Справа № 420/6332/20
Суддя: Осіпов Ю.В.
Дата ухвалення: 2023-09-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 вересня 2023 р.м. ОдесаСправа № 420/6332/20

Головуючий І інстанції: Хом`якова В.В.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Осіпова Ю.В.,

суддів - Косцової І.П., Скрипченка В.О.,

за участю секретаря - Голобородько Д.В., позивача - ОСОБА_1 та представника відповідача-адвоката - Бережного О.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Одесі апеляційну скаргу Керівника апарату Приморського районного суду м.Одеси Німас Інни Ярославівни на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 15 травня 2023 року (м.Одеса, дата складання повного тексту судового рішення - 15.05.2023р.) у справі за позовом ОСОБА_1 до Керівника апарату Приморського районного суду м.Одеси Німас Інни Ярославівни про визнання протиправними дій та скасування актів, -

В С Т А Н О В И В:

15.07.2020р. ОСОБА_1 звернулася до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до керівника апарату Приморського районного суду м.Одеси Німас І.Я. в якому просила суд:

- визнати протиправними дії Приморського районного суду м.Одеси в особі керівника апарату суду Нiмас I.Я. щодо затвердження акту від 14.01.2019р. №89 про перевищення строку притягнення до адміністративної відповідальності у справі №522/7717/17 та скасувати цей акт;

- визнати протиправними дії Приморського районного суду м.Одеси в особі керівника апарату суду Німас І.Я. щодо затвердження акта від 14.01.2019р. №96 про перевищення строку притягнення до адміністративної відповідальності у справі №522/7717/17, та скасувати цей акт;

- розглянути питання щодо наявності підстав для винесення окремої ухвали про притягнення до відповідальності керівника апарату суду ОСОБА_2 .

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що в квітні 2020р. позивачці стало відомо про існування актів від 14.01.2019р. №89 та №96, складених секретарями судових засідань, щодо перевищення строку притягнення до адміністративної відповідальності у справі №522/7717/17. Вказані акти затверджені 14.12.2018р. керівником апарату Приморського районного суду Німас І.Я. В оскаржуваних актах було вказано, що строк притягнення до адміністративної відповідальності сплинув 21.07.2017р., а станом на 14.01.2019р. не внесено жодних даних щодо розгляду адміністративних матеріалів, що суперечить вимогам чинного законодавства. Разом із тим, позивачка вважає дії керівника апарату суду протиправними та такими, що порушують її інтереси, адже затверджуючи ці акти, відповідач вийшов за межі своїх функціональних обов`язків і посадової інструкції. Зокрема, даними актами фактично оцінюється дії судді у справі, а зміст актів не відповідає приписам КУпАП та містить неправдиві відомості.

Відповідач надала до суду 1-ї інстанції письмовий відзив, у якому позовні вимоги не визнала та просила відмовити у їх задоволенні.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 09.08.2021р. закрито провадження у справі в частині скасування актів від 14.01.2019р. №89 та №96 стосовно перевищення строку притягнення до адміністративної відповідальності, а позовні вимоги ОСОБА_1 в частині визнання протиправними дій керівника апарату суду стосовно затвердження оскаржуваних актів - залишено без задоволення.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 16.11.2021р. зазначене рішення суду 1-ї інстанції - залишено без змін.

31.01.2023р. постановою Верховного Суду скасовано рішення суду 1-ї інстанції від 09.08.2021р. та постанову суду апеляційної інстанції від 16.11.2021р. в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , а справу №420/6332/20 в цій частині - направлено на новий судовий розгляд до Одеського окружного адміністративного суду.

Так, Верховний Суд погодився із висновками судів попередніх інстанції про відсутність підстав для скасування оспорюваних актів та необхідністю закриття провадження в частині позовних вимог про їх скасування, адже вказані акти є лише службовими документами, що фіксують певні обставини та оціночні судження осіб, що здійснюють забезпечення діловодства в суді, тобто вказані акти не створюють правових наслідків, не породжують, не змінюють та не звужують права особи, не встановлюють для неї додаткових обов`язків та не покладають відповідальність, а відтак не є рішенням суб`єкта владних повноважень у розумінні ст.5 КАС України, яке може бути оскаржено до адміністративного суду.

24.03.2023р. позивач подала до суду 1-ї інстанції заяву, в якій стверджує, що рішення загальних зборів Приморського районного суду м.Одеса від 27.11.2018р. не існує. Також, позивач звертає увагу на дату затвердження керівником апарату актів від 14.01.2019р. №89 і №96 - це 14.12.2018р., тобто, раніше, ніж дата їх складання. Крім того, позивака просить не брати до уваги рішення ВРП від 16.06.2020р. про притягнення її до дисциплінарної відповідальності у вигляді «попередження», оскільки останнє ще оскаржується нею у судовому порядку.

28.02.2023р. представник керівника апарату суду (відповідача) також надав письмові пояснення, в яких зазначив, що відповідно до п. 6.1. Розділу 6 «Оформлення організаційно-розпорядчих та внутрішніх документів суду» «Інструкції з діловодства у місцевих загальних судах» (затв. наказом ДСА України від 17.12.2013р. №173, діючої на час складання спірних актів), оформлення організаційно-розпорядчих документів суду здійснюється у відповідності до Національного стандарту України «Вимоги до оформлювання документів ДСТУ 41632003» (затв. наказом Держспоживстандарту України від 07.04.2003р. за №55). Згідно з «Уніфікованою системою організаційно-розпорядчої документації, вимоги до оформлювання документів, ДСТУ 4163-2003», одним із реквізитів документу є гриф затвердження (п.4.1), який складається зі слова ЗАТВЕРДЖУЮ (без лапок), назви посади, підпису, ініціалу(-ів) і прізвища особи, яка затвердила документ, дати затвердження (п.5.17). Тобто, дія із затвердження актів, складених працівниками апарату суду, фактично є вимогою п.2.8 вказаної вище Інструкції.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду 15 травня 2023 року (ухваленим в порядку письмового провадження) позов ОСОБА_1 - задоволено. Визнано протиправними дії керівника апарату Приморського районного суду м.Одеси Нiмас І.Я. відносно затвердження 14.12.2018р. актів №89 та №96 щодо перевищення строку притягнення до адміністративної відповідальності по справі №522/7717/17, складених 14.01.2019р. Стягнуто з керівника апарату Приморського районного суду м.Одеси Нiмас І.Я. на користь позивача витрати по сплаті судового збору в сумі 840,80 грн.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, відповідач 15.06.2023р. подала апеляційну скаргу, в якій зазначила, що судом, при винесенні оскаржуваного рішення, порушено норми матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 15.05.2023р. та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 19.06.2023р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою відповідача та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні.

28.06.2023р. матеріали справи надійшли до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 05.09.2023р. дану апеляційну скаргу призначено до апеляційного розгляду у відкритому судовому засіданні.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник відповідача (апелянта) підтримав апеляційну скаргу та наполягав на її задоволенні.

Позивач, в свою чергу, у судовому засіданні апеляційну скаргу відповідача категорично не визнала та мотивовано наполягала на залишенні її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Згідно з ч.1 ст.308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши матеріали даної справи, заслухавши суддю-доповідача, виступи сторін, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини.

27.11.2018р., як вбачається зі змісту протоколу «робочої наради» суддів Приморського районного суду м.Одеси від 27.11.2018р. (присутні - 18 суддів, відсутні - 3, в тому числі суддя Гаєва Л.В.), було заслухано суддю Чернявську Л.М., яка повідомила про те, що у суді склалася досить складна ситуацію з розглядом справ про адміністративні правопорушення, які перебувають у провадженні позивача - судді Гаєвої Л.В., яка з 13.11.2018р. перебуває на довготривалому «лікарняному» у зв`язку з вагітністю та пологами, в зв`язку із чим порушуються терміни розгляду та строки притягнення правопорушників до адміністративної відповідальності. За результатами цієї «наради» було вирішено (одноголосно) доручити керівнику апарату суду організувати передачу цих справ від судді Гаєвої Л.В. іншим суддям суду, з відповідними виписками з актів передачі, в яких зафіксувати дату передачі справ цим суддям.

14.01.2019р. секретарем судового засідання (відповідального за роботу канцелярії - відділу по зверненню судових рішень та до виконання в порядку КУпАП) ОСОБА_3 , секретарем судового засідання Зіновієвою А.В., секретарем судового засідання судді ОСОБА_1 - Говоровою А.М., були складені акт №89 та акт №96. В акті №89 щодо перевищення строку притягнення до адміністративної відповідальності у справі №522/7717/17 вказано, що 25.04.2017р. судді Гаєвій Л.В. надійшла справа №522/7717/17 (провадження №3/522/975/18) про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_4 згідно з протоколом про адміністративне правопорушення від 21.04.2017р. Відповідно до ст.38 КУпАП, адміністративне стягнення може бути накладено не пізніше як через два місяці з дня вчинення правопорушення, а при тривалому правопорушенні - не пізніше як через два місяці з дня його виявлення, якщо справи про адміністративні правопорушення відповідно до цього Кодексу чи інших законів підвідомчі суду (судді), стягнення може бути накладено не пізніш як через три місяці з дня вчинення правопорушення, а при триваючому правопорушенні - не пізніш як через три місяці з дня його виявлення. Таким чином, строк притягнення до адміністративної відповідальності сплинув 21.07.2017р. Водночас, станом на 14.01.2019р. не внесено жодних даних щодо розгляду адміністративних матеріалів, що суперечить положенням КУпАП, Закону України «Про виконавче провадження» та п.п.1.8, 2.8.2 «Положення про автоматизовану систему документообігу суду».

В акті №96 щодо перевищення строку притягнення до адміністративної відповідальності у справі №522/7717/17 зазначено, що 25.04.2017р. судді Приморського районного суду м.Одеси Гаєвій Л.В. надійшла справа №522/7717/17 (провадження №3/522/977/18) про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_4 згідно із протоколом про адміністративне правопорушення від 21.04.2017р. Відповідно до ст.38 КУпАП України, адміністративне стягнення може бути накладено не пізніше як через два місяці з дня вчинення правопорушення, а при тривалому правопорушенні - не пізніше як через два місяці з дня його виявлення, якщо справи про адміністративні правопорушення відповідно до цього Кодексу чи інших законів підвідомчі суду (судді), стягнення може бути накладено не пізніш як через три місяці з дня вчинення правопорушення, а при триваючому правопорушенні - не пізніш як через три місяці з дня його виявлення. Отже, строк притягнення до адміністративної відповідальності сплинув 21.07.2017р. Станом на 14.01.2019р. не внесено жодних даних щодо розгляду адміністративних матеріалів, що суперечить КУпАП, Закону України «Про виконавче провадження» та п.п.1.8, 2.8.2 «Положення про автоматизовану систему документообігу суду».

В подальшому, вказані вище акти, які були складені 14.01.2019р., були «затверджені» керівником апарату Приморського районного суду м.Одеси Нiмас І.Я. - 14.12.2018р. зі строком зберігання 10 років.

Далі, внаслідок повторного автоматизованого розподілу цих судових справ, останні були розподілені іншим суддям.

Після чого, 17.01.2019р. Приморським районним судом м.Одеси (суддя Єршова Л.С.) було ухвалено постанову у справі №522/7717/17 (провадження №3/522/587/19) про закриття провадження по справі щодо притягнення до адміністративної відповідальності у зв`язку із закінченням строків накладення адміністративного стягнення (в якій міститься посилання на акт від 14.12.2018р. №89).

31.01.2019р. Приморським районним судом м.Одеси (суддя Кічмаренко С.М.) у справі №522/7717/17 (провадження №3/522/621/19) було ухвалено аналогічну постанову про закриття провадження по справі щодо притягнення до адміністративної відповідальності у зв`язку із закінченням строків накладення адміністративного стягнення (в якій теж міститься посилання на акт від 14.12.2018р. №96).

В подальшому, за скаргою ОСОБА_5 (за фактом безпідставного затягування суддею розгляду справ) ухвалою Третьої Дисциплінарної палати ВРП 26.08.2020р. №2469/3дп/15-20 відкрито дисциплінарну справу щодо судді ОСОБА_1 .

Рішенням Третьої дисциплінарної палати ВРП від 16.06.2021р. №1374/3дп/15-21 притягнуто суддю ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності у виді «попередження» (яке наразі оскаржується у Верховному Суді).

Не погоджуючись із такими протиправними діями керівника апарату суду, пов`язаними із затвердженням актів, позивач звернулася до суду із даним позовом.

Вирішуючи справу по суті та повністю задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із часткової обґрунтованості та доведеності позовних вимог та, як наслідок, наявності підстав для їх задоволення.

Колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали даної справи та наявні в них докази, погоджується з такими висновками суду першої інстанції та вважає їх обґрунтованими, з огляду на наступне.

Так, спірні відносини, що виникли між сторонами у даній справі, врегульовані Конституцією України, Законом України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016р. №1402-VIII, Законом України «Про державну службу» від 10.12.2015р. №889-VIII, «Типовою посадовою інструкцією керівника апарату місцевого загального суду» (затв. наказом Державної судової адміністрації України від 20.07.2005р. за №86), «Інструкцією з діловодства в місцевих загальних судах, апеляційних судах областей, апеляційних судах м.Києва та м.Севастополя, Апеляційному суді Автономної Республіки Крим та Вищому спеціалізованому суді України з розгляду цивільних і кримінальних справ» (затв. наказом Державної судової адміністрації України від 17.12.2013р. за №173, яка діяла в період виникнення спірних відносин та втратила чинність на підставі наказу Державної судової адміністрації від 20.08.2019р. №814) та іншими нормативно-правовими актами України.

Частиною 2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Аналогічні положення закріплені і в Законі №889-VIII, яким визначаються загальні обов`язки та права керівника апарату суду як державного службовця. До відноситься них належать, зокрема, такі: діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України; додержуватися принципів державної служби; сумлінно виконувати свої посадові обов`язки; виконувати в межах посадових обов`язків накази, розпорядження і доручення керівників, надані в межах їхніх повноважень.

Так, як вбачається з матеріалів справи та пояснень позивача, обґрунтовуючи свій позов ОСОБА_1 висловлює свою незгоду із протиправними діями керівника апарату суду, яка «заднім числом» затвердивши спірні акти №89 і №96, фактично «перевищила» свої повноваження та порушила її права, як судді. При цьому, позивачка неодноразово наголошувала і на тому, що до повноважень та обов`язків керівника апарату суду не належить право затверджувати будь-які внутрішні документи суду (в т.ч. і акти), складені секретарями судового засідання, в яких встановлюються факти порушення суддею вимог процесуального закону при розгляді конкретних справ.

Отже, у розглядуваному випадку спірним є питання, чи діяв відповідач у межах своєї компетенції та відповідно до чинного законодавства.

Як вже зазначалося вище, згідно із ст.155 Закону №1402-VIII, організаційне забезпечення роботи суду здійснює його апарат, який очолює керівник апарату.

Так, як передбачено ч.3 ст.155 Закону №1402-VII, керівник апарату суду несе персональну відповідальність за належне організаційне забезпечення суду, суддів, а також судового процесу, функціонування Єдиної судової інформаційної (автоматизованої) системи, інформує «збори суддів» про свою діяльність.

Збори суддів можуть висловити недовіру керівнику апарату суду, що має наслідком звільнення його з посади.

Відповідно до ч.ч.4,5,6 цієї статті Закону №1402-VIII, керівника апарату місцевого суду, його заступника призначає за погодженням голови відповідного суду на посаду та звільняє з посади начальник відповідного ТУ Державної судової адміністрації України, а керівників апаратів апеляційного суду, вищого спеціалізованого суду, Верховного Суду, їх заступників призначає за погодженням голови відповідного суду на посаду та звільняє з посади Голова Державної судової адміністрації України.

Керівник апарату суду призначає на посаду та звільняє з посади працівників апарату суду, застосовує до них заохочення та накладає дисциплінарні стягнення. Добір працівників апарату суду здійснюється на конкурсній основі, крім випадків переведення державних службовців відповідно до законодавства про державну службу.

В апараті суду утворюється канцелярія, яка щоденно протягом робочого часу суду забезпечує прийняття та реєстрацію документів, що подаються до відповідного суду. Канцелярія також виконує інші завдання, визначені положенням, затвердженим керівником апарату відповідного суду. До штату апарату судів входять також секретарі судового засідання, наукові консультанти та судові розпорядники (ч.ч.10,11 ст.155 Закону №1402-VIII).

За правилами п.1.6 Посадової інструкції, керівникові апарату безпосередньо підпорядковані помічник голови, помічник заступника (помічники заступників) голови суду та помічники суддів, секретарі судового засідання, консультанти, старший секретар суду, завідувач архіву (архіваріус), завідувач господарством, бібліотекар, водії, інші працівники відповідно до підпорядкованості за посадами штатного розпису суду, за наказом голови суду - старший судовий розпорядник та судові розпорядники.

Як передбачено у п.п.2.1-2.3 Посадової інструкції, керівник апарату здійснює безпосереднє керівництво апаратом суду, забезпечує організованість та злагодженість у роботі підрозділів суду, працівників апарату суду, їх взаємодію у виконанні завдань, покладених на апарат суду щодо організаційного забезпечення діяльності суду. Організовує ведення діловодства в суді відповідно до Інструкції з діловодства.

У силу вимог п.п.1.6 та 1.7 Інструкції з діловодства, відповідальність за стан та організаційне забезпечення діловодства в суді покладається на керівника апарату суду, а в разі його відсутності - на заступника керівника апарату суду або особу, яка виконує його обов`язки.

Організація діловодства і контроль за додержанням установлених правил роботи з документами у підрозділах апарату суду покладаються на керівників цих підрозділів.

За приписами п.1.8 Інструкції з діловодства, в апараті суду визначається особа, відповідальна за ведення діловодства (за потреби - в кожному структурному підрозділі суду), яка забезпечує облік і проходження документів у строки, що передбачені чинним законодавством або самим документом; звітує перед керівництвом про стан виконання документів.

Пунктом 2.8. Інструкції з діловодства передбачено, що у разі виявлення недоліків у формуванні судової справи канцелярія (відповідний структурний підрозділ) складає «акт про стан справи», що надійшла до суду, та долучає його до матеріалів справи. Акт підписується трьома працівниками апарату суду, одним з яких є працівник канцелярії, затверджується керівником апарату суду та засвідчується печаткою суду «для довідок».

Про складення такого Акта робиться відмітка в реєстраційних документах.

Відповідно до п.6.2 Інструкції з діловодства, організаційно-розпорядчі документи суду (накази і розпорядження керівництва суду), внутрішні документи суду (листи, службові, доповідні записки, окремі види довідок тощо) реєструються в АСДС службою діловодства (відповідальним працівником або відповідним структурними підрозділом).

Організаційно-розпорядчими документами суду визначаються питання інформаційно-правової роботи в суді, порядок подання внутрішніх документів керівництву суду, порядок опрацювання документів коректором тощо (п.6.3 Інструкції з діловодства).

У контексті обставин даної справи системний та цільовий способи тлумачення вказаних норм дають судовій колегії підстави дійти висновку, що керівник апарату дійсно наділений широким колом повноважень щодо самостійного визначення порядку організації роботи в суді.

Так, в ході судового засідання з пояснень сторін суд апеляційної інстанції встановив, що протоколом «робочої наради» (а не «зборів суддів») суддів Приморського районного суду м.Одеси від 27.11.2018р., яка була скликана за ініціативою суддів «цивільної спеціалізації», зокрема, щодо організаційних питань діяльності суду, було доручено керівнику апарату суду «організувати передачу справ (які були у провадженні судді Гаєвої Л.В.) з виписками з актів передачі, в яких зафіксувати дату передачі справ іншим суддям».

Разом з тим, як свідчать матеріали справи, вказане вище «доручення» «наради суддів» керівником апарату фактично було виконано дещо у інший спосіб, а саме: шляхом складання « 14.01.2019р.» трьома секретарями с/з спірних актів №89 і №96, які в подальшому, а саме - « 14.12.2018р.» (т.б. «заднім числом») були «затверджені» керівником апарату Приморського районного суду м.Одеси Німас І.Я., що останньою не заперечується.

Надаючи оцінку доводам позивача про те, що викладені вище норми матеріального права, якими установлено повноваження та обов`язки керівника апарату суду при здійснені повноважень щодо порядку організації роботи в суді, не можуть бути розтлумачені як такі, що надають йому право складати та/або затверджувати внутрішні документи суду, якими установлювати порушення суддею вимог закону при розгляді конкретних справ, судова колегія, з огляду на приписи ст.155 Закону №1402-VIII, а також посадові обов`язки відповідача, як і суд 1-ї інстанції, не має жодних сумнівів у наявності у керівника апарату суду повноважень щодо затвердження актів, складених працівниками апарату суду (п.2.8. Інструкції з діловодства). При здійсненні повноважень щодо порядку організації роботи в суді, керівник апарату має право затверджувати (або не затверджувати) відповідні документи чи акти.

Інше питання «сумлінність» виконання наданих відповідачу (як керівнику апарату суду) повноважень, а тому, як вірно зазначив суд 1-ї інстанції, виконуючи такі функції, керівник апарату був зобов`язаний ретельно ознайомитись із змістом затверджуваних ним документів (актів).

Так, при здійсненні повноважень щодо порядку організації роботи в суді, керівник апарату може затверджувати відповідні документи, однак, як правильно вказав окружний суд, виконуючи такі функції, керівник апарату зобов`язаний ознайомитись із змістом затверджуваних ним документів.

У даному ж випадку, як беззаперечно встановлено судами обох інстанцій, обидва спірні акти №89 та №96, складені секретарями с/з і затверджені керівником апарату суду, за своєю назвою та змістом фактично констатують порушення суддею вимог процесуального законодавства при розгляді конкретних справ, що, в свою чергу, є виключною прерогативою ВРП.

Вирішуючи питання про обґрунтованість поданої апеляційної скарги, судова колегія звертає увагу, що за правилами ч.ч.1,3 ст.6 Закону №1402-VIII, здійснюючи правосуддя, суди є незалежними від будь-якого незаконного впливу. Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права. Втручання у здійснення правосуддя, вплив на суд або суддів у будь-який спосіб, неповага до суду чи суддів, збирання, зберігання, використання і поширення інформації усно, письмово або в інший спосіб з метою дискредитації суду або впливу на безсторонність суду, заклики до невиконання судових рішень забороняються і мають наслідком відповідальність, установлену законом.

У Рішенні від 23.05.2001р. №6-рп/2001 Конституційний Суд України роз`яснив, що порядок здійснення правосуддя регламентується відповідним процесуальним законодавством України. З-поміж іншого, процесуальні акти і дії суддів, які стосуються вирішення питань підвідомчості судам спорів, порушення і відкриття справ, підготовки їх до розгляду, судового розгляду справ у першій інстанції, в касаційному і наглядовому порядку та прийняття по них судових рішень, належать до сфери правосуддя і можуть бути оскаржені в судовому порядку відповідно до процесуального законодавства України. Позасудовий порядок оскарження актів, а також дій суддів, які стосуються здійснення правосуддя, неможливий. Що ж стосується актів, дій або ж бездіяльності посадових і службових осіб органів судової влади, що належать до сфери управлінської діяльності, то вони можуть бути оскаржені до суду на загальних підставах.

Згідно з висновками Великої Палати Верховного Суду, зробленими у постанові від 03.04.2018р. у справі №820/5586/16, дії суду (судді), вчинені при виконанні своїх обов`язків щодо здійснення правосуддя (самостійного виду державної діяльності, яка здійснюється шляхом розгляду й вирішення в судових засіданнях в особливій, установленій законом процесуальній формі адміністративних, цивільних, кримінальних та інших справ), є процесуальними, а не управлінськими. Оскарження в будь-який спосіб процесуальних актів, дій чи бездіяльності судів та суддів при розгляді конкретної справи поза передбаченим процесуальним законом порядком не допускається.

Відповідно до висновків, сформульованих Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 08.10.2020р. у справі №826/56/18, оскарження дій суддів (судів) щодо розгляду та вирішення справ, а також судових рішень поза порядком, передбаченим процесуальним законом, не допускається. Суди та судді не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їхніх дій чи бездіяльності під час розгляду інших судових справ. Усі процесуальні порушення, що їх допустили суди після отримання позовної заяви та визначення складу суду для її розгляду, можуть бути усунуті лише в межах відповідної судової справи, у якій такі порушення були допущені. Оскарження вчинення (невчинення) судом (суддею) у відповідній справі процесуальних дій і ухвалених у ній рішень не може відбуватися шляхом ініціювання нового судового процесу проти суду (судді).

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував на тому, що право на доступ до суду, закріплене в ст.6 Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть шкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою.

Відсутність правової регламентації можливості оскаржити рішення, дії та бездіяльність суду, відповідно ухвалені або вчинені після отримання позовної заяви та визначення складу суду для її розгляду інакше, ніж у порядку апеляційного та касаційного перегляду, а також неможливість притягнення суду (судді) до відповідальності за вказані рішення, дії чи бездіяльність є легітимними обмеженнями, покликаними забезпечити правову визначеність у правовідносинах учасників справи між собою та із судом, а також загальновизнаними гарантіями суддівської незалежності.

Такі обмеження не шкодять суті права на доступ до суду та є пропорційними визначеній меті, оскільки вона досягається гарантуванням у законі порядку оскарження рішень, дій і бездіяльності суду, відповідно ухвалених або вчинених після отримання позовної заяви та визначення складу суду для її розгляду.

Відповідної правової позиції дотримувалася Велика Палата Верховного Суду у постановах від 08.05.2018р. у справі №521/18287/15-ц, від 21.11.2018р. у справі №757/43355/16-ц, від 13.03.2019р. у справі №462/32/17, від 20.03.2019р. у справі №295/7631/17, від 10.04.2019р. у справі №320/948/18, від 02.10.2019р. у справі №815/110/16, від 16.10.2019р. у справі №1340/4052/18, від 27.11.2019р. у справі №1540/4005/18, від 26.02.2020р. у справі №280/1334/19 та інших, а також Верховний Суд у постановах від 01.08.2018р. у справі №813/2579/17, від 18.01.2019р. у справі №826/1198/17, від 31.07.2019р. у справі №636/5534/15, від 05.03.2021р. у справі №640/19503/19, від 21.07.2022р. у справі №580/5292/21, від 26.01.2023р. у справі №420/9956/22, від 08.05.2023р. у справі №580/2605/22 та інших.

У цьому контексті, слід звернути увагу на те, що під перевищенням службових повноважень необхідно розуміти вчинення державним службовцем таких вчинків (у тому числі прийняття рішення, видання наказу, розпорядження чи доручення, затвердження актів тощо), які виходять за межі наданих йому повноважень. При цьому, перевищення службових повноважень виражається у тому, що державний службовець вчиняє те чи інше діяння, яке не входить до його компетенції. Для того, щоб визначити, чи мало місце перевищення службових повноважень, необхідно з`ясувати компетенцію державного службовця і порівняти її із вчиненими діями (перевищення службових повноважень не може проявлятися у бездіяльності - його об`єктивну сторону характеризує тільки вчинення дії). У той же час, невиконання або ж неналежне виконання посадових обов`язків полягає у невчиненні чи неналежному вчиненні особою дій у межах наданих їй законом прав та обов`язків.

Як вірно зазначив суд 1-ї інстанції, керівником апарату організовується та контролюється рух документів з питань управлінської розпорядчої діяльності суду. Відносно ж судових (процесуальних) документів керівник апарату виконує виключно лише тільки організаційні функції на всіх етапах їх проходження. Контроль керівника апарату суду за проходженням судових документів реалізується лише на етапах приймання, реєстрації та надсилання вихідних судових документів (направлення справ). А організація розгляду і опрацювання, складання і формування судових документів у справи, їх використання і контроль за виконанням належить до повноважень судді.

Наведені висновки відповідачем жодним чином не спростовано і суді апеляційної інстанції.

Так, згідно з Посадовою інструкцією відповідача, вона, як керівник апарату суду та керівник державної служби в апараті суду, здійснює безпосереднє керівництво апаратом суду, забезпечує організованість та злагодженість у роботі підрозділів суду, працівників апарату суду, їх взаємодію у виконанні завдань, покладених на апарат суду щодо організаційного забезпечення діяльності суду, організовує ведення діловодства в суді відповідно до Інструкції з діловодства, за дорученням голови суду проводить організовує розробку службових розпоряджень, інструкцій тощо, здійснює заходи щодо забезпечення належних умов діяльності суддів, здійснює інші повноваження з організації роботи апарату суду щодо забезпечення діяльності суду, а також виконує інші доручення голови суду.

Втім, твердження відповідача про те, що вона нібито наділена більш широким колом повноважень щодо самостійного визначення порядку організації роботи в суді, а тому мала право затверджувати акти №89 і №96, судова колегія, як і суд 1-ї інстанції, відхиляє як безпідставні, адже ані Інструкція з діловодства, ані Посадова інструкція керівника апарату або інші нормативно-правові акти не наділяють керівника апарату повноваженнями щодо встановлення (або затвердження) фактів порушення суддею процесуальних норм при розгляді справ.

Наведене вище нормативне регулювання прав та обов`язків керівника апарату суду хоч і не містить прямої вказівки (заборони) щодо вчинення відповідних дій, проте це випливає із самої суті наведених вище обов`язків, повноважень та, перш за все, положень Закону №1402-VIII.

Посилання ж апелянта на те, що такі повноваження були надані керівнику апарату протоколом «робочої наради суддів», також не заслуговують на увагу, оскільки відповідно до протоколу робочої наради суддів від 27.11.2018р. підтверджується лише вказівка виключно на складання актів прийому-передачі справ іншим суддям з фіксуванням конкретної дати передачі.

Судова колегія жодним чином не заперечує, що у спірному випадку було дотримано гарантії об`єктивності та законності робочої наради суддів Приморського районного суду м.Одеса, що також відповідає волевиявленню більшості суддів у контексті врахування принципу превалювання змісту над формою. У той же час, будь-яких вказівок на складання актів, в яких необхідно зафіксувати обставини перевищення строків суддею або відобразити відомості стосовно певних процесуальних дій судді відносно розгляду тих чи інших адміністративних справ таке «доручення» наради суддів не містило.

Однак, відповідач, не зважаючи на досить конкретні задачі цього «доручення», розглянув та затвердив спірні акти, тим самим фактично самостійно кваліфікував дії судді Гаєвої Л.В. як такі, що не відповідають КУпАП, та константував як порушення суддею вимог ст.38 КУпАП щодо строків накладення адміністративного стягнення та не вжиття нею належних заходів для забезпечення своєчасного розгляду адміністративних матеріалів.

Натомість, як уже неодноразово зазначалося колегією суддів, кваліфікування процесуальних дій того чи іншого судді не відноситься до компетенції відповідача.

У світлі доводів учасників справи та наявних в матеріалах справи доказів, колегія суддів також звертає увагу і на той факт, що Одеський апеляційний суд, розглянувши матеріали адміністративної справи №522/7717/17 (провадження №33/813/670/20) за апеляційною скаргою позивачки, дійшов подібного за змістом висновку та чітко зазначив, що спірний акт від 14.01.2019р. №89 стосується «оцінки дій» судді Гаєвої Л.В., яка не є учасником даної справи, в зв`язку із чим, виключив з постанови Приморського районного суду м.Одеси від 17.01.2019р. абзац четвертий, вкзавши, що суд першої інстанції помилково послався на даний акт №89 відносно перевищення строку притягнення до адміністративної відповідальності по справі №522/7717/17, який підписаний трьома секретарями судового засідання та затверджений керівником апарату Приморського районного суду м.Одеси за місяць до дати складання такого акта, т.б. 14.12.2018р.

Вказаний вище висновок Одеського апеляційного суду узгоджується з визначенням цивільного характеру права в контексті положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яке залежить від його основного змісту і юридичної сили, а не його кваліфікації в національному законодавстві відповідної держави (справа «Кьоніг проти Німеччини», рішення від 10.03.1980р.). У даному ж випадку, кваліфікація цивільних прав та обов`язків в національному законодавстві кореспондує з визначенням цивільного характеру права за тлумаченням Конвенції. Тому, виключення судження суду, викладене в абзаці четвертому рішення суду 1-ї інстанції від 17.01.2019р., яке знаходиться за межами предмету доказування в адміністративній справі щодо іншої особи і стосується цивільних прав і обов`язків судді, відповідає конвенційним положенням.

Повертаючись до обставин даної справи, колегія суддів звертає увагу на те, що правові засади, організація і порядок діяльності зборів суддів визначаються Конституцією України (ст.130), Законом №1402-VIII (розділ VIII «Суддівське самоврядування», ст.ст.124-132), іншими законами; регламентами та положеннями, що приймаються з`їздом суддів України, Радою суддів України, Положенням про збори суддів відповідного суду, що затверджується зборами суддів.

Так, збори суддів - зібрання суддів відповідного суду, на якому вони обговорюють питання внутрішньої діяльності відповідного суду і приймають колективні рішення з обговорюваних питань. Збори суддів обговорюють питання щодо внутрішньої діяльності суду чи роботи конкретних суддів або працівників апарату суду та приймають з цих питань рішення, що є обов`язковими для суддів та працівників апарату цього суду.

При цьому, збори суддів мають певну процедуру, на зборах ведеться протокол, в якому мають бути зазначені обов`язкові реквізити: назву зборів, дату, місце їх проведення; відомості про кількість суддів, які працюють в суді на день проведення зборів; відомості про кількість суддів, які присутні на зборах; відомості про розгляд організаційних питань (відкриття засідання, наявність кворуму, обрання головуючого на зборах та секретаря зборів, затвердження порядку денного, затвердження регламенту виступів тощо); зазначення доповідача з кожного питання, суть питання, стислий перебіг обговорення, а також результати голосування і прийняте рішення. Після відкриття зборів головуючий оголошує питання, що включені до порядку денного. Порядок денний зборів суддів затверджується шляхом відкритого голосування більшістю голосів суддів, присутніх на зборах. Після припинення обговорення питання порядку денного головуючий на зборах ставить на голосування рішення зборів з цього питання. Рішення зборів приймаються за всіма питаннями порядку денного.

Прийняте за наслідками голосування рішення зборів підписується головуючим на зборах та секретарем зборів. Рішення зборів набирають чинності з дня їх прийняття, якщо інше не зазначено в рішенні, та є обов`язковими для суддів та працівників апарату суду.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду 1-ї інстанції про те, що протокол «робочої наради» суддів не слід ототожнювати з протоколом «зборів суддів», як це помилково сприймає відповідач, оскільки саме рішення, прийняте «зборами суддів» відносно роботи конкретних суддів, є обов`язковими для суддів та працівників апарату цього суду. При цьому, судді мають право збиратись на наради, які, у свою чергу, не є зборами, у випадку необхідності вирішення поточних робочих питань.

Навіть, якщо б «загальні збори» суддів дали б пряму вказівку керівнику апарату на складення саме таких актів із висновками про перевищення строків суддею або іншого доручення подібного змісту, керівник апарату має виконувати тільки ті доручення, які не суперечать діючому законодавству, незважаючи на особисті інтереси, особисте ставлення до будь-яких осіб, на свої особисті погляди чи переконання; сумлінно, компетентно, вчасно, результативно і відповідально виконувати рішення та доручення органів і осіб, яким він підпорядкований, підзвітний або підконтрольний, не допускати зловживань, забезпечувати позитивну репутацію органів судової влади, всіляко сприяти зміцненню довіри громадян до судової влади, утверджувати чесність, неупередженість та ефективність влади; утримуватися від виконання рішень чи доручень керівництва, якщо вони суперечать законодавству або становлять загрозу охоронюваним законом правам, свободам чи інтересам окремих громадян, юридичних осіб, державним або суспільним інтересам.

Крім того, також одночасно слід зауважити й про те, що повторний перерозподіл судових справ між суддями не вимагає складання будь-яких актів щодо обставин або причин перевищення суддею процесуальних строків. Для цього, як цілком вірно зазначив суд 1-ї інстанції, достатньо вмотивоване розпорядження керівника апарату суду, що передбачено п.2.3.50 «Положення про автоматизовану систему документообігу суду» (затв. рішенням Ради суддів України від 02.04.2015р. №25).

Що ж стосується посилань апелянта на те, що оскільки спірні у справі акти є лише службовими документами, що фіксують певні обставини та оціночні судження осіб, які здійснюють забезпечення діловодства у суді та не створюють будь-яких правових наслідків для позивачки, що, на думку відповідача, свідчить і про відсутність підстав для визнання її дій щодо затвердження таких актів протиправними (як таких, що також не породжують для ОСОБА_1 жодних наслідків), то колегія суддів не приймає до уваги вказані твердження та зазначає, що такі суперечать висновку Верховного Суду, викладеному у постанові від 31.01.2023р. за результатами касаційного перегляду даної справи (що фактично і стало підставою для направлення справи до суду 1-ї інстанції на новий розгляд).

Аналізуючи наведене правове регулювання у контексті встановлених обставин цієї справи, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що дії, вчинені відповідачем щодо затвердження актів, в яких фіксуються обставини допущених суддею процесуальних порушень, безумовно зачіпають права позивачки, про що прямо свідчить зміст скарги ОСОБА_5 від 09.04.2020р. та, зокрема, рішення Третьої дисциплінарної палати ВРП від 16.06.2021р. №1374/3дп/15-21 за результатами її розгляду, явно виходять за межі наданих відповідачу законом прав і повноважень, не узгоджуються з протоколом наради суддів Приморського районного суду м.Одеса від 27.11.2018р., та без жодних сумнівів належить судам апеляційної або касаційної інстанції при здійснені перегляду ухваленого суддею судового рішення та/або ВРП при розгляді дисциплінарної справи стосовно судді (як було і в розглядуваному випадку) по встановленню порушення ним вимог закону.

Тож, колегія суддів констатує, що повноважень здійснювати будь-які дії відносно контролю за судовим розглядом справ керівник апарату не має. Більш того, намагання втручатися в загальні питання організації роботи судді взагалі можуть розглядатися як посягання на суддівську незалежність та є грубим її порушенням. На сьогодні існує можливість контролю за дотримання суддями строків розгляду справ та положень стосовно організації роботи суду в рамках інституту дисциплінарної відповідальності судді та при оскарженні рішень судді в апеляційному та касаційному порядку.

Враховуючи викладене, колегія суддів не знаходить підстав для скасування судового рішення з мотивів, наведених в апеляційній скарзі відповідача.

Слід також зазначити й про те, що за правилами ст.ст.9,77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно зі ст.90 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Згідно з положеннями ч.1 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій або бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок стосовно доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини та Висновком №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (п.58 рішення у справі «Серявін та інші проти України»).

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у даній справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші зазначені в апеляційній скарзі аргументи відповідача, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

З огляду на викладене, судова колегія доходить висновку, що суд 1-ї інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, вірно встановив фактичні обставини справи та надав їм належної правової оцінки. Наведені ж в апеляційній скарзі доводи, правильність висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на припущеннях та невірному трактуванні норм матеріального права.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.315 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Отже, за таких обставин, колегія суддів апеляційного суду, діючи виключно в межах доводів апеляційної скарги, згідно зі ст.316 КАС України, залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду 1-ї інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст.308,310,315,316,321,322,325,329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Керівника апарату Приморського районного суду м.Одеси Німас Інни Ярославівни - залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 15 травня 2023 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено: 20.09.2023р.

Головуючий у справі

суддя-доповідач: Ю.В. Осіпов

Судді: І.П. Косцова

В.О. Скрипченко