Справа № 600/3110/23-а
Суддя: Лелюк Олександр Петрович
Дата ухвалення: 2023-09-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 вересня 2023 року м. Чернівці Справа № 600/3110/23-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Лелюка О.П., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії,

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії.

Позивач просить суд:

- визнати протравними дії військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо відмови ОСОБА_1 у звільненні з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації під час воєнного стану, за сімейними обставинами у зв`язку з перебування на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України звільнити ОСОБА_1 з військової служби на підставі припису підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку з перебування на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років.

Позов обґрунтовано тим, що позивач звернувся до відповідача із рапортом про звільнення з військової служби у запас за сімейними обставинами у зв`язку з тим, що на його утриманні перебуває п`ятеро дітей віком до 18 років та відповідним пакетом документів. Водночас відповідач не виконав свій прямий обов`язок та не звільнив позивача з військової служби. Посилання відповідача як на підставу відмови видати наказ про звільнення позивача з військової служби за сімейними обставинами на відмінність прізвища батьків від прізвища позивача, які зазначені в свідоцтвах про народження дітей та посилання на наявність в автоматизованій системі виконавчих проваджень Міністерства юстиції України інформації про виконавчі провадження НОМЕР_13; НОМЕР_14, на думку позивача, не спростовують тих обставин, які викладені в рапорті позивача, та які підтверджуються відповідними доказами, долученими до рапорту. Позивач вважає, що у нього безумовно наявні підстави для його звільнення з військової служби за підпунктом «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу».

Ухвалою суду від 19 травня 2023 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи; встановлено строки для подання заяв по суті справи.

Відповідач, заперечуючи проти позовних вимог, подав до суду відзив на позовну заяву, в якому вказано про те, що у рапорті про звільнення позивач як на підставу для звільнення з військової служби зазначає перебування у нього на утриманні трьох та більше дітей віком до 18 років. До вказаного рапорту ним було подано документи на підтвердження вказаної обставини, зокрема копію свідоцтва про шлюб, укладеного між позивачем та ОСОБА_2 та копії свідоцтв про народження п`яти неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 . Згідно свідоцтв про народження вказаних дітей, їхньою матір`ю є ОСОБА_2 , батьком зазначено інших чоловіків - не позивача. Окрім цього, згідно даних автоматизованої системи виконавчих проваджень батьками неповнолітніх ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 на користь дружини позивача сплачуються аліменти, а відтак вказані діти перебувають на утриманні їхніх батьків, а не позивача. Факт одруження ОСОБА_1 із ОСОБА_8 , матір`ю неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 породжує взаємні права та обов`язки між ОСОБА_1 та ОСОБА_8 та не породжує обов`язку у ОСОБА_1 щодо утримання перелічених неповнолітніх дітей, оскільки їх батьками являються інші чоловіки, а отже, і відсутні підстави для звільнення з військової служби. Крім того, на думку відповідача, рапорт солдата ОСОБА_1 поданий без дотримання порядку підпорядкованості (не по команді), про що свідчить відсутність підписів та резолюцій (клопотань) командира роти бойового матеріально-технічного забезпечення військової частини НОМЕР_1 на рапорті від 14.04.2023 року, також не правильно зазначена посада військовослужбовця, який звернувся з рапортом. Просив суд у задоволенні позовних вимог відмовити.

Правом подати відповідь на відзив позивач не скористався.

Дослідивши наявні матеріали, всебічно та повно з`ясувавши всі обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що згідно довідки №333 від 04 травня 2023 року ОСОБА_1 з 16 березня 2022 року перебуває на військовій службі за призовом під час мобілізації в період запровадження воєнного стану відповідно до Указу Президента України №69/2022 від 24.02.2022 року «Про загальну мобілізацію» у військовій частині НОМЕР_1 Західного оперативно-територіального об`єднання Національної гвардії України м. Чернівці.

04 травня 2022 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_9 укладено шлюб, що підтверджується копією повторного свідоцтва про шлюб, серія НОМЕР_2 , виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Чернівці Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції 07 лютого 2023 року.

14 квітня 2023 року позивач звернувся до відповідача з рапортом про звільнення з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», а саме у зв`язку з перебуванням на його утриманні трьох і більше дітей віком до 18 років.

До вказаного рапорту позивачем було надано копії наступних документів:

- свідоцтво про шлюб, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 серія НОМЕР_3 від 07 лютого 2023 року;

- свідоцтво про шлюб, укладеного між ОСОБА_10 та ОСОБА_11 серія НОМЕР_4 від 20 листопада 2006 року;

- свідоцтво про розірвання шлюбу між ОСОБА_10 та ОСОБА_11 серія НОМЕР_5 від 23 травня 2018 року;

- витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвища №9 від 23.03.2023 року з відомостями про шлюб між ОСОБА_10 та ОСОБА_11 ;

- витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу із зазначенням відомостей про другого з подружжя №3 від 21.03.2023 року з відомостями про шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ;

- витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища №7 від 23.10.2018 року з відомостями про шлюб між ОСОБА_12 та ОСОБА_13 ;

- рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 24.11.2015 року про розірвання шлюбу між ОСОБА_12 та ОСОБА_13 ;

- свідоцтво про народження ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 серія НОМЕР_6 виданого Костянтинівським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) 24.07.2020 року, відповідно до якого матір`ю дитини є ОСОБА_13 , батько - ОСОБА_10 ;

- свідоцтво про народження ОСОБА_14 ІНФОРМАЦІЯ_2 серія НОМЕР_7 , виданого відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Костянтинівці Костянтинівського міськрайонного управління юстиції у Донецькій області 19.09.2007 року, відповідно до якого матір`ю дитини є ОСОБА_11 , батьком - ОСОБА_10 ;

- свідоцтво про народження ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 серія НОМЕР_8 , виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Чернівці Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції 21.03.2023 року, відповідно до якого матір`ю дитини є ОСОБА_13 , батьком - ОСОБА_12 ;

- свідоцтво про народження ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 серія НОМЕР_9 , виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Чернівці Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції 21.03.2023 року, відповідно до якого матір`ю дитини є ОСОБА_13 , батьком - ОСОБА_12 ;

- свідоцтво про народження ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_5 серія НОМЕР_10 від 12.01.2022 року, відповідно до якого матір`ю дитини є ОСОБА_13 , батьком - ОСОБА_16 ;

- оригінал договору оренди дитлового приміщення від 08.12.2022 року;

- оригінал додатку №1 до вказаного договору;

- оригінал довідки про склад сім`ї та реєстрацію місця проживання від 05.03.2023 року №42;

- оригінал акту обстеження житлових умов заявника від 05.04.2023 року №432.

Листом від 29 квітня 2023 року № 50/113/33-931 відповідач повідомив позивача про відсутність підстав для його звільнення з військової служби за сімейними обставинами - у зв`язку з перебуванням на утриманні трьох і більше дітей віком до 18 років, оскільки утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 здійснюється їхніми батьками у відповідності до положень Сімейного кодексу України.

Не погодившись з такою відмовою, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Вирішуючи спір, суд зазначає наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною першою та другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" Указом Президента України від 24.02.2022 №64/202 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України від 24.02.2022 №2102-IX "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні", постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб.

Пунктами 2 та 4 Указу Президента України від 24.02.2022 №64/202 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України від 24.02.2022 №2102-IX "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні", визначено військовому командуванню (Генеральному штабу Збройних Сил України, Командуванню об`єднаних сил Збройних Сил України, командуванням видів, окремих родів військ (сил) Збройних Сил України, управлінням оперативних командувань, командирам військових з`єднань, частин Збройних Сил України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Управління державної охорони України) разом із Міністерством внутрішніх справ України, іншими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати передбачені Законом України "Про правовий режим воєнного стану" заходи і повноваження, необхідні для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави. Кабінету Міністрів України невідкладно: 1) ввести в дію план запровадження та забезпечення заходів правового режиму воєнного стану в Україні; 2) забезпечити фінансування та вжити в межах повноважень інших заходів, пов`язаних із запровадженням правового режиму воєнного стану на території України.

В подальшому Указом Президента України від 14.03.2022 №133/2022 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України від 15 березня 2022 року №2119-IX "Про затвердження Указу Президента України "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", продовжено строк дії воєнного стану з 05 годин 30 хвилин 26.03.2022 строком на 30 діб.

Також Указом Президента України від 18.04.2022 №259/2022 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України від 21.04.2022 N 2212-IX "Про затвердження Указу Президента України "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", продовжено строк дії воєнного стану з 05 годин 30 хвилин 25.04.2022 строком на 30 діб.

Указом Президента України від 17.05.2022 №341/2022 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України від 22.05.2022 №2263-IX "Про затвердження Указу Президента України "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", продовжено строк дії воєнного стану з 05 годин 30 хвилин 25.05.2022 строком на 90 діб.

Указом Президента України від 12.08.2022 №573/2022 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України від 15.08.2022 №2500-IX "Про затвердження Указу Президента України "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", продовжено строк дії воєнного стану з 05 годин 30 хвилин 23.08.2022 строком на 90 діб.

Указом Президента України від 07.11.2022 №757/2022 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України від 16.11.2022 №2738-IX "Про затвердження Указу Президента України "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", продовжено строк дії воєнного стану з 05 годин 30 хвилин 21.11.2022 строком на 90 діб.

Указом Президента України від 06.02.2023 №58/2023 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України від 07.02.2023 №2915-IX "Про затвердження Указу Президента України "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 19.02.2023 строком на 90 діб.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25 березня 1992 року №2232-XII (далі - Закон №2232-XII в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), частиною першою статті 1 якого передбачено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Частиною третьою статті 1 Закону №2232-XII передбачено, що військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.

Від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом (частина п`ята статті 1 Закону №2232-XII).

Підстави звільнення з військової служби передбачені статтею 26 Закону №2232-XII.

Відповідно підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону №2232-XII військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах (під час воєнного стану): через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу):

- у зв`язку з вихованням дитини з інвалідністю віком до 18 років;

- у зв`язку з вихованням дитини, хворої на тяжкі перинатальні ураження нервової системи, тяжкі вроджені вади розвитку, рідкісні орфанні захворювання, онкологічні, онкогематологічні захворювання, дитячий церебральний параліч, тяжкі психічні розлади, цукровий діабет I типу (інсулінозалежний), гострі або хронічні захворювання нирок IV ступеня, дитини, яка отримала тяжку травму, потребує трансплантації органа, потребує паліативної допомоги, що підтверджується документом, виданим лікарсько-консультативною комісією закладу охорони здоров`я в порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, але якій не встановлено інвалідність;

- у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я;

- у зв`язку з наявністю дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю та/або одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи;

- у зв`язку з необхідністю здійснення опіки над особою з інвалідністю, визнаною судом недієздатною;

- у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю I групи;

- у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю II групи або за особою, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд;

- військовослужбовці-жінки - у зв`язку з вагітністю;

- військовослужбовці-жінки, які перебувають у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а також якщо дитина потребує домашнього догляду тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку;

- один із подружжя, обоє з яких проходять військову службу і мають дитину (дітей) віком до 18 років;

- військовослужбовці, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років;

- перебування на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років.

Отже, однією з підстав для звільнення з військової служби під час воєнного стану є перебування на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років.

Згідно обставин справи, позивач обґрунтовує наявність у нього підстав для звільнення з військової служби саме у зв`язку з перебуванням в нього на утриманні п`ятьох неповнолітніх дітей його дружини ОСОБА_2 , а саме: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , батьком яких є ОСОБА_10 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , батьком яких є ОСОБА_12 , та ОСОБА_7 , батьком якої є ОСОБА_16 .

Однак суд вважає дані твердження позивача безпідставними з огляду на таке.

Частиною третьою статті 11 Закону України від 26.04.2001 №2402-III "Про охорону дитинства" (далі - Закон №2402-III) встановлено, що батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

За змістом частин першої та другої статті 15 Закону №2402-III дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Відповідно до частин першої та другої статті 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

За приписами частин першої - третьої статті 157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті.

Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Враховуючи наведені норми законодавства та встановлені обставини цієї справи, суд приходить до висновку про те, що батько неповнолітніх ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , батько ОСОБА_3 та ОСОБА_14 та батько ОСОБА_15 , зобов`язані брати участь у вихованні та утриманні своїх дітей.

Так, з матеріалів справи вбачається, що згідно даних автоматизованої системи виконавчих проваджень Міністерства юстиції України ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_6 сплачує аліменти на користь дружини позивача ОСОБА_2 на утримання їхніх неповнолітніх дітей: ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у виконавчому провадженні №ACBП:НОМЕР_15 з 23.10.2018 року Костянтинівського ВДВС у Краматорському районі Донецької області Східного МУ МЮ.

Згідно відомостей виконавчого провадження №ACBП:НОМЕР_16 Костянтинівського ВДВС у Краматорському районі Донецької області Східного МУ МЮ, ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_7 сплачує аліменти на користь дружини позивача ОСОБА_2 на утримання їхніх неповнолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_14 .

Отже, утримання вказаних вище дітей дружини позивача здійснюється їх батьками.

При цьому позивачем не надано належних та достовірних доказів того, що безпосередньо позивач здійснює утримання неповнолітніх дітей своєї дружини.

Подані позивачем документи на підтвердження факту його спільного проживання зі своєю дружиною та її дітьми не підтверджують утримання позивачем неповнолітніх дітей дружини позивача.

Водночас суд зауважує, що позивач, який не є батьком цих дітей, і не несе обов`язку щодо їх утримання, позаяк такий обов`язок за ним законодавчо відсутній і утримання вказаних дітей він може здійснювати лише з власної волі.

Крім цього, суд звертає увагу, що відповідно до частини першої статті 67 Цивільного кодексу України опікун зобов`язаний дбати про підопічного, про створення йому необхідних побутових умов, забезпечення його доглядом та лікуванням. Опікун малолітньої особи зобов`язаний дбати про її виховання, навчання та розвиток.

Частина перша статті 249 Сімейного кодексу України визначає, що опікун, піклувальник зобов`язаний виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, психічний, духовний розвиток, забезпечити одержання дитиною повної загальної середньої освіти. Опікун, піклувальник має право самостійно визначати способи виховання дитини з урахуванням думки дитини та рекомендацій органу опіки та піклування.

Згідно частини першої статті 207 Сімейного кодексу України усиновленням є прийняття усиновлювачем у свою сім`ю особи на правах дочки чи сина, що здійснене на підставі рішення суду, крім випадку, передбаченого статтею 282 цього Кодексу.

Відповідно до статті 232 Сімейного кодексу України з моменту здійснення усиновлення припиняються особисті та майнові права і обов`язки між батьками та особою, яка усиновлена, а також між нею та іншими її родичами за походженням.

Частинами третьою та четвертою статті 232 Сімейного кодексу України передбачено, що з моменту усиновлення виникають взаємні особисті немайнові та майнові права і обов`язки між особою, яка усиновлена (а в майбутньому - між її дітьми, внуками), та усиновлювачем і його родичами за походженням. Усиновлення надає усиновлювачеві права і накладає на нього обов`язки щодо дитини, яку він усиновив, у такому ж обсязі, який мають батьки щодо дитини.

Оскільки ОСОБА_1 не надав суду доказів того, що він є опікуном чи усиновителем неповнолітніх дітей ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 та має законодавчо встановлені обов`язки щодо них, в тому числі обов`язок по їх утриманню, тому підстави вважати, що на його утриманні перебуває п`ятеро неповнолітніх дітей, відсутні.

Таким чином, враховуючи відсутність у ОСОБА_1 на утриманні трьох і більше дітей віком до 18 років, відповідач правомірно відмовив йому у звільненні з військової служби під час дії воєнного стану на підставі підпункту "г" пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону №2232-XII.

У спірних відносинах відповідач діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.

Крім цього, у ході судового розгляду справи позивачем не спростовано тверджень відповідача, наданих в обґрунтування правомірності оскаржуваних дій, про те, що рапорт солдата ОСОБА_1 був поданий без дотримання порядку підпорядкованості (не по команді), про що свідчить відсутність підписів та резолюцій (клопотань) командира роти бойового матеріально-технічного забезпечення військової частини НОМЕР_1 на рапорті від 14.04.2023 року, а також не правильно зазначена посада військовослужбовця, який звернувся з рапортом.

Згідно частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Статтею 72 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно статей 74 -76 Кодексу адміністративного судочинства України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до частини першої та другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно частин першої - третьої статі 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність вказаних вище доказів окремо, а також достатність і взаємний зв`язок цих доказів у їх сукупності, суд вважає, що позивач не довів обґрунтованість заявлених вимог. Натомість відповідачем доведено, що у спірних відносинах він діяв обгрунтовано та правомірно. Тому, позов задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 9, 72, 73, 74-76, 77, 90, 139, 241 - 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії відмовити повністю.

Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Датою ухвалення судового рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення. Повне судове рішення складено 21 вересня 2023 року.

Повне найменування учасників процесу: позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_11 ); відповідач - військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_12 ).

Суддя О.П. Лелюк