Справа № 300/1950/23
Суддя: Кухтей Руслан Віталійович
Дата ухвалення: 2023-09-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 вересня 2023 рокуЛьвівСправа № 300/1950/23 пров. № А/857/9891/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі :

головуючого судді : Кухтея Р.В.,

суддів : Носа С.П., Шевчук С.М.

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 12 травня 2023 року (ухвалене головуючим-суддею Бобровим Ю.О. в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження у м. Івано-Франківську) у справі за адміністративним ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в :

У квітні 2023 року ОСОБА_1 звернулася в суд із адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (далі - ГУ ПФУ в Івано-Франківській області, відповідач-1), ГУ ПФУ в м. Києві (далі - відповідач-2), ГУ ПФУ в Рівненській області (далі - відповідач-3), в якому просила визнати протиправними дії ГУ ПФУ у Івано-Франківській області, протиправними рішення ГУ ПФУ в м. Києві №90 від 10.02.2023, ГУ ПФУ в Рівненській області №90 від 02.03.2023 щодо відмови у призначенні їй пенсії за віком відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування №1058-IV від 09.07.2003 (далі - Закон №1058), скасувати ці рішення та зобов`язати ГУ ПФУ в Івано-Франківській області зарахувати до її загального стажу в одинарному розмірі періоди роботи з 07.01.1986 по 19.06.2002, у подвійному розмірі згідно ст.60 Закону України Про пенсійне забезпечення №1788-XII від 05.11.1991 (далі - Закон №1788) період роботи з 25.06.2002 по 31.12.2022, з урахуванням даних довідки №01/167 від 27.12.2022, виданої Комунальним некомерційним підприємством (далі - КНП) Прикарпатський клінічний шкірно-венерологічний центр Івано-Франківської обласної ради, а також врахувати для обчислення пенсії заробітну плату (дохід) за всі періоди страхового стажу, відображені в Індивідуальних відомостях про застраховану особу за реєстраційним номером облікової картки платника податків НОМЕР_1 з подальшим виключенням невигідних періодів заробітку до 60 календарних місяців страхового стажу згідно ст.40 Закону №1058, призначити та виплатити їй з 29.11.2022 пенсію за віком відповідно до цього Закону, визнати протиправною бездіяльність ГУ ПФУ в Івано-Франківській області, ГУ ПФУ в м.Києві, ГУ ПФУ в Рівненській області щодо виплати грошової допомоги, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі десяти місячних пенсій станом на день призначення та зобов`язати ГУ ПФУ в Івано-Франківській області виплатити вказану грошову допомогу.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 12.05.2023 позовні вимоги були задоволені повністю.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ГУ ПФУ у Івано-Франківській області подало апеляційну скаргу, в якій через неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права просить його скасувати та прийняти постанову, якою відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог повністю.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що рішенням ГУ ПФУ в м. Києві позивачці було відмовлено у призначенні пенсії у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу 29 років. Зазначає, що до страхового стажу не зараховано періоди роботи згідно записів трудової книжки та виданих довідок, оскільки ім`я не відповідає паспортним даним. Просить в задоволенні позову відмовити

Позивачка у відзиві на апеляційну скаргу рішення суду першої інстанції вважає законним та просить залишити його без змін.

Згідно п.3 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні по справі матеріали та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.

З матеріалів справи видно, що 03.02.2023 позивачка звернулася до ГУ ПФУ в Івано-Франківській області із заявою про призначення пенсії за віком.

Листом 15.02.2022 ГУ ПФУ в Івано-Франківській області повідомило позивачку про відмову у призначенні пенсії, згідно рішення ГУ ПФУ в м. Києві №90 від 10.02.2023, яким позивачці було відмовлено у призначенні пенсії за віком відповідно до Закону №1058 у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу 29 років. Страховий стаж становить 2 роки 6 місяців. Не зараховано до страхового стажу періоди роботи згідно записів трудової книжки та виданих довідок, оскільки ім`я не відповідає паспортним даним, період догляду за дитиною до трирічного віку, оскільки не надано паспорт дитини.

22.02.2022 позивачка повторно звернулася до ГУ ПФУ в Івано-Франківській області із заявою про призначення пенсії, до якої додатково додано оновлені довідки, трудову книжку із внесеними змінами її імені, паспорт дитини та висновок фахівця-лінгвіста.

02.03.2023 ГУ ПФУ в Рівненській області було прийнято рішення №90, яким позивачці відмовлено у призначенні пенсії у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу 29 років та вказано, що її страховий стаж становить 7 років 3 місяці 5 днів.

Вказаним рішенням не зараховано період роботи з 07.01.1986 по 19.06.2002 згідно записів №3-6 трудової книжки серії НОМЕР_2 від 02.04.1984, оскільки у графі 2 виправлено дату прийняття на роботу та у графі 4 у підставі внесення запису про прийняття на роботу наявне виправлення в номері наказу, не зараховано зазначений період роботи згідно довідок №35/59-4.01/1063 від 27.12.2022, №35/59-4.01/1064 від 03.01.2023, наданих первинних документів за час роботи та акта перевірки стажу роботи №0900-1102-1/1283 від 21.02.2023, оскільки зазначене в документах ім`я особи ОСОБА_2 відрізняється від даних паспорта громадянина України серії НОМЕР_3 , виданого Галицьким РВ УМВС в Івано-Франківській області 29.06.1996, не зараховано до страхового та пільгового стажу період роботи з 25.06.2002 по 31.12.2003 згідно записів трудової книжки серії НОМЕР_2 від 02.04.1984, довідки №01/167 від 27.12.2022, оскільки в долученому наказі про прийняття на роботу №47 від 19.06.2002 зазначене ім`я особи ОСОБА_2 відрізняється від паспортних даних заявниці, в наказі №21 від 28.03.2003 про переведення на посаду медсестри постійно ім`я та по батькові особи зазначено не повністю, не зараховано до страхового стажу період роботи з 01.01.2004 по 31.12.2022 згідно інформації про сплату страхових внесків, що міститься в індивідуальних відомостях про застраховану особу в Реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, оскільки ім`я особи ОСОБА_2 відрізняється від паспортних даних заявниці.

Вважаючи протиправними дії відповідачів, ОСОБА_1 звернулася до адміністративного суду з даним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги у повному обсязі, суд першої інстанції виходив з того, що до загального стажу періоди роботи позивачки необхідно зарахувати період з 07.01.1986 по 19.06.2002 та з 25.06.2002 по 31.12.2022, у зв`язку з чим стаж її роботи складає більше 41 року. Відповідачами протиправно також не враховано період роботи позивачки з 25.06.2002 по 31.12.2022 до стажу її роботи у подвійному розмірі. Щодо виплати позивачці грошової допомоги, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі десяти місячних пенсій станом на день призначення, суд дійшов висновку, що стаж позивачки на медичних посадах становить більше 41 року, що дає їй право визначене законом на отримання зазначеної грошової допомоги, а тому вона має право на отримання цієї допомоги відповідно до п.71 Прикінцевих положень Закону №1058.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального права та з дотриманням норм процесуального права, а також при повному, всебічному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, виходячи з наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Статтею 46 Конституції України кожному громадянину України гарантується право на соціальний захист, що, крім іншого, включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності.

Відповідно до ч.4 ст.24 Закону №1058, періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Статтею 48 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) та ст.62 Закону №1788 визначено, що основним документом, який підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється КМУ.

На виконання вимог ст.62 Закону №1788, Уряд своєю постановою №637 від 12.08.1993 затвердив порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі - Порядок №637).

Згідно п.1, п.2 Порядку №637, за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.

Пунктом 3 Порядку №637 визначено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Пунктом 20 Порядку №637 передбачено, що у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, встановлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників (додаток №5).

У довідці має бути вказано періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу, професія або посада, характер виконуваної роботи, розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, куди включається цей період роботи та первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка.

Відтак, основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Проте, якщо у трудовій книжці не зазначені відомості про умови праці та характер виконуваної роботи, а тому для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників.

З матеріалів справи видно, що період з 07.01.1986 по 19.06.2002 не було зараховано пенсійними органами згідно записів трудової книжки, оскільки у графі 2 трудової книжки виправлено дату прийняття на роботу та у графі 4 у підставі внесення запису про прийняття на роботу наявне виправлення в номері наказу.

Як вбачається з трудової книжки НОМЕР_2 від 02.04.1984 позивачка працювала у період з 02.04.1984 по 06.01.1986 медсестрою палати новонароджених у Галицькій центральній районній лікарні, з 07.01.1986 по 15.02.1989 медсестрою госпрозрахункового відділу у Міській поліклініці профілактичних оглядів м. Івано-Франківська (реорганізовано у Івано-Франківську міську поліклініку №3, з 16.02.1989 по 01.01.1991 медсестрою кабінету функціональної діагностики і ЕКГ відділу періодичних профоглядів відділу у Міській поліклініці профілактичних оглядів м. Івано-Франківська (реорганізовано у Івано-Франківську міську поліклініку №3, з 02.01.1991 по 19.06.2002 акушеркою госпрозрахункового відділу профоглядів у Івано-Франківській міській поліклініці №3, з 25.06.2002 по 31.03.2020 дільничною медсестрою диспансерного відділення у Івано-Франківському обласному дерматовенерологічному диспансері (перейменовано на Комунальний заклад Івано-Франківський обласний клінічний шкірно-венерологічний диспансер, реорганізовано у КНП Прикарпатський клінічний шкірно-венерологічний центр Івано-Франківської обласної ради).

З 01.04.2020 по теперішній час працює сестрою медичної консультативно-діагностичного відділення у КНП Прикарпатський клінічний шкірно-венерологічний центр Івано-Франківської обласної ради).

Колегія суддів зазначає, що всі записи трудової книжки позивачки відповідають відомостям щодо її особи та підтверджуються матеріалами справи.

Судом також встановлено, що після звільнення 06.01.1986, позивачка 07.01.1986, згідно наказу №1&3 від 06.01.1986 була прийнята медсестрою госпрозрахункового відділу Міської поліклініки профілактичних оглядів м. Івано-Франківська.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, вказані записи у трудовій книжці є послідовними, чіткими, без перекреслень, містять підпис відповідальної особи та печатку підприємства.

Колегія суддів зазначає, що хоча дата прийняття на роботу 07.01.1986 містить виправлення, а саме число 07, проте навіть з урахуванням виправлення така дата є чіткою, з якої можна ідентифікувати дату прийняття на роботу саме 07.01.1986.

При цьому, як слушно зауважив суд першої інстанції, номер наказу про зарахування 2§3 містить символ параграфу, що не слід вважати виправленням.

Більше того, колегія суддів враховує, що на другій сторінці трудової книжки позивачки наявний запис виправлено на 07 вірити, який скріплено підписом відповідальної особи та печаткою підприємства, що відповідає вимогам пункту 2.6 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої спільним наказом Мінпраці України, Мін`юсту України та Мінсоцзахисту України №58 від 29.07.1993.

Крім того, позивачкою надана архівна довідка №35/59-4.01/1063 від 27.12.2022, видана архівним відділом Івано-Франківської міської ради, що підтверджує період її роботи з 07.01.1986 по 19.06.2002 на вказаній посаді.

При цьому, жодних неправильних чи неточних записів саме про періоди роботи позивачки, у зв`язку з чим необхідно підтверджувати трудовий стаж, контролюючим органом не виявлено.

Також, причиною відмови у зарахуванні спірних періодів роботи до загального стажу є те, що позивачка, відповідно до паспорта громадянина України серії НОМЕР_3 , значиться як ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проте у частині документів, що підтверджують трудовий стаж, поданих до пенсійного Фонду, позивачка іменується як ОСОБА_2 .

Як встановлено судом, позивачка, у зв`язку з виявленим розбіжностями у трудовій книжці, звернулася до свого роботодавця, після чого старшим інспектором відділу кадрів КНП Прикарпатський клінічний шкірно-венерологічний центр Івано-Франківської міської ради ОСОБА_3 на внутрішньому боці обкладинки трудової книжки позивачки НОМЕР_2 від 02.04.1984 зроблено запис про те, що ім`я ОСОБА_2 виправлено на ОСОБА_4 на підставі паспорта серії НОМЕР_3 , виданим Галицьким РВ УМВС в Івано-Франківській області 29.06.1996.

При цьому, колегія суддів зазначає, що вказаний запис завірений печаткою відділу кадрів підприємства та підписом відповідної особи.

Більше того, дата народження позивачки, яка зазначена у трудовій книжці, відповідає даті народження ОСОБА_1 , а внесені зміни у її прізвище також свідчать про належність вказаної трудової книжки саме їй, що підтверджується наданими при зверненні за призначенням пенсії свідоцтвами про одруження.

Також, при повторному зверненні до пенсійного органу за призначенням пенсії позивачці було надано висновок фахівця-лінгвіста від 20.03.2023, у якому зазначено, що ім`я ОСОБА_2 має фонетичний варіант ОСОБА_4 , а правопис імені ІНФОРМАЦІЯ_2 не суперечить ідентифікації фізичної особи для подальших юридичних дій у відповідних державних установах.

Крім того, факт роботи позивачки у КНП Прикарпатський клінічний шкірно-венерологічний центр Івано-Франківської обласної ради підтверджується довідкою №01/167 від 27.12.2022 виданою саме ОСОБА_1 , у якій зазначено, що вона дійсно у період з 25.06.2002 по даний час працює у даному лікувальному закладі.

Також, як вірно встановлено судом першої інстанції, в індивідуальних відомостях про застраховану особу в Реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування форми ОК-5 позивачка вказана як ОСОБА_5 , проте серія та номер паспорта, реєстраційний номер облікової картки платника податку, що вказані у даних відомостях, повністю відповідають паспортним даним та реєстраційному номеру облікової картки платника податку ОСОБА_1 , які наявні у матеріалах справи та міститься інформація про сплату за позивачку, підприємствами, на яких вона працювала, страхових внесків за період з 1999 по 2022 року.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що пенсійними органами протиправно не взято до уваги відомості про сплату страхових внесків за позивачку, у зв`язку з чим такі відомості мають бути враховані як при зарахуванні до страхового стажу спірних періодів роботи, так і при обчисленні заробітку, що враховується при призначенні пенсії.

Водночас, вказані записи в повній мірі підтверджують періоди роботи позивачки, а описка імені позивачки, як правильно вказав суд першої інстанції, не є підставою для позбавлення позивачки права на зарахування вищевказаних періодів роботи до страхового стажу. Відсутність інших документів на підтвердження трудового стажу не може нівелювати відомості трудової книжки та позбавляти особу права на належне пенсійне забезпечення з урахуванням набутого ним трудового стажу, а відмова пенсійного органу в зарахуванні спірного стажу порушує принцип рівності особи перед законом.

Колегія суддів вважає, що недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для робітника, а отже, не може впливати на її особисті права, з огляду на що, періоди роботи з 07.01.1986 по 19.06.2002 та з 25.06.2002 по 31.12.2022, які не були зараховані до стажу позивачки, підтверджуються записами її трудової книжки та мають бути враховані пенсійним органом при призначенні пенсії.

Колегія суддів наголошує на тому, що відмова пенсійного органу позбавляє гарантованого Конституцією України права позивачки на пенсію та є непропорційною до наслідків.

При цьому, суд першої інстанції слушно зауважив, що прізвище та по-батькові, рік народження, серія і номера паспорта, реєстраційний номер облікової картки платника податку ідентичні даним позивачки та свідчать про належність вищезазначених документів, що підтверджують страховий стаж саме ОСОБА_1 .

Відтак, колегія суддів дійшла висновку, що періоди роботи позивачки з 07.01.1986 по 19.06.2002 та з 25.06.2002 по 31.12.2022 підлягають зарахуванню до загального стажу, у зв`язку із чим стаж її роботи складає більше 41 року.

Щодо зарахування до загального стажу у подвійному розмірі згідно ст.60 Закону №1788 період роботи ОСОБА_1 з 25.06.2002 по 31.12.2022, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ч.1 ст.26 Закону №1058, особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років та наявності страхового стажу не менше 15 років.

Відповідно до ст.24 Закон №1058, страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Закон №1058 набрав чинності 01.01.2004 і до цього моменту пенсійні відносини врегульовувалися Законом №1788.

Так, відповідно до ст.60 Закону №1788, робота в лепрозорних і протичумних закладах охорони здоров`я, у закладах (відділеннях) з лікування осіб, заражених вірусом імунодефіциту людини або хворих на СНІД, в інших інфекційних закладах (відділеннях) охорони здоров`я, у патолого-анатомічних і реанімаційних відділеннях закладів охорони здоров`я, а також у психіатричних закладах охорони здоров`я зараховується до стажу роботи у подвійному розмірі.

Наказом Міністерства охорони здоров`я України №303 від 08.10.1997 було проведено реорганізацію анестезіологічної служби у складі лікувально-профілактичних закладів охорони здоров`я. Замість відділень (груп) анестезіології реанімації та відділень реанімації і інтенсивної терапії були створені анестезіологічні відділення або відділення анестезіології, анестезіологічні відділення з ліжками (палатами) для інтенсивної терапії, анестезіологічні групи, відділення інтенсивної терапії, вузькоспеціалізовані відділення інтенсивної терапії.

Згідно роз`яснення, наданого Міністерством охорони здоров`я і Міністерства праці та соціальної політики України у листах №10.02.11/450 від 28.05.2002 та №02-886з-08 від 21.06.2002, період роботи працівників у відділеннях анестезіології та інтенсивної терапії зараховуються до стажу у подвійному розмірі, як це передбачено ст.60 Закону №1788.

Відповідно до ч.4 ст.24 Закону №1058, періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених Законом.

Колегія суддів звертає увагу, що редакція ст.60 Закону №1788 є чинною на теперішній час. При цьому, ст.24 Закону №1058 не скасовує та не зупиняє дію ст.60 Закону №1788.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та видно з матеріалів справи, позивачка у період з 25.06.2002 по теперішній час працює дільничною медсестрою диспансерного відділення (з 01.04.2020 змінено на сестра медична консультативно-діагностичного відділення) у КНП Прикарпатський клінічний шкірно-венерологічний центр Івано-Франківської обласної ради, що підтверджується записами у трудовій книжці.

Відповідно довідки №01/167 від 27.12.2022, ОСОБА_1 працювала у КНП Прикарпатський клінічний шкірно-венерологічний центр Івано-Франківської обласної ради у період з 25.06.2002 по даний час.

Також у вказаній довідці зазначено, що вона на посаді медсестри диспансерного відділення працювала зі збудниками хвороб, таких як сифіліс, гонорея, трихофітія, мікроспорія, короста та демодекоз, які віднесені до Переліку особливо небезпечних, небезпечних інфекційних та паразитарних хвороб людини і носійства збудників цих хвороб, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я №133 від 19.07.1995, що дає їй право на врахування вказаного періоду роботи у пільговому обчисленні, відповідно до ст.60 Закону №1788.

Відтак, відповідачами протиправно не враховано період роботи позивачки з 25.06.2002 по 31.12.2022 до стажу її роботи у подвійному розмірі.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що оскільки позивачка на час звернення до пенсійного органу із заявою про призначення пенсії досягла 60 річного віку, має достатній загальний страховий стаж, пенсію їй слід призначити з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, тобто з 29.11.2022.

Щодо виплати грошової допомоги, що не підлягає оподаткуванню, у розмірі десяти місячних пенсій станом на день призначення, колегія суддів зазначає наступне.

Як передбачено п.71 розділуПрикінцеві положення Закону №1058, особам, які на день досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону, працювали в закладах та установах державної або комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів е-ж статті 55 Закону №1788, і мають страховий стаж (для чоловіків - 35 років, для жінок - 30 років) на таких посадах, а також якщо вони до цього не отримували будь-яку пенсію, при призначенні пенсії за віком виплачується грошова допомога, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі їх десяти місячних пенсій станом на день її призначення.

Виплата вищевказаної грошової допомоги здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Порядок обчислення стажу, який дає право на призначення грошової допомоги та механізм виплати цієї допомоги встановлюються КМУ.

Такий Порядок обчислення страхового стажу, що дає право на призначення грошової допомоги, та її виплати, який визначає умови обчислення страхового стажу, що дає право на призначення грошової допомоги відповідно до п.71 розділу ХV Прикінцеві положення Закону №1058, затверджений постановою КМУ №1191 від 23.11.2011 (далі - Порядок №1191), пунктом 2 якого передбачено, що до страхового стажу, який визначає право на виплату грошової допомоги, зараховуються періоди роботи в закладах та установах державної та комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів е-ж статті 55 Закону №1788, що передбачені переліком закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженим постановою КМУ №909 від 04.11.1993 Про перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років.

Згідно п.5 Порядку №1191, грошова допомога надається особам, яким починаючи з 01.10.2011 призначається пенсія за віком відповідно до Закону №1058 та які на день досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону, працювали в закладах та установах державної або комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів е-ж статті 55 Закону №1788, і мають страховий стаж (для чоловіків - 35 років, для жінок - 30 років) на таких посадах, а також якщо вони до цього не отримували будь-яку пенсію.

Отже, право на отримання грошової допомоги у розмірі десяти місячних пенсій законодавство України пов`язує з наявністю у особи необхідного спеціального страхового стажу роботи на певних, визначених законодавством, посадах, виходом на пенсію саме з цих посад в закладах та установах державної та комунальної форми власності, а також неотримання такою особою до моменту виходу на пенсію за віком, відповідно до Закону №1058 будь-якого іншого виду пенсії.

Відмовляючи позивачці у виплаті грошової допомоги, відповідно до п.71 розділу ХV Прикінцеві положення Закону №1058, відповідачі послалися на недостатній страховий стаж, що дає право на виплату такої грошової допомоги.

Як вірно встановлено судом, стаж позивачки на медичних посадах становить більше 41 року, що дає їй право визначене законом на отримання зазначеної грошової допомоги.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що позивачка має право на отримання спірної грошової допомоги у розмірі десяти місячних пенсій.

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України та ст.17 Закону України Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини, суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського Суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерела права.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив ЄСПЛ у справі Проніна проти України (рішення від 18.07.2006).

Зокрема, у пункті 23 рішення ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника.

Так, у рішенні від 10.02.2010 у справі Серявін та інші проти України ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorija v. Spain) від 09.12.1994). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі Суомінен проти Фінляндії (Suominen v. Finland) від 01.07.2003). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі Гірвісаарі проти Фінляндії (Hirvisaari v. Finland) від 27.09.2001).

Інші зазначені в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Згідно ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення ухвалене відповідно до норм матеріального та процесуального права, а висновки суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, які не спростовані доводами апеляційної скарги, у зв`язку з чим відсутні підстави для її задоволення.

Одночасно слід зазначити, що в контексті положень п.3 ч.6 ст.12 КАС України дана справа відноситься до категорій справ незначної складності, а тому судове рішення, постановлене за результатами апеляційного перегляду в касаційному порядку оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 цього Кодексу.

Керуючись ст.ст.12, 308, 311, 315, 316, 321, 325, 328, 329 КАС України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 12 травня 2023 року по справі №300/1950/23 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. В. Кухтей
судді С. П. Нос
С. М. Шевчук