Справа № 520/10559/22
Суддя: Панов М.М.
Дата ухвалення: 2023-09-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 вересня 2023 р. № 520/10559/22

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Панова М.М., розглянувши в порядку спрощеного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , третя особа - Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просить суд:

- визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо передчасного виключення ОСОБА_1 зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 до проведення розрахунку;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 внести зміни до наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 23.02.2022 №39 в частині виключення ОСОБА_1 зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 з дати проведення розрахунку, тобто 15 вересня 2022 року;

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо неподання до Головного управління Пенсійного фонду у Харківській області відомостей про прийняття у квітні 2011 року та звільнення 15 вересня 2022 році ОСОБА_1 з військової служби;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 подати до Головного управління Пенсійного фонду у Харківській області відомості про прийняття на військову службу ОСОБА_1 у квітні 2011 року та звільнення у запас з 15 вересня 2022 року;

- стягнути з Військової частини НОМЕР_1 (ЄДРПОУ: НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_3 , АДРЕСА_2 ) моральну шкоду у розмірі 209700 гривень.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що відповідачем протиправно не проведено повний розрахунок на момент прийняття наказу про звільнення, а саме на 23.02.2022, остаточний розрахунок з позивачем було проведено лише 15.09.2022, позивач вважає, що враховуючи це та за відсутності згоди позивача на виключення із списків особового складу військової частини, дата вивільнення, як і виплата грошового забезпечення позивачу повинна бути іншою - 15.09.2022, а також відповідачем протиправно не виконано обов`язок щодо видачі позивачу трудової книжки після звільнення, а всі письмові звернення щодо проведення розрахунку залишилися без письмової відповіді з боку відповідача.

Ухвалою суду від 02.12.2022 відкрито спрощене провадження по справі в порядку, передбаченому статтею 257 Кодексу адміністративного судочинства України та запропоновано відповідачу надати відзив на позов, позивачу подати до суду відповідь на відзив, а відповідачу - заперечення протягом п`яти календарних днів з моменту отримання відповідних документів.

15.03.2023 від представника Військової частини НОМЕР_1 надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначає, що доводи та аргументи позивача в обґрунтування позовних вимог є безпідставними, такими, що суперечать вимогам чинного законодавства, просить суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Разом із відзивом на позовну заяву представником відповідача було подано клопотання про залишення позовної заяви без розгляду у зв`язку із пропущенням позивачем строку звернення до суду з даним позовом.

Ухвалою суду від 28.03.2023 позовну заяву ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , третя особа - Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - залишено без розгляду.

Не погодившись з ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 28.03.2023, ОСОБА_1 звернулась до Другого апеляційного адміністративного суду з апеляційною скаргою.

Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 18.07.2023 апеляційну скаргу позивача задоволено, ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 28.03.2023 по справі 520/10559/22 скасовано, справу направлено до Харківського окружного адміністративного суду для продовження розгляду.

Оцінивши повідомлені сторонами обставини, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що старший солдат ОСОБА_1 проходила військову службу у військовій частині НОМЕР_1 та підпорядкованих їй підрозділах та отримувала грошове забезпечення у визначеному діючим законодавством розмірі.

Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 23.02.2022 № 4-РС, старшого солдата ОСОБА_1 звільнено з військової служби у запас за підпунктом «г» пункту 2 частини 5 (через сімейні обставини, військовослужбовці - жінки, які мають дитину (дітей) віком до 18 років) ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 23.02.2022 № 39 старшого солдата ОСОБА_1 було виключено зі списків особового складу частини, всіх видів забезпечення та направлено для зарахування на військовий облік до Немишлянського районного ТЦК та СП м. Харкова.

На момент прийняття наказу щодо звільнення з позивачем не було проведено повний розрахунок, такий відбувся лише 15 вересня 2022 року. З огляду на це та за відсутності згоди на виключення зі списків особового складу військової частини, дата звільнення, як і виплата грошового забезпечення повинна бути іншою - 15 вересня 2022 року. Позивач зазначає, що станом на звернення до суду з позовною заявою відповідач не виконав свій трудовий обов`язок щодо видачі позивачу трудової книжки після звільнення, а усі письмові звернення щодо проведення розрахунку залишилися без письмової відповіді.

Після звільнення позивач звернулася до територіального відділення Державного центру зайнятості з метою реалізації свого права на захист від безробіття.

Богодухівською районною філією Харківського обласного центру зайнятості позивачу було відмовлено у наданні статусу безробітного та виплаті допомоги по безробіттю, оскільки за наявними відомостями на момент звернення вона все ще перебуває у трудових правовідносинах з відповідачем. Як наслідок влаштуватися на іншу роботу вона не мала можливості з цих же підстав.

Окрім цього, під час розгляду документів для отримання статусу безробітного було з`ясовано, що відповідач не подавав відомості до територіального відділення Пенсійного фонду України про працевлаштування позивача у Військовій частині НОМЕР_1 з квітня 2011 року, звільнення з вересня 2022 року (дата повного розрахунку).

З огляду на вказане, та з урахуванням тривалості протиправної поведінки відповідача, також виходячи із засад розумності та справедливості позивач зазначила, що розмір моральної шкоди, який їй було завдано підлягає оцінці в 209 700 грн. з розрахунку орієнтовного місячного грошового забезпечення (23 300 грн.) за її посадою помноженого на період порушення відповідачем її прав (9 місяців).

У своїй сукупності вказані обставини стали підставою для звернення із цією позовною заявою задля захисту позивачем своїх прав у визначений законодавством України спосіб.

З приводу спірних правовідносин суд зазначає наступне.

Згідно з приписами ст. 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Відповідно до положень ст. 1-2 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей №2011-XII від 20 грудня 1991 року (далі Закон №2011-ХІІ) військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

Порядок проходження військової служби в Збройних Силах України визначений у Положенні про проходження громадянами військової служби в Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008 (далі Положення № 1153/2008).

Згідно пункту 231 Положення № 1135/2008 військовослужбовець, стосовно якого прийнято рішення про дострокове розірвання контракту про проходження військової служби, має право оскаржити наказ про дострокове розірвання контракту і звільнення з військової служби у порядку, встановленому законодавством.

У відповідності до абзацу 3 пункту 242 «Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008, особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Відповідно до ч. 3 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Так, дослідивши матеріали позовної заяви судом встановлено, що позивач, ОСОБА_1 , власноруч написала 23.02.2022 рапорт командиру військової частини НОМЕР_1 про звільнення її з військової служби на підставі п.п. "г" п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" через сімейні обставини та виключення її зі списків особового складу та всіх видів забезпечення саме з 23.02.2022.

У зазначеному рапорті ОСОБА_1 просить виключити її зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення саме з 23 лютого 2022 року, при цьому, зазначає, що порядок звільнення їй доведений, скарг заяв, претензій до командування військової частини вона не має, що підтверджується копією рапорту ОСОБА_1 від 23.02.2022, який міститься в матеріалах справи.

Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 23.02.2022 №4-РС, старшого солдата ОСОБА_1 звільнено з військової служби у запас за підпунктом «г» пункту 2 частини 5 (через сімейні обставини, - військовослужбовці - жінки, які мають дитину (дітей) віком до 18 років) ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 23.02.2022 №39 старшого солдата ОСОБА_1 було виключено зі списків особового складу частини, всіх видів забезпечення та направлено для зарахування на військовий облік до Немишлянського районного ТЦК та СП м. Харкова.

Крім того, відповідачем зазначено, що станом на момент видання наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 23 лютого 2022 року №39 старший солдат ОСОБА_1 погодила проведення з нею усіх необхідних розрахунків та не заперечувала проти розмірів всіх основних та додаткових виплат, які вона отримувала за час проходження військової служби, крім цього, позивач не заперечувала проти виключення її зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 .

Таким чином, ОСОБА_1 про порушення, на її думку, прав дізналася саме 23 лютого 2022 року, коли ознайомилася з витягом з наказу №39 від 23.02.2022.

З цього приводу суд зазначає, що відповідно до ч. 3 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Отже, останнім днем військової служби позивача (днем фактичного звільнення) є день виключення його із списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 , тобто 23.02.2022.

Згідно пункту 12.6. Розділу XII «Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України», затвердженої наказом Міністра оборони України від 10.04.2009 №170 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України від 19.05.2009 за №438/16454 для проведення звільнення військовослужбовців з військової служби у кожній військовій частині щорічно до 15 грудня року, що передує року звільнення військовослужбовців з військової служби, складається План звільнення військовослужбовців (додаток 21).

В свою чергу, до 23.02.2022 позивач рапорту про бажання звільнитися з військової служб за сімейними обставинами не подавала, а інші підстави для звільнення з військової служби у 2022 році у позивача були відсутні, ОСОБА_1 до Плану звільнення військовослужбовців на 2022 рік не включалася.

Як зазначалося судом раніше, позивач подала рапорт про звільнення з військової служби за сімейними обставинами на ім`я командира військової частини НОМЕР_1 23.02.2022 і в цей же день наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 23.02.2022 № 4-РС, старшого солдата ОСОБА_1 звільнено з військової служби у запас за підпунктом «г» пункту 2 частини 5 (через сімейні обставини, - військовослужбовці - жінки, які мають дитину (дітей) віком до 18 років) ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Відповідно до п. 233 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153, військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

Відповідно до п 243 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153, після видання наказу про звільнення військовослужбовця з військової служби підстава звільнення зміні не підлягає, якщо при звільненні не допущені порушення законодавства і не виникли нові обставини, пов`язані зі звільненням.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позивачем було власноручно подано рапорт до відповідача про звільнення з військової служби в якому вона зазначила підстави звільнення, а також те, що порядок звільнення їй доведений, скарг заяв, претензій до командування військової частини вона не має.

Таким чином, твердження позивача, що її було виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення за відсутності її згоди судом не приймається до уваги.

Враховуючи вищевикладене, суд не вбачає підстав для визнання протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо передчасного виключення ОСОБА_1 зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 , підстав для зобов`язання командира Військової частини НОМЕР_1 внести зміни до наказу №39 від 23.02.2023 в частині виключення позивача зі списків особового складу з дати проведення розрахунку, тобто 15 вересня 2022 року, тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Щодо позовної вимоги про визнання протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо неподання до Головного управління Пенсійного фонду у Харківській області відомостей про прийняття у квітні 2011 року та звільнення ОСОБА_1 з військової служби, суд зазначає наступне.

Судом встановлено, що у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 Про введення воєнного стану в Україні, затвердженого Законом України Про затвердження Указу Президента України Про введення воєнного стану в Україні від 24.02.2022 №2102-ІХ, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022.

24 лютого 2022 року російська федерація почала збройну агресію проти України. О п`ятій ранку російські війська здійснили масовану повітряну атаку по всій території України та почали повномасштабний воєнний наступ.

У відзиві на позов відповідач зазначає, що з перших хвилин повномасштабного вторгнення по військовій частині НОМЕР_1 та її підпорядкованим військовим частинам (підрозділам) були нанесені ракетні та авіаційно - бомбові удари. В цей час особовий склад військової частини НОМЕР_1 разом з іншими Силами оборони України тримав оборону Харкова. Як встановлено матеріалами справи, внаслідок ведення активних бойових дій, понесених втрат особового складу, пошкодження приміщень та знищення частини документів військової частини НОМЕР_1 належне здійснення фінансово - економічної діяльності військової частини НОМЕР_1 на деякий час стало неможливим.

Крім цього, з метою збереження життя і здоров`я особового складу, військового майна та виконання завдань за призначенням щодо стримування та відсічі збройної агресії російської федерації, захисту територіальної цілісності та недоторканності України, військова частина НОМЕР_1 неодноразово змінювала місце дислокації (розташування).

Фінансування військової частини НОМЕР_1 в 2022 році розпорядником коштів вищого рівня здійснювалось виключно на відновлення, ремонт та підтримання в боєздатному стані озброєння і військової техніки військової частини НОМЕР_1 , а також грошового та тилового забезпечення особового складу частини, з метою виконання завдань за призначенням щодо стримування та відсічі збройної агресії російської федерації, захисту територіальної цілісності та недоторканності України, що ускладнювало здійснення видатків за іншими напрямками.

03.03.2022 позивачу було виплачено грошове забезпечення за лютий 2022 року. 25.03.2022 позивачу було виплачено грошову компенсацію за піднайом житла за лютий 2022 року. 05.04.2022 позивачу були виплачені належні грошові кошти при звільненні з військової служби. 15.09.2022 позивачу було виплачено грошову компенсацію вартості неотриманого речового майна.

Відповідно до ч. 1 п. 3 Постанови Кабінету Міністрів України від 16 березня 2016 р. № 178 "Про затвердження Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно" (далі - Постанова № 178), грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі звільнення з військової служби.

Відповідно до п. 4 Постанови № 178 грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації (далі - військова частина), а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації.

Відповідно до п. 4 Постанови № 178 виплата грошової компенсації здійснюється в межах бюджетних призначень на закупівлю речового майна, передбачених Міноборони, МВС, Мінінфраструктури, СБУ, Службі зовнішньої розвідки, Адміністрації Держприкордонслужби, Адміністрації Держспецзв`язку, Головному управлінню розвідки Міноборони та Управлінню державної охорони на відповідний рік.

Також, Верховний Суд у постанові від 23.08.2019 у справі №2040/7697/18 зазначив, що у разі звільнення військовослужбовця з військової служби у нього виникає право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно, яке реалізується шляхом подання військовослужбовцем відповідної заяви (рапорту) за місцем військової служби. Застосовування у п. 3 Порядку №178 словосполучення "у разі звільнення з військової служби", а не, наприклад, "при звільненні з військової служби", дозволяє дійти висновку, що право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно не залежить від факту закінчення проходження військової служби (виключення військовослужбовця зі списків особового складу).

Відповідно до ч.5ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, військовослужбовці після звільнення їх з військової служби зберігають право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно.

Однак, грошова компенсація вартості за неотримане речове майно не є складовою грошового забезпечення військовослужбовця, а її виплата здійснюється особі, звільненій з військової служби.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що виплата позивачу компенсації за неотримане речове майно, яка здійснена їй у вересні 2022 року не може вважатися моментом повного розрахунку при звільненні, так як дана виплата не є складовою грошового забезпечення військовослужбовця та не відноситься до виплат, які б належали позивачу при звільненні, носить одноразовий характер.

Повний розрахунок грошового забезпечення позивачу було здійснено у березні 2022 року, оскільки звільнення ОСОБА_1 не було запланованим у лютому 2022 року та через форс-мажорні обставини (збройну агресію російської федерації та її наслідки). Дохід в сумі 14186,70 грн. в єдиній звітності був показаний як дохід за березень 2022 року, але ця сума являється доплатою грошового забезпечення за лютий 2022 року. В уточнюючій єдиній звітності (за 2 квартал 2022 року) була відкоригована сума доходу та показана як дохід за лютий 2022 року. Звітність стосовно ОСОБА_1 була подана військовою частиною НОМЕР_1 до територіального відділення Пенсійного фонду України відповідно до вимог чинного законодавства України.

Оскільки останнім днем військової служби позивача (днем фактичного звільнення) є день виключення його із списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 , тобто 23.02.2022, тому вимоги визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо неподання до Головного управління Пенсійного фонду у Харківській області відомостей про прийняття у квітні 2011 року та звільнення 15 вересня 2022 році ОСОБА_1 з військової служби та зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 подати до Головного управління Пенсійного фонду у Харківській області відомості про прийняття на військову службу ОСОБА_1 у квітні 2011 року та звільнення у запас з 15 вересня 2022 року є безпідставними та не можуть підлягати задоволенню, оскільки, ОСОБА_1 було виключено (звільнено) зі списків особового складу та всіх видів забезпечення військової частини НОМЕР_1 23.02.2022.

Позивачем на підтвердження неподання військовою частиною відомостей до Пенсійного фонду України щодо звільнення позивача до матеріалів позовної заяви додані скріншоти, проте, суд зазначає, що вони не містять обов`язкових реквізитів документів, а саме: дати документа, місце його складання, кому адресується, ким видано та підпису уповноваженої особи, яка його видала, тому вони не можуть підтверджувати виникнення юридичних наслідків для будь-кого. Позивачем до матеріалів позовної заяви не додано доказів протиправності дій чи бездіяльності відповідача щодо неподання відомостей щодо працевлаштування та звільнення позивача, в обґрунтування вимоги про визнання протиправною бездіяльності Військовою частиною НОМЕР_1 щодо неподання до Головного управління Пенсійного фонду в Харківській області відомостей про прийняття на військову службу ОСОБА_1 у квітні 2011 року та її звільнення позивачем наведено загальні норми Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", проте не зазначено конкретні норми законодавства, які відповідач порушив в даному випадку.

З огляду на зазначене, суд не вбачає підстав для визнання протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо неподання до Головного управління Пенсійного фонду в Харківській області відомостей про прийняття на військову службу ОСОБА_1 у квітні 2011 року та її звільнення, тому позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню.

Щодо позовної вимоги про стягнення з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 моральної шкоди у розмірі 209700 гривень, суд зазначає наступне.

Частинами 1-3 статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень повинна відшкодовуватися на підставі ст. 1174 ЦК України.

Порядок відшкодування шкоди, завданої посадовою або службовою особою органу державної влади, регламентований ст. 1174 ЦК України, згідно вимог якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі №464/3789/17. Зокрема, Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягай негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.

Отже, враховуючи вищезазначене, суд дійшов висновку, що позивачем не доведений факт заподіяння їй моральної шкоди діями чи бездіяльністю відповідача.

Враховуючи вище встановлені судом обставини, суд приходить до висновку, що позивачем не доведена протиправність дій відповідача, отже, позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 262, 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_4 , ЄДРПОУ НОМЕР_2 ), третя особа - Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області (майдан Свободи, буд. 5, Держпром, під. 3, пов. 2, м. Харків, 61022, ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя М.М.Панов