги апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з огляду на наступні підстави.

Судом встановлені наступні обставини.

ОСОБА_1 був зареєстрований як фізична особа-підприємець з 20.10.1999, до ЄДР внесено запис про його види економічної діяльності: 33.17 Ремонт і технічне обслуговування інших транспортних засобів (основний), 68.20 Надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна, 46.69 Оптова торгівля іншими машинами й устаткованням, 46.49 Оптова торгівля іншими товарами господарського призначення.

17.08.2020 проведено державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця за її рішенням.

Згідно із витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 08.12.2014, ОСОБА_1 на праві приватної власності належить об`єкт нерухомого майна: будівля, виробничо-сервісний центр літ. А-2, загальною площею 890,1 кв.м, розташований за адресою: АДРЕСА_2

Головним управління ДПС у Рівненській області прийнято податкове повідомлення-рішення форми "Ф" від 07.09.2022 № 1-1716, яким ОСОБА_1 визначено податкове зобов`язання за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості, код платежу 18100300, за податковий період 2021 рік, на суму 26703,00 грн.

Позивач використав процедуру адміністративного оскарження податкового повідомлення-рішення, оскарживши його до Державної податкової служби України.

Рішенням ДПС України від 13.02.2023 № 3539/6/99-00-06-01-04-06 податкове повідомлення-рішення від 07.09.2022 № 1-1716 залишено без змін, а скаргу платника податків - без задоволення.

Позивач, вважаючи свої права порушеними, звернувся з позовом до суду першої інстанції.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень, довів ті обставини, на яких ґрунтуються його заперечення.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком з огляду на наступне.

Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Відповідно до ч. 1 ст. 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Згідно з п. 1.1 ст. 1 Податкового кодексу України (ПК України) Податковий кодекс України регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків та зборів, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Згідно з п. 4.1. ст. 4 ПК України податкове законодавство України ґрунтується на таких принципах, зокрема, як: 4.1.1. загальність оподаткування - кожна особа зобов`язана сплачувати встановлені цим Кодексом, законами з питань митної справи податки та збори, платником яких вона є згідно з положеннями цього Кодексу; 4.1.2. рівність усіх платників перед законом, недопущення будь-яких проявів податкової дискримінації - забезпечення однакового підходу до всіх платників податків незалежно від соціальної, расової, національної, релігійної приналежності, форми власності юридичної особи, громадянства фізичної особи, місця походження капіталу; 4.1.11. єдиний підхід до встановлення податків та зборів - визначення на законодавчому рівні усіх обов`язкових елементів податку.

Відповідно до п. 4.3 ст. 4 цього Кодексу податкові періоди та строки сплати податків та зборів установлюються, виходячи з необхідності забезпечення своєчасного надходження коштів до бюджетів, з урахуванням зручності виконання платником податкового обов`язку та зменшення витрат на адміністрування податків та зборів.

Відповідно до ст. 265 ПК України податок на майно складається з: податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки; транспортного податку та плати за землю.

Згідно з пп. 266.1.1 п. 266.1 ст. 266 ПК України платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Відповідно до пп. 266.2.1 п. 266.2 ст. 266 ПК України базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.

Підпункт "є" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України (в редакції Закону № 466-IX від 16.01.2020, чинній на час виникнення спірних правовідносин) встановлює, що не є об`єктом оподаткування: будівлі промисловості, віднесені до групи "Будівлі промислові та склади" (код 125) Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, що використовуються за призначенням у господарській діяльності суб`єктів господарювання, основна діяльність яких класифікується у секціях B-F КВЕД ДК 009:2010, та не здаються їх власниками в оренду, лізинг, позичку.

Таким чином, наведена норма податкового закону підлягає застосуванню за сукупності наступних ознак: об`єкт нерухомого майна належить до будівель промисловості, які віднесені до групи "Будівлі промислові та склади" (код 125) Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000; об`єкт нерухомого майна використовується за призначенням у господарській діяльності суб`єктів господарювання, основна діяльність яких класифікується у секціях B-F КВЕД ДК 009:2010; об`єкт нерухомого майна не здається його власником в оренду, лізинг, позичку. Встановлена відсутність будь-якої з наведених вище ознак об`єкта нерухомого майна не дає підстав для звільнення його від оподаткування за правилами підпункт "є" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України.

Відповідно до пп.266.3.1- 266.3.2 п.266.3 ст.266 ПК України базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток. База оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.

Відповідно до пп. 266.4.2 п. 266.4 ст. 266 ПК України сільські, селищні, міські ради та ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, встановлюють пільги з податку, що сплачується на відповідній території, з об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб, громадських об`єднань, благодійних організацій, релігійних організацій України, статути (положення) яких зареєстровані у встановленому законом порядку, та використовуються для забезпечення діяльності, передбаченої такими статутами (положеннями). Пільги з податку, що сплачується на відповідній території з об`єктів житлової нерухомості, для фізичних осіб визначаються виходячи з їх майнового стану та рівня доходів.

Підпунктом 266.7.2. п. 266.7. ст. 266 ПК України визначено, що податкове/податкові повідомлення-рішення про сплату суми/сум податку, обчисленого згідно з підпунктом 266.7.1 пункту 266.7 цієї статті, та відповідні платіжні реквізити, зокрема, органів місцевого самоврядування за місцезнаходженням кожного з об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, надсилаються (вручаються) платнику податку контролюючим органом за місцем його податкової адреси (місцем реєстрації) до 1 липня року, що настає за базовим податковим (звітним) періодом (роком).

Разом з тим, відповідно до п. 30.1. ст. 30 ПК України податкова пільга - передбачене податковим та митним законодавством звільнення платника податків від обов`язку щодо нарахування та сплати податку та збору, сплата ним податку та збору в меншому розмірі за наявності підстав, визначених пунктом 30.2. цієї статті.

Відповідно до п. 30.2 ст. 30 ПК України підставами для надання податкових пільг є особливості, що характеризують певну групу платників податків, вид їх діяльності, об`єкт оподаткування або характер та суспільне значення здійснюваних ними витрат.

Відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, затвердженого наказом Державного комітету України по стандартизації, метрології та сертифікації від 17.08.2000 № 507, будівлі промисловості (криті будівлі промислового призначення, наприклад, фабрики, майстерні, бойні, пивоварні заводи, складальні підприємства тощо) віднесено до підрозділу "Будівлі нежитлові" група 125 "Будівлі промислові та склади" клас 1251 "Будівлі промисловості".

При цьому, до будівель промисловості відносяться об`єкти нерухомості, які відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000 належать до класу 1251 "Будівлі промисловості", який в свою чергу включає підкласи: 1251.1 - "Будівлі підприємств машинобудування та металообробної промисловості"; 1251.2 - "Будівлі підприємств чорної металургії"; 1251.3 - "Будівлі підприємств хімічної та нафтохімічної промисловості"; 1251.4 - "Будівлі підприємств легкої промисловості"; 1251.5 - "Будівлі підприємств харчової промисловості"; 1251.6 - "Будівлі підприємств медичної та мікробіологічної промисловості"; 1251.7 - "Будівлі підприємств лісової деревообробної та целюлозно-паперової промисловості"; 1251.8 - "Будівлі підприємств будівельної індустрії, будівельних матеріалів та індустрії, будівельних матеріалів та виробів, скляної та фарфоро-фаянсової промисловості"; 1251.9 - "Будівлі інших промислових виробництв, включаючи поліграфічне".

Верховний Суд у постанові від 22.04.2021 у справі № 0640/4296/18 звернув увагу, що визначаючи податкову пільгу у підпункті "є" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України законодавець ключовим критерієм обрав функціональне призначення будівлі, а не належність конкретному суб`єкту - платнику. Сама по собі специфіка об`єкта оподаткування - наявність спеціального статусу будівлі, а саме статусу будівлі промисловості, не може бути підставою для звільнення від оподаткування. Так, законодавець пов`язує звільнення від сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, не тільки і не стільки із його статусом (придатністю його застосування у виробничому промисловому циклі господарської діяльності без конкретизації видів промислового виробництва та організаційних форм у яких воно здійснюється), а й з використанням будівлі з метою провадження виробничої діяльності, тобто з використанням такої за цільовим призначенням, зокрема, у даному випадку для виготовлення продукції.

Оглядаючи матеріали справи, колегія суддів зазначає наступне.

Належна позивачу будівля відноситься до будівель промисловості та класифікується у групі 125 «Будівлі промислові та склади» ДК 018-2000, що також підтверджено рішеннями судів у справах № 817/942/18, 460/6009/20

Разом з тим, з Технічної документації із землеустрою від 07.04.2013 встановлено, що документація стосувалася документів, що посвідчують право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій) підприємця ОСОБА_1 саме для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості (для будівництва та експлуатації споруди «Виробничо-сервісний центр» в АДРЕСА_1

Згідно з Декларацією від 20.11.2014 № РВ77 визнано готовність до експлуатації об`єкта: "Продовження будівництва виробничо-сервісного центру на АДРЕСА_1 ". Замовник ОСОБА_1

Наказом Управління містобудування та архітектури виконавчого комітету Рівненської міської ради від 01.12.2014 № 290 «Про присвоєння адреси» об`єкту нерухомого майна, що належить ОСОБА_1 (виробничо-сервісному центру, який закінчений будівництвом відповідно до Декларації про готовність об`єкта до експлуатації від 20.11.2014 № РВ77), присвоєно адресу: АДРЕСА_2 .

Апелянт вказує, що він використовує означений об`єкт нерухомого майна в господарській діяльності. Водночас, апеляційний суд не погоджується з таким твердженням, з огляду на наступне.

За правилами підпункту "є" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України є вимога щодо використання об`єкта нерухомого майна за призначенням у господарській діяльності суб`єктів господарювання, основна діяльність яких класифікується у секціях B-F КВЕД ДК 009:2010.

Доводи апелянта зводяться до того, що здійснюваний ним вид господарської діяльності за КВЕД 33.17 класифікується в секції С КВЕД ДК 009:2010, підприємницьку діяльність він тимчасово призупинив та має намір поновити після закінчення форс-мажорних обставин (пандемія, війна).

Разом з тим, відповідно до пп. 14.1.36. п. 14.1 ст. 14 ПК України господарська діяльність - діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Статтею 50 Цивільного кодексу України встановлено, що право на здійснення підприємницької діяльності, яку не заборонено законом, має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Обмеження права фізичної особи на здійснення підприємницької діяльності встановлюються Конституцією України та законом. Фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом.

Частинами 1-3 ст. 3 Господарського кодексу України встановлено, що під господарською діяльністю у цьому Кодексі розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва - підприємцями. Господарська діяльність може здійснюватись і без мети одержання прибутку (некомерційна господарська діяльність). Діяльність негосподарюючих суб`єктів, спрямована на створення і підтримання необхідних матеріально-технічних умов їх функціонування, що здійснюється за участі або без участі суб`єктів господарювання, є господарчим забезпеченням діяльності негосподарюючих суб`єктів.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 55 Господарського кодексу України суб`єктами господарювання визнаються учасники господарських відносин, які здійснюють господарську діяльність, реалізуючи господарську компетенцію (сукупність господарських прав та обов`язків), мають відокремлене майно і несуть відповідальність за своїми зобов`язаннями в межах цього майна, крім випадків, передбачених законодавством. Суб`єктами господарювання є: 1) господарські організації - юридичні особи, створені відповідно до Цивільного кодексу України, державні, комунальні та інші підприємства, створені відповідно до цього Кодексу, а також інші юридичні особи, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані в установленому законом порядку; 2) громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані відповідно до закону як підприємці.

Апеляційний суд звертає увагу, що 17.08.2020 здійснено державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 за його рішенням. Отже, з моменту припинення підприємницької діяльності позивач не має статусу суб`єкта господарювання та не здійснює господарської діяльності за жодним видом КВЕД, безвідносно до того, які види діяльності він здійснював як фізична особа-підприємець. Крім того, з апеляційної скарги вбачається, що позивач є засновником Товариства з обмеженою відповідальністю фірма "Балкан", з яким у ФОП ОСОБА_1 був укладений господарський договір. Однак, така обставина жодним чином не свідчить, що позивач в спірному періоді здійснював господарську діяльність, оскільки суб`єктом господарських правовідносин в такому випадку виступає юридична особа Товариство з обмеженою відповідальністю фірма "Балкан", а не її засновники.

З огляду на наведене, суд апеляційної інстанції зазначає, що в ході судового розгляду справи не підтверджено жодними належними й допустимими доказами фактичного використання в 2021 році конкретним суб`єктом господарської діяльності за функціональним призначенням належного позивачу об`єкта нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 . Не підтверджують таких обставин і надані позивачем рахунки за спожиту електричну енергію (адреса лічильника - АДРЕСА_1 ), які виписані на споживача ФОП ОСОБА_1 , оскільки за своїм змістом вони підтверджують лише використання на об`єкті нерухомого майна електричної енергії, що жодним чином не дає підстав для висновку про використання такого об`єкта за призначенням у господарській діяльності суб`єктів господарювання, основна діяльність яких класифікується у секціях B-F КВЕД ДК 009:2010. Також, колегія суддів зауважує, що перебування в даний час на території Виробничо-сервісного центру техніки, що зумовлює необхідність її зберігання та регламентного обслуговування, як зазначає позивач, не свідчить про здійснення виробничої діяльності, а є додатковим підтвердженням того, що спірне приміщення не використовувалося за господарським призначенням.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09.12.1994, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд визнає, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив обставини справи та ухвалив законне рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно, об`єктивно і всебічно з`ясованих обставинах, доводи апеляційних скарг їх не спростовують, а тому підстав для скасування рішення суду першої інстанції немає.

Згідно з ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Зазначене положення поширюється на доказування правомірності оскаржуваного рішення (дії чи бездіяльності). Окрім доказування правових підстав для рішення (тобто правомірності), суб`єкт владних повноважень повинен доказувати фактичну підставу, тобто наявність фактів, з якими закон пов`язує можливість прийняття рішення, вчинення дії чи утримання від неї.

В розумінні ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним, обґрунтованим та відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та прийняв рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.

Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325,328, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 22 травня 2023 року у справі № 460/7179/23 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку, виключно у випадках передбачених частиною 4 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя О. І. Довга
судді І. В. Глушко
І. І. Запотічний
Повне судове рішення складено 21 вересня 2023 року