Справа № 600/2246/23-а
Суддя: Лелюк Олександр Петрович
Дата ухвалення: 2023-09-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 вересня 2023 року м. Чернівці Справа № 600/2246/23-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Лелюка О.П., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Чернівецькій області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

У С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління ДПС у Чернівецькій області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень.

Позивач просить суд:

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення №0-2410 від 16.03.2023 року на суму 47303,75 гривень зі сплати податку за Будівлю94я;

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення №0-2410 від 16.03.2023 року на суму 26315,25 гривень зі сплати податку за Будівлю94ю;

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення №0-2410 від 16.03.2023 року на суму 942,50 гривень зі сплати податку за Будівлю94ш;

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення №0-2410 від 16.03.2023 року на суму 6522,75 гривень зі сплати податку за Будівлю94щ;

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення №0-2410 від 16.03.2023 року на суму 58324,50 гривень зі сплати податку за Будівлю94я1;

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення №0-2410 від 16.03.2023 року на суму 7304,38 гривень зі сплати податку за БудівлюХ.

В обґрунтування позовних вимог, зазначено, що оскаржуваними рішеннями безпідставно визначено податкове зобов`язання за платежем: податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що сплачується фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості, за 2022 рік. Позивач вказує, що податковим органом протиправно не враховано наявність у нього права на пільгу, передбачену пунктом ж підпункту 266.2.2. пункту 266.2 статі 266 Податкового кодексу України, оскільки наявні у нього у об`єкти нежитлової нерухомості належать до класу "Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства" та використовуються ним як сільськогосподарським виробником у власній господарській діяльності і не здаються позивачем в оренду, лізинг, позичку.

Ухвалою суду від 20 квітня 2023 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у цій справі; у задоволенні клопотання позивача про розгляд справи за правилами загального позовного провадження відмовлено; вирішено її розглядати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами; встановлено строки для подання заяв по суті справи.

Відповідач подав до суду відзив, в якому просив суд у задоволенні позову відмовити повністю. Вказував, що позивачем не надано жодних доказів використання майна, яке належить йому на праві приватної власності особисто для сільськогосподарського товаровиробництва, як об`єкта сільськогосподарської інфраструктури в межах сільськогосподарських потреб. У контролюючого органу відсутня інформація, що підтверджує факт використання ОСОБА_1 належних йому на праві приватної власності нежитлових будівель за цільовим призначенням. Також вважає необґрунтованими твердження позивача і про те, що наявні у нього на праві власності об`єкти нежитлової нерухомості мають саме ті коди, які визначені ДК-018-200, оскільки такі не підтверджуються жодними доказами, а у наданих позивачем витягах з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрації права власності такі відомості відсутні.

Дослідивши наявні матеріали, всебічно та повно з`ясувавши всі обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ), зареєстрований як фізична особа-підприємець та взятий на облік як платник податків Головним управлінням ДПС у Чернівецькій області 14.06.2004 року, що підтверджується випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Згідно відомостей, які містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, позивач здійснює наступні види діяльності за КВЕД, в тому числі: 01.61 допоміжна діяльність у рослинництві (основний); 01.11 вирощування зернових культур (крім рису), бобових культур і насіння олійних культур.

Витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, технічними паспортами, інвентаризаційної справи підтверджується, що позивач є власником наступних об`єктів нерухомості, а саме:

- нежитлова будівля (будівля зерноскладу), загальною площею 1455,5 кв.м., за адресою: АДРЕСА_2 ;

- нежитлова будівля (будівля майстерні), загальною площею 809,7 кв.м., за адресою: АДРЕСА_2 ;

- нежитлова будівля (будівля прохідної), загальною площею 29 кв.м., за адресою: АДРЕСА_2 ;

- нежитлова будівля (будівля складу ГСМ), загальною площею 200,7 кв.м., за адресою: АДРЕСА_2 ;

- нежитлова будівля (будівля корівника), загальною площею 1794,6 кв.м., за адресою: АДРЕСА_3 ;

- нежитлова будівля (кормоцех), загальною площею 449,5 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 .

Як вбачається із матеріалів справи, Головним управлінням ДПС у Чернівецькій області винесено:

- податкове повідомлення-рішення форми Ф №0-2410 від 16 березня 2023 року, яким визначено позивачу податкове зобов`язання за платежем: податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що сплачується фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості, за податковий період 2022 року на суму 47303,75 грн;

- податкове повідомлення-рішення форми Ф №0-2410 від 16 березня 2023 року, яким визначено позивачу податкове зобов`язання за платежем: податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що сплачується фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості, за податковий період 2022 року на суму 26315,25 грн;

- податкове повідомлення-рішення форми Ф №0-2410 від 16 березня 2023 року, яким визначено позивачу податкове зобов`язання за платежем: податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що сплачується фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості, за податковий період 2022 року на суму 942,50 грн;

- податкове повідомлення-рішення форми Ф №0-2410 від 16 березня 2023 року, яким визначено позивачу податкове зобов`язання за платежем: податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що сплачується фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості, за податковий період 2022 року на суму 6522,75 грн;

- податкове повідомлення-рішення форми Ф №0-2410 від 16 березня 2023 року, яким визначено позивачу податкове зобов`язання за платежем: податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що сплачується фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості, за податковий період 2022 року на суму 58324,50 грн;

- податкове повідомлення-рішення форми Ф №0-2410 від 16 березня 2023 року, яким визначено позивачу податкове зобов`язання за платежем: податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що сплачується фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості, за податковий період 2022 року на суму 7304,38 грн.

Не погоджуючись із указаними рішеннями суб`єкта владних повноважень, ОСОБА_1 звернувся до суду з цим позовом.

Вирішуючи спір, суд зазначає наступне.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює Податковий кодекс України №2755-VI від 02 грудня 2010 року (далі - ПК України).

Порядок оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки визначено статтею 266 ПК України.

Згідно положень підпунктів 266.1.1, 266.2.1, 266.3.1, 266.3.2 статті 266 ПК України платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості. Об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка. Базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток. База оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.

Підпунктом 266.5.1 пункту 266.5 статті 266 ПК України встановлено, що ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.

Згідно з підпунктом 266.6.1 пункту 266.6 статті 266 ПК України базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року.

За змістом підпункту 266.7.1 пункту 266.7 статті 266 ПК України обчислення суми податку з об`єкта/об`єктів нежитлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, здійснюється контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника такої нерухомості виходячи із загальної площі кожного з об`єктів нежитлової нерухомості та відповідної ставки податку.

Податкове/податкові повідомлення-рішення про сплату суми/сум податку, обчисленого згідно з підпунктом 266.7.1 пункту 266.7 цієї статті, разом з детальним розрахунком суми/сум податку, та відповідні платіжні реквізити, зокрема, органів місцевого самоврядування за місцезнаходженням кожного з об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, надсилаються платнику податку контролюючим органом у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу, до 1 липня року, що настає за базовим податковим (звітним) періодом (роком) (підпункт 266.7.2 пункту 266.7 статті 266 ПК України).

Підпунктом «ж» 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України визначено, що не є об`єктом оподаткування будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників (юридичних та фізичних осіб), віднесені до класу "Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства" (код 1271) Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, та не здаються їх власниками в оренду, лізинг, позичку;

Тобто, пунктом «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України визначено, що не є об`єктом оподаткування будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників, призначені для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності.

Правовий аналіз цієї норми зумовлює висновок, що її застосування передбачає наявність трьох умов, перша з яких власник об`єкта нерухомості (будівлі, споруди) є сільськогосподарським товаровиробником, друга об`єкт нерухомості (будівля, споруда) віднесено до класу «Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства» (код 1271) Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, а третя такі об`єкти нерухомості не здається їх власниками в оренду, лізинг, позичку.

Так, відповідно до підпункту 14.1.235 пункту 14.1 статті 14 ПК України сільськогосподарський товаровиробник для цілей глави 1 розділу XIV цього Кодексу це юридична особа незалежно від організаційно-правової форми, яка займається виробництвом сільськогосподарської продукції та/або розведенням, вирощуванням та виловом риби у внутрішніх водоймах (озерах, ставках та водосховищах) та її переробкою на власних чи орендованих потужностях, у тому числі власновиробленої сировини на давальницьких умовах, та здійснює операції з її постачання.

Тобто, визначення «сільськогосподарський товаровиробник», яке міститься у підпункті 14.1.235 пункту 14.1 статті 14 ПК України, застосовується для цілей глави розділу ХІV цього Кодексу "Спрощена система оподаткування, облік та звітність", тоді як в даному випадку йдеться про сплату податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки (розділ ХІІ Податок на майно).

Відповідно до пунктів 5.2, 5.3 статті 5 ПК України у разі якщо поняття, терміни, правила та положення інших актів суперечать поняттям, термінам, правилам та положенням цього Кодексу, для регулювання відносин оподаткування застосовуються поняття, терміни, правила та положення цього Кодексу. Інші терміни, що застосовуються у цьому Кодексі і не визначаються ним, використовуються у значенні, встановленому іншими законами.

Так, поняття «сільськогосподарський товаровиробник» також міститься у статті 1 Закону України «Про стимулювання розвитку сільського господарства на період 2001 - 2004 років» від 18 січня 2001 року №2238-III, під яким законодавець визначає фізичну або юридичну особу, яка займається виробництвом сільськогосподарської продукції, переробкою власновиробленої сільськогосподарської продукції та її реалізацією.

З метою визнання осіб такими, що займаються сільськогосподарською діяльністю, законодавцем вживається також поняття «виробники сільськогосподарської продукції».

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про сільськогосподарський перепис» виробники сільськогосподарської продукції - сільськогосподарські товаровиробники, фізичні особи (у тому числі домогосподарства, фізичні особи, що здійснюють діяльність, пов`язану з веденням особистого селянського господарства, самозайняті особи у сфері сільського господарства), які займаються сільськогосподарською діяльністю.

Системний аналіз наведених норм права дає підстави вважати, що фізична особа-підприємець може підпадати під визначення сільськогосподарського товаровиробника. Наведені вище поняття «сільськогосподарський товаровиробник» не суперечать його визначенню у підпункті 14.1.235 пункту 14.1 статті 14 ПК України, яке, до того ж, має чітко обмежену сферу застосування. Як наслідок, для інших випадків мають бути застосовані субсидіарно норми інших законів у відповідності до положень пункту 5.3 статті 5 ПК України.

До такого висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 26 листопада 2020 року (справа №560/168/19).

Більш того, на користь висновку про те, що положення пункту «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України є застосовними в тому числі й для фізичних осіб, свідчить і подальше законодавче уточнення правового регулювання.

Так, Законом України від 23 листопада 2018 року №2628-VIII пункт «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України викладено в новій редакції, що наведена судом раніше (діючій на час спірних правовідносин), згідно з якою не є об`єктом оподаткування будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників (юридичних та фізичних осіб), віднесені до класу «Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства» (код 1271) Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, та не здаються їх власниками в оренду, лізинг, позичку.

Тобто, законодавець уточнив з 1 січня 2019 року, що сільськогосподарським товаровиробником є як юридичні, так і фізичні особи.

Так, згідно з положеннями Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, затвердженого наказом Держстандарту України від 17 серпня 2000 року №507, будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства включають в себе будівлі для використання в сільськогосподарській діяльності, наприклад, корівники, стайні, свинарники, кошари, кінні заводи, собачі розплідники, птахофабрики, зерносховища, склади та надвірні будівлі, підвали, винокурні, винні ємності, теплиці, сільськогосподарські силоси та інше.

Своєю чергою, продукція сільського господарства (сільськогосподарська продукція) - це продукція, що виробляється в сільському господарстві та відповідає кодам Державного класифікатора продукції та послуг (стаття 1 Закону України Про сільськогосподарський перепис).

Тобто, будівлі та споруди сільськогосподарських товаровиробників, призначені для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності, віднесені до відповідного класу Державного класифікатора 018-2000, використовуються та належать фізичним особам, що займаються сільськогосподарською діяльністю, мають у володінні, користуванні чи розпорядженні землі сільськогосподарського призначення чи сільськогосподарських тварин, не є об`єктами оподаткування згідно з пунктом «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України.

Отже, з метою вирішення питання щодо наявності у позивача права на пільгу, передбачену пунктом "ж" підпункту 266.2.2. пункту 266.2 статті 266 ПК України, суду належить встановити, чи наділений він статусом сільськогосподарського товаровиробника у розумінні наведених вище норм права, та встановити факт використання позивачем спірних нежитлових будівель як об`єктів сільськогосподарської інфраструктури в межах сільськогосподарських потреб.

Саме таку правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові 04 березня 2021 року у справі № 500/2782/18, а тому суд відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України застосовує її до спірних правовідносин.

Більше того, у постанові від 17 лютого 2021 року у справі № 820/3707/17 Верховним Судом наголошено, що встановлена пунктом "ж" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України пільга стосується діяльності сільськогосподарських товаровиробників і направлена на створення сприятливих умов для її ведення, зокрема стимулювання такої діяльності та досягнення її збалансованого податкового навантаження.

Як встановлено судом, основним видом діяльності позивача, як фізичної особи-підприємця, є 01.61 допоміжна діяльність у рослинництві. При цьому, одним із додаткових видів діяльності позивача визначено також 01.11 вирощування зернових культур (крім рису), бобових культур і насіння олійних культур, що підтверджується випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 21.10.2022 року №2.

Крім цього, у матеріалах справи наявна Реєстраційна інформація сільгоспвиробника з Державного аграрного реєстру, згідно якої ОСОБА_1 є сільгоспвиробником, має у власності 9 земельних ділянок загальною площею 13,89 га та 181 земельна ділянка перебуває у нього в оренді, загальною площею 199,07 га; основними напрямками сільгоспвиробництва є виробництво зернових та виробництво насіння.

Поряд з цим, позивачем також на підтвердження його статусу сільськогосподарського товаровиробника надано свідоцтва про реєстрацію машин, що підтверджують наявність у нього спеціальної сільськогосподарської техніки зернозбиральних комбайнів у кількості 4 штуки.

Відповідно до поданої 08 лютого 2023 року податкової декларації платника єдиного податку фізичної особи підприємця за 2022 рік, позивач у 2022 році здійснював підприємницьку діяльність згідно кодів КВЕД: 01.61 допоміжна діяльність у рослинництві (основний); 47.99 інші види роздрібної торгівлі поза магазинами; 49.41 вантажний автомобільний транспорт; 52.24 транспортне оброблення вантажів; 01.11 вирощування зернових культур (крім рису), бобових культур і насіння олійних культур. За наслідками здійснення господарської діяльності для платника єдиного податку третьої групи, позивач задекларував загальну суму доходу за звітній (податковий) період за ставкою 5% у розмірі 6795321,56 грн та визначив суму податку за ставкою 5% у розмірі 260442,52 грн.

Отже, з огляду на наведені вище положення законодавства та враховуючи висновки Верховного Суду, у цій справі можна констатувати, що позивач підпадає під критерії наявності статусу сільськогосподарського товаровиробника.

У свою чергу, щодо дійсності використання позивачем спірних нежитлових будівель як об`єктів сільськогосподарської інфраструктури в межах сільськогосподарських потреб, то суд зазначає, що згідно з положеннями Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, затвердженого наказом Держстандарту України від 17 серпня 2000 року №507, клас «Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства» (код 1271) включає в себе будівлі для використання в сільськогосподарській діяльності, наприклад, корівники, стайні, свинарники, кошари, кінні заводи, собачі розплідники, птахофабрики, зерносховища, склади та надвірні будівлі, підвали, винокурні, винні ємності, теплиці, сільськогосподарські силоси та інше.

Окрім цього, до цього класу класифікатора будівель та споруд належать також: будівлі для тваринництва (код 1271.1); будівлі для птахівництва (код 1271.2); будівлі для зберігання зерна (код 1271.3); будівлі силосні та сінажні (код 1271.4); будівлі для садівництва, виноградарства та виноробства (код 1271.5); будівлі тепличного господарства (код 1271.6); будівлі рибного господарства (код 1271.7); будівлі підприємств лісівництва та звірівництва (код 1271.8); будівлі сільськогосподарського призначення інші (код 1271.9).

Суд зазначає, що згідно витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, наявна наступна інформація щодо опису по спірних об`єктах нерухомості, а саме:

- Будівля зерноскладу літ. «А», загальна площа 1455,5 кв.м., розташована за адресою: Чернівецька обл., Вижницький р-н, с. Черешенька, вулиця Українська, будинок 94я, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 205;

- Будівля майстерні літ. «А», загальна площа 809,7 кв.м., розташована за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 205;

- Будівля перехідної літ. «А», загальна площа 29 кв.м., розташована за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 205;

- Будівля складу ГСМ літ. «А», загальна площа 200,7 кв.м., розташована за адресою: Чернівецька обл., Вижницький р-н, с. Черешенька, вулиця Українська, будинок 94щ, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 205;

- Будівля корівника літ. «А», загальна площа 1794,6 кв.м., розташована за адресою: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 205;

- Кормоцех літ. «А», котельна літ «А», гараж літ. «А», навіс літ. «Б» загальна площа 449,5 кв.м., розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 245.

Як видно з описів спірних об`єктів нерухомості, то їх дійсно можна віднести до класу «Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства» (код 1271) Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, затвердженого наказом Держстандарту України від 17 серпня 2000 року №507.

При цьому суд погоджується з позицією відповідача, згідно якої, сама лише належність будівель та споруд до класу «Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства» (код 1271) не свідчить про безумовну належність їх до об`єктів, які в розумінні пункту «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України не є об`єктом оподаткування, оскільки для отримання права на пільгу, передбачену пунктом «ж» підпункту 266.2.2. пункту 266.2 статті 266 ПК України, позивачу належить використовувати такі об`єкти за призначенням як об`єкти сільськогосподарської інфраструктури в межах сільськогосподарських потреб.

Обґрунтовуючи належність досліджуваних об`єктів нерухомості до таких, які не є об`єктами оподаткування в розумінні пункту «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України, позивач звертає увагу суду на характер його господарської діяльності та надає фотоілюстрації об`єктів нерухомості, з яких видно, їх приналежність до сільськогосподарської діяльності та використання їх саме як об`єктів сільськогосподарської інфраструктури в межах сільськогосподарських потреб позивача.

Також, звертає увагу суду на те, що у 2020 році відповідачем на наведені вище об`єкти нерухомості податковими повідомленнями-рішеннями нараховувались податкові зобов`язання на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, які у подальшому контролюючим органом були відкликані (скасовані) у зв`язку із здійсненням ОСОБА_1 сільськогосподарської діяльності та належністю таких об`єктів нерухомості до тих, які не є об`єктами оподаткування згідно пункту «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України, що вбачається з наявних у справі листів податкового органу від 26.06.2020 року та від 06.01.2022 року.

Поряд з цим відповідач зазначав, що ОСОБА_1 не довів належними доказами, що об`єкти нерухомості використовувались ним особисто для сільськогосподарського товаровиробництва як об`єкта сільськогосподарської інфраструктури в межах сільськогосподарських потреб.

Водночас суд вважає за необхідне звернути увагу на приписи частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно якої в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Позивач, будучи суб`єктом приватного права, виконав обов`язок щодо доведення обставин, на яких ґрунтуються його позовні вимоги. Зокрема, проаналізувавши надані ОСОБА_1 докази щодо використання в межах сільськогосподарських потреб об`єктів нерухомості, суд зазначає, що вони відповідають критеріям належності, допустимості, достовірності та достатності, що дає підстави стверджувати про обґрунтованість позиції позивача. Самі по собі об`єкти, а це будівля зерноскладу, будівля майстерні, будівля прохідної, будівля складу ГСМ, будівля корівника, кормоцех, котельна, гараж та навіс, мають досить вузьке функціональне призначення і використовувати їх по-іншому складно.

З врахуванням наведеного вище, суд вважає, що ОСОБА_1 є сільськогосподарським товаровиробником, об`єкти нерухомості використовуються по цільовому призначенню в його діяльності, доказів того, що таки об`єкти здаються позивачем в оренду, лізинг, позичку відсутні, а отже такі об`єкти в розумінні пункту «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України не є об`єктами оподаткування.

При цьому суд зауважує, що відповідачем доказів зворотного до суду не надано.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення винесено неправомірно, а отже вони підлягають скасуванню.

З огляду на викладене позовні вимоги підлягають задоволенню повністю.

Згідно частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Статтею 72 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно статей 74 -76 Кодексу адміністративного судочинства України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до частини першої та другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Згідно частин першої третьої статі 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність вказаних вище доказів окремо, а також достатність і взаємний зв`язок цих доказів у їх сукупності, суд вважає, що доводи відповідача, викладені у відзиві, є безпідставними та необґрунтованими. Натомість позивач довів незаконність оскаржуваних податкових повідомлень-рішень, тому позовні вимоги підлягають задоволенню повністю.

Стосовно розподілу судових витрат, суд зазначає таке.

Так, відповідно до частини п`ятої статті 246 Кодексу адміністративного судочинства України у резолютивній частині рішення (окрім іншого) зазначається розподіл судових витрат.

Частиною першою статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Частиною першою, сьомою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Оскільки даний позов сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, підлягає задоволенню повністю, а згідно наявної у справі квитанції до платіжної інструкції №0.0..1 від 14 квітня 2023 року позивачем за його подання сплачено судовий збір у розмірі 6441 грн 60 коп., то вказана сума підлягає поверненню позивачу за рахунок бюджетних асигнувань відповідача - суб`єкта владних повноважень.

Крім цього, з матеріалів справи вбачається, що позивач просить суд стягнути з відповідача і витрати на правову допомогу у розмірі 22500,00 грн.

Поряд з цим у відзиві на позовну заяву відповідач заявляє клопотання про зменшення суми витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, обґрунтовуючи це тим, що вартість послуг адвоката є завищеним та необґрунтованим. Серед іншого, на участь в судовому засіданні суду першої інстанції представник позивача виділяє орієнтовно 3 години, проте, в даному випадку, розгляд справи не обумовлений будь-якими часовими рамками, адже дана справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Так, право відповідача на звернення до суду з таким клопотанням передбачено частиною шостою, сьомою статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, якими передбачено, що у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При цьому відповідно до частини першої та другої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Згідно частини третьої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною четвертою статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до частини п`ятої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно частини сьомої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

За приписом частини дев`ятої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Так, на підтвердження вимоги про стягнення витрат на професійну правничу допомогу в сумі 22500,00 грн, позивачем надано:

- договір про надання правової допомоги №23-02-17 від 14 квітня 2023 року, укладений між Адвокатським Бюро «Пустовіт» та ОСОБА_1 ;

- вартість гонорару, що є додатком 1 до названого договору;

- примірний (орієнтовний) розрахунок витрат.

При цьому, як вбачається з пункту 1 Вартості гонорару що є додатком 1 до договору №2302-17 від 14 квітня 2023 року клієнт зобов`язаний сплатити Бюро вартість наданої професійної правничої (правової) допомоги, вартість якої визначається шляхом множення фактичної кількості годин витрачених Бюро на надання вказаної правової допомоги на вартість однієї години роботи.

Пунктом 2 Вартості гонорару що є додатком 1 до договору №2302-17 від 14 квітня 2023 року встановлено, що вартість однієї години правової допомоги становить 1500,00 грн.

Як слідує з Вартості гонорару сума витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 22500 грн складається з:

1) ознайомлення з обставинами та матеріалами справи, формування правової позиції та підготовка процесуальних документів по справі у тому числі:

- позовної заяви з додатками (орієнтовна кількість годин 6) 9000 грн (6 год*1500 грн/год);

- відповіді на відзив та інших процесуальних документів (орієнтовна кількість годин 2) 3000 грн (2 год*1500 грн/год);

2) участь у судових засіданнях:

- суду першої інстанції (орієнтовна кількість годин 3) 4500 грн (3 год*1500 грн/год);

- суду апеляційної інстанції (орієнтовна кількість годин 2) 3000 грн (2 год*1500 грн/год);

3) підготовка процесуальних документів для суду апеляційної інстанції (орієнтовна кількість годин 2) 3000 грн (2 год*1500 грн/год).

Проаналізувавши зміст Договору про надання правової допомоги №23-02-17 від 04 серпня 2022 року та Додатку №1 до договору, суд вважає про підтвердження сплати позивачем адвокату витрат на суму 22500,00 грн за надання професійної правничої допомоги у цій справі.

Водночас, вирішуючи клопотання відповідача про зменшення суми витрат, пов`язаних з розглядом справи, суд зазначає, що представником позивача під час розгляду вказаної справи не подано до суду відповіді на відзив, як і не було подано жодних інших процесуальних заяв або клопотань.

Окрім того, як слушно зазначає відповідач, розгляд даної справи відбувається за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, а тому представник позивача не брав участі у судових засіданнях у суді першої інстанції.

Зазначене дає підстави для висновку про ненадання представником позивача правової допомоги щодо підготовки відповіді на відзив та інших процесуальних документів (3000 грн), участь у судових засіданнях у суді першої інстанції (4500 грн).

Вимоги представника позивача щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу, яка має бути надана в суді апеляційної інстанції, суд вважає передчасними та такими, що не підлягають задоволенню.

Враховуючи викладене та зважаючи на те, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним, зокрема, із складністю справи (дана справа в розумінні Кодексу адміністративного судочинства України є нескладною та розглядалась за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін) та виконаних адвокатом робіт, обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт (під час судового оскарження податкових повідомлень-рішень відповідача представником позивача було лише написано й подану до суду позовну заяву), беручи до уваги, що заявлений розмір витрат на професійну правничу допомогу не є пропорційним до предмета спору, суд приходить до висновку про обґрунтованість клопотання відповідача про зменшення суми витрат, пов`язаних з розглядом справи, в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу на суму 13500,00 грн.

Відтак, заявлене клопотання підлягає частковому задоволенню і стягненню з відповідача на користь позивача підлягає сума 9000,00 грн як витрати на професійну правничу допомогу, що були сплачені ОСОБА_1 за підготовку позовної заяви з додатками (згідно доданих до позову документів, адвокатом за підготовку позову витрачено 6 години, 1 година роботи адвоката коштувала 1500,00 грн, відтак 6х1500=9000 грн).

За таких обставин стягненню з відповідача на користь позивача підлягають понесенні останнім судові витрати у загальній сумі 15441 грн 60 коп. (9000 грн 00 коп. витрати на професійну правничу допомогу та 6441 грн 60 коп. сплачений судовий збір).

Керуючись статтями 139, 241 - 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Чернівецькій області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень задовольнити повністю.

Визнати протиправними та скасувати:

- податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Чернівецькій області від 16 березня 2023 року №0-2410,

- податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Чернівецькій області від 16 березня 2023 року №0-2410,

- податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Чернівецькій області від 16 березня 2023 року №0-2410,

- податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Чернівецькій області від 16 березня 2023 року №0-2410,

- податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Чернівецькій області від 16 березня 2023 року №0-2410,

- податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Чернівецькій області від 16 березня 2023 року №0-2410.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Чернівецькій області на користь ОСОБА_1 судові витрати у виді судового збору в розмірі 6441 грн 60 коп. та витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 9000 грн 00 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Датою ухвалення судового рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення. Повне судове рішення складено 21 вересня 2023 року.

Повне найменування учасників справи: позивач ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ); відповідач - Головне управління ДПС у Чернівецькій області (58013, м. Чернівці, вул. Героїв Майдану, 200-А, ).

Суддя О.П. Лелюк