Справа № 320/27116/23
Суддя: Щавінський В.Р.
Дата ухвалення: 2023-09-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі

21 вересня 2023 року №320/27116/23

Суддя Київського окружного адміністративного суду Щавінський В.Р., розглянувши в місті Києві позовну заяву ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України, третя особа-1: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Тверська Інеса Володимирівна, третя особа-2: Товариство з обмеженою відповідальністю "Інвест-Кредо" про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулась до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Міністерства юстиції України, третя особа-1: Приватний нотаріус Киівського міського нотаріального округу Тверська Інеса Володимирівна, третя особа-2: Товариство з обмеженою відповідальністю "Інвест-Кредо" в якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства юстиції України №3575/7 від 26.12.2022;

- визнати протиправним та скасувати рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу (як державного реєстратора) Тверської Інеси Володимирівни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 62839927 від 13.01.2022, час 15:16:51, згідно до якого за Товариством з обмеженою відповідальністю "Інвест-Кредо", , реєструвалось право власності на квартиру АДРЕСА_1 на підставі Договору про заставу нерухомості (іпотеку) від 16.01.2007, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кондратенко М.І. (запис у реєстрі №47);

- зобов`язати Міністерство юстиції України привести відомості Державного реєстру речових прав на нерухоме майно по квартирі АДРЕСА_1 у стан, який існував до оскаржуваного рішення і дій приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу (як державного реєстратора) Тверської Ірини Володимирівни.

Обґрунтовуючи свої вимоги позивачка вказує те, що Наказом Міністерства юстиції України № 3575/7 від 26.12.2022 відмовлено у задоволені її, скарги від 21.01.2022 на рішення від 13.01.2022 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 62839907, яке приймалось, як державним реєстратором, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тверською І.В., згідно якого на ТОВ «Інвест-Кредо» зареєстровано право власності на її квартиру АДРЕСА_2 з посиланням на Договір про заставу нерухомості (іпотеку) від 19.01.2007, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кондратенко М.І. (запис у реєстрі № 47).

Пояснює, що для винесення наказу вказано Висновок центральної колегії Міністерства юстиції України з розгляду скарг на рішення або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації територіальних органів Міністерства юстиції України від 01.09.2022. Ознайомившись з наказом Міністерства юстиції України №3775/7 від 26.12.2022 та покладений в його основу Висновок від 01.09.2022, позивачка вважає їх незаконними та такими що підлягають оскарженню в судовому порядку.

Крім того, позивачка зазначає, що 18.01.2007 вона укладала з ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» кредитний договір № 014/21-03/21. Відповідно до договірних зобов`язань банк надав позивачці кредит у 100 000 (сто тисяч) доларів США з процентною ставкою 14,5 % річних строком на 60 місяців. У забезпечення виконання кредитних зобов`язань 19.01.2007 було укладено Договір про заставу нерухомості (іпотека), який нотаріально посвідчувався приватним нотаріусом КМНО Кондратенко М.І. (запис у реєстрі № 47), та згідно умов якого в іпотеку передавалась вищевказана належала позивачці, ОСОБА_1 , на праві власності квартира АДРЕСА_1 . Крім того, повернення кредиту забезпечувалось також договором поруки №12/26- 03/10/9, який 18.01.2007 укладався між банком та старшим сином позивачки ОСОБА_2 .

Наголошує, що до 2012 року на користь банку позивачка сплатила коштів на загальну суму більше 109 тис. дол. США. У 2012 році у позивачки значно погіршилось фінансове становище і вона більше не могла належним чином виконувати свої кредитні зобов`язання, а відтак у неї виникла заборгованість за кредитом.

Зазначає, що 30.11.2015 заочним рішенням Оболонського районного суду м. Києва із позивачки, ОСОБА_1 , та її старшого сина ОСОБА_2 (поручителя) на користь Банку присуджувалось до стягнення заборгованість у загальній сумі 296 087 дол. США, з яких заборгованість за тілом кредиту складала 48 414,99 дол. США, заборгованість за відсотками - 20 113,99 доларів США, а нарахована Банком пеня становила - 227 558, 02 дол. США.

З березня 2019 року права за невиконаними кредитними зобов`язаннями до позивачки пред`являє ТОВ «Інвест-Кредо», мотивуючи переходом до них прав вимоги.

Зазначає, що 20.05.2019 за заявою ТОВ «Інвест-Кредо» державний реєстратор комунального підприємства (м. Київ) Столяров Е. Г. у порядку реалізації іпотечного застереження у Договорі від 19 січня 2007 року про заставу нерухомості (іпотеку) за кредитними зобов`язаннями позивачки прийняв рішення про державну реєстрацію права власності на ТОВ «Інвест-Кредо», права власності на квартиру позивачки та здійснив таку реєстрацію.

Позивачка оскаржила рішення та дії державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на її квартиру до суду.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 20.01.2021 позов ОСОБА_1 до державного реєстратора комунального підприємства "Реєстратор" м. Київ Столярова Едуарда Олеговича, Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія Інвест-Кредо" про визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора, скасування запису про державну реєстрацію права власності - задоволено частково. Скасовано рішення державного реєстратора комунального підприємства "Реєстратор" м. Київ Столярова Едуарда Олеговича про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 20.05.2019, індексний номер: 46932921, яким проведено державну реєстрацію права власності на квартиру ОСОБА_1 за Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія Інвест-Кредо". У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Вказує, що за результатами апеляційного оскарження, Київським апеляційним судом від 01.06.2021 апеляційну скаргу представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія Інвест-Кредо» залишено без задоволення, рішення Оболонського районного суду міста Києва від 20.01.2021 - без змін. Після набуття судовим рішення законної сили за зверненням позивачки у Державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно було відновлено право власності позивачки на її квартиру ( АДРЕСА_1 ).

Пояснює, що 13.01.2022 Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тверською І.В. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 62839927 від 13.01.2022, час 15:16:51, згідно до якого за Товариством з обмеженою відповідальністю "Інвест-Кредо", , зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 на підставі Договору про заставу нерухомості (іпотеку) від 13.01.2007, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кондратенко М.І. (запис у реєстрі №47).

У зв`язку з тим, що позивачка вважає таке рішення відповідача протиправним, нею було подано даний позов до суду.

Дослідивши матеріали позовної заяви та додані до неї документи, слід зазначити наступне.

Відповідно до п. 3, 4 ч. 1 ст. 171 КАС України суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи відповідає позовна заява вимогам, встановленим ст. 160, 161, 172 цього Кодексу; належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства і чи подано позовну заяву з дотриманням правил підсудності.

Згідно із ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження;

Публічно-правовий спір у розумінні п. 2 ч. 1 ст. 4 КАС України це спір, у якому, зокрема, хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб`єкт владних повноважень» означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (п. 7 ч. 1 ст. 4 КАС України).

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій, чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Відповідно до ст. 133 ГК України основу правового режиму майна суб`єктів господарювання, на якій базується їх господарська діяльність, становлять право власності та інші речові права - право господарського відання, право оперативного управління.

Господарська діяльність може здійснюватися також на основі інших речових прав (права володіння, права користування тощо), передбачених Цивільним кодексом України.

Статтею 395 ЦК України визначено, що речовими правами на чуже майно є: 1) право володіння; 2) право користування (сервітут); 3) право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис); 4) право забудови земельної ділянки (суперфіцій). Законом можуть бути встановлені інші речові права на чуже майно.

Відповідно до ч. 1 ст. 92 Земельного кодексу України право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.

Статтею 396 ЦК України передбачено порядок захисту речових прав на чуже майно, а саме: особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу.

Статтею 393 глави 29 ЦК України визначений такий спосіб захисту прав особи, як визнання незаконним правового акта, що порушує право власності. Вказаною статтею передбачено, що правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Якщо інше не встановлено законом, власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акта органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акта. У разі неможливості відновлення попереднього становища власник має право на відшкодування майнової та моральної шкоди.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, позивачка не погоджується із наказом Міністерства юстиції України №3775/7 від 26.12.2022 року та покладений в його основу Висновком центральної колегії Міністерства юстиції України з розгляду скарг на рішення або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації територіальних органів Міністерства юстиції України від 1 вересня 2022 року.

Згідно із ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 4 КАС публічно-правовий спір - це спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Також п. 7 ч. 1 ст. 4 КАС визначено, що суб`єкт владних повноважень - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 19 КАС юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Визначення поняття суб`єкта владних повноважень міститься у п. 7 ч. 1 ст. 19 КАС України, згідно якої суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб, а також органів, яким законом надане право на представництво інтересів інших осіб, з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

При цьому критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних правовідносин у їх сукупності. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Правовий статус державних чи місцевих органів влади визначається виключно нормами публічного права, незалежно від того, які права публічно-правового характеру (цивільні чи публічні) вони мають намір реалізувати.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивачка посилається на те, що аналіз Договору про заставу нерухомості (іпотеку) від 19.01.2007, який став підставою для рішення і дій приватного нотаріуса КМНО Тверської І.В. свідчить про те, що у ньому де-факто відсутнє іпотечне застереження, а тому приватний нотаріус КМНО Тверська І.В. не мала права реєструвати право власності за Товариством з обмеженою відповідальністю "Інвест-Кредо".

Тобто позовні вимоги у справі заявлено на поновлення порушеного цивільного (майнового) права позивача.

Враховуючи те, що позовні вимоги в цій справі є похідними при вирішенні судом питання щодо правомірності набуття особами права власності на спірне майно і можуть впливати на майнові права та інтереси цих осіб, незважаючи на участь у спорі суб`єкта владних повноважень, приходжу до висновку про те, що цей спір не є публічно-правовим та не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

З наведеного можна зробити висновок про те, що правовідносини, що склалися між сторонами, є цивільно-правовими та не можуть бути предметом спору в адміністративному процесі, оскільки в цьому випадку є спір про право цивільне, а саме про визнання прав, свобод та інтересів, що виникають із відносин права власності, тобто, володіння, розпорядження та користування майном.

Крім того, частиною 1 статті 19 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

У справі, що розглядається, позовні вимоги спрямовані на захист порушених майнових прав позивача, як правонаступника Іпотекодержателя.

Отже, якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, спричинених рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов`язаний з реалізацією майнових прав особи, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту її цивільних прав та інтересів.

Таким чином, розгляду адміністративними судами підлягають спори, що мають в основі публічно-правовий характер, тобто випливають із владно-розпорядчих функцій або виконавчо-розпорядчої діяльності публічних органів. Якщо в результаті прийняття рішення особа набуває речового права на об`єкт нерухомого майна, то спір стосується цивільного права і за суб`єктним складом сторін має розглядатися за правилами цивільного судочинства.

Зазначена вище правова позиція неодноразової висловлювалась Великою Палатою Верховного Суду, зокрема, й у постанові від 29 травня 2019 року у справі №826/9341/17.

Крім того, відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно з частиною 2 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Європейський суд з прав людини у справі "Занд проти Австрії" від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення "встановлений законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття "суд, встановлений законом" у частині першій статті 6 Конвенції передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з (…) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (…)". З огляду на це не вважається "судом, встановленим законом" орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

З аналізу наведених вище норм слідує, що визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі і обов`язок суб`єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, на відміну від основного принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін, а суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися "судом, встановленим законом" у розумінні частини 1 статті 6 вищезгаданої Конвенції.

У відповідності до пункту 1 частини 1 статті 170 Кодексу адміністративного судочинства України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Частиною 6 статті 170 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у разі відмови у відкритті провадження в адміністративній справі з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої цієї статті, суд повинен роз`яснити заявнику, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд такої справи.

З урахуванням встановлених вище обставин, позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, а отже наявні підстави для відмови у відкритті провадження у справі.

Крім того, суд вважає за необхідне роз`яснити позивачеві, що такі позовні вимоги мають вирішуватися в порядку цивільного судочинства та віднесені до юрисдикції відповідного місцевого загального суду.

З огляду на наведене, суддя приходить до висновку про наявність підстав для відмови у відкритті провадження у справі.

Керуючись ст.ст. 2, 4, 19, 170, 248, 256 КАС України, -

у х в а л и в:

1. Відмовити у відкритті провадження в адміністративній справі № 320/27116/23 за позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України, третя особа-1: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Тверська Інеса Володимирівна, третя особа-2: Товариство з обмеженою відповідальністю "Інвест-Кредо" про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії.

2. Роз`яснити позивачу, що повторне звернення тієї самої особи до адміністративного суду з адміністративним позовом з тих самих предмета і підстав та до того самого відповідача, як той, щодо якого постановлено ухвалу про відмову у відкритті провадження, не допускається.

3. Копію ухвали про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі разом із позовною заявою та усіма доданими до неї матеріалами надіслати позивачу.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано в установлені строки. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду через Київський окружний адміністративний суд протягом п`яти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя Щавінський В.Р.