Справа № 520/19526/23
Суддя: Зінченко А.В.
Дата ухвалення: 2023-09-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

21 вересня 2023 року № 520/19526/23

Харківський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Зінченко А.В. розглянувши в порядку спрощенного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ) до Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України (пров. Інженерний, буд. 7,м. Харків,61166, ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив суд:

-визнати протиправною бездіяльність Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України, щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при. звільненні за період з 24.10.2022 року по 18.07.2023 року.

-зобов`язати Східне регіональне управління Державної прикордонної служби України нарахувати та виплатити ОСОБА_2 середнє грошове забезпечення за 183 дні за. час затримки розрахунку при звільненні, виходячи з середньоденного розміру грошового забезпечення за останні два місяці, служби, які передували Дню звільнення, визначеного відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати від 08.02.1995 №100, з урахуванням рішення Харківського окружного адміністративного суду від 21.03.2023 по справі №520/875/23.

Дослідивши надані матеріали справи та надаючи правову оцінку вищенаведеному суд вказує наступне.

Матеріалами справи підтверджено, що підполковник юстиції ОСОБА_1 проходив військову службу у Східному регіональному управлінні Держаної прикордонної служби України.

У відповідності до наказу відповідача від 24 жовтня 2022 року №421-ос «По особовому складу» у зв`язку зі звільненням з військової служби, позивач був виключений із списків особового складу та всіх видів Східного регіонального управління. Остаточною датою проходження військової служби позивача у відповідності до вказаного вище наказу, було визначено 24.10.2022 року.

Згідно з ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини.

Рішенням Другого апеляційного адміністративного суду від 07.07.2023 роду по справі №520/875/23 (додається) залишено в силі рішення Харківського окружного адміністративного суду від 21.03.2023, яким зобов`язано відповідача здійснити перерахунок та виплату грошового забезпечення (розмірів посадового окладу, окладу за військовим званням, інших додаткових видів грошового забезпечення) шляхом застосування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року, згідно постанови Кабінету Міністрів України "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" від 30.08.2017 № 704, з урахуванням раніше виплачених сум.

На виконання вказаного рішення відповідачем 18.07.2023 було здійснено перерахунок та виплату грошового забезпечення (розмірів посадового окладу, окладу за військовим званням, інших додаткових видів грошового забезпечення) шляхом застосування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року, згідно постанови Кабінету Міністрів України "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" від 30.08.2017 № 704, з урахуванням раніше виплачених сум, що підтверджується витягом по картці/рахунку АТ КБ «Приватбанк» (додається).

Таким чином, рішенням Другого апеляційного адміністративного суду від 07.07.2023 року по справі №520/875/23, яким залишено в силі рішення Харківського окружного адміністративного суду від 21.03.2023, доводиться факт не здійснення відповідачем повного розрахунку з позивачем станом на день звільнення останнього.

Згідно з листа відповідача від 19.07.2023 року стало відомо, що відповідач виконав рішення суду у справі №520/875/23 здійснивши відповідні виплати, про що надана Довідка №111 від 17.07.2023. Однак, згідно даної довідки встановлено, що виплати відповідної компенсації середнього заробітку за період затримки розрахунку відповідачем здійснено не було.

Поряд з цим, оскільки належні суми грошового забезпечення, компенсацій не виплачено в день виключення позивача із списків частини, вказане свідчить про те, що при звільненні відповідач не провів повного розрахунку та відповідно до статті 117 КЗпП України позивач має право на виплату середнього заробітку за період затримки такого розрахунку, що стало підставою звернення до суду.

Суд вказує, що відповідно до статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 № 2011-ХІІ (далі - Закон від 20.12.1991 № 2011-ХІІ).

Згідно зі статтею 1-2, частиною 1 статті 9 Закону від 20.12.1991 № 2011- ХІІ військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Указом Президента України від 29 грудня 2009 року № 1115/2009 затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України (далі - Положення № 1115/2009). Цим Положенням визначається порядок проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України у мирний час та особливості проходження військової служби в ній в особливий період.

Відповідно до п. 302 Положення № 1115/2009, розрахунок звільнених з військової служби осіб за належне їм продовольче, речове та інше забезпечення здійснюється в органах Держприкордонслужби, в яких вони перебувають на відповідному забезпеченні.

Пункт 293 цього ж положення визначає, що особа, звільнена з військової служби, на день виключення із списків особового складу органу Держприкордонслужби розраховується за всіма видами належного їй на день звільнення матеріального та грошового забезпеченням.

Вищевказане означає, що саме на Східне регіональне управління Державної прикордонної служби України покладено обов`язок здійснити правильний кінцевий розрахунок по всім видам забезпечення.

Однак, Законом від 20.12.1991 № 2011-ХІІ як і Положенням № 1153/2008 правові відносини щодо виплати середнього заробітку (грошового забезпечення) за весь час затримки розрахунку при звільненні не врегульовані, внаслідок чого до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми ст. ст. 116 - 117 Кодексу законів про працю України.

Наведене відповідає правовому висновку щодо застосування норм КЗпП України при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців викладеному в постановах Верховного Суду від 31.05.2018 у справі № 823/1023/16, від 30.01.2019 у справі № 807/3664/14, від 26.06.2019 у справі № 826/15235/16, від 30.04.2020 у справі № 140/2006/19 та інших.

Так, статтею 116 КЗпП України (в редакції станом на дату виключення позивача зі списків особового складу відповідача) на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність, а саме обов`язок колишнього роботодавця виплатити середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

26.02.2020 Велика Палата Верховного Суду ухвалила постанову у справі № 821/1083/17 у якій дійшла висновку про те, що немає жодних підстав вважати, що Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні від 08.04.2010 у справі "Меньшакова проти України" надав для застосування на національному рівні тлумачення приписів статті 117 КЗпП всупереч практиці Верховного Суду України (постанова від 15.09.2015 провадження № 21-1765а15). Вказане рішення ЄСПЛ не може розглядатися як підстава для відступу від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 15.09.2015 у справі № 21-1765а15.

Разом з тим, як зазначила Велика Палата Верховного Суду у вищезазначеній постанові, статтею 116 КЗпП на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

У цій же постанові Велика Палата Верховного Суду вказала, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником і підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 22.05.2020 року по справі № 320/1263/19.

В даному випадку, є очевидним, що відповідачем при виключені зі списків особового складу військової частини позивача не проведено з останнім повного розрахунку, що свідчить про недотримання відповідачем вимог статті 116 КЗпП України, що має наслідком застосування до відповідача відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України.

Так, визнаючись щодо дати з якої належить відраховувати період затримки остаточного розрахунку, суд враховує, що позивача виключено зі списків особового складу відповідача - 24.10.2022.

Між тим, розрахунок на виконання судового рішення у справі №520/875/23 проведено 18.07.2023 (дата надходження коштів на банківський рахунок позивача).

Відповідно, період затримки розрахунку охоплюється з 24.10.2022 по 18.07.2023, що становить майже дев`ять місяців.

Водночас, з 19.07.2022 набрав чинності Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" № 2352-ІХ від 01.07.2022, яким викладено в новій редакції норму статті 117 КЗпП України, а саме встановлено обмеження, згідно з якими виплати працівникові його середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку здійснюються не більш, як за шість місяців.

З урахуванням дати проведення остаточного розрахунку з позивачем (18.07.2022), до спірних правовідносин підлягає застосуванню норма статті 117 КЗпП України в редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" N° 2352-ІХ. А відтак, позивач має право на отримання середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні (виключені зі списків особового складу військової частини) починаючи з 24.10.2022 проте не більш як за шість місяців, що становить, за підрахунками позивача, 183 календарних днів (з 24.10.2022 по 18.07.2023).

За таких обставин передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність відповідача за затримку розрахунку при звільненні також обмежується шестимісячним строком, незалежно від того, що зі спливом цього терміну остаточний розрахунок із позивачем не був проведений.

Отже, наведені обставини в свою чергу вказують на те, що оскільки у межах розгляду цього спору має місце триваюче порушення з боку відповідача, однак відповідальність за таке порушення обмежується шестимісячним строком виплати грошової компенсації, тому додаткових підстав для зменшення розміру визначеної виплати не повинно бути застосовано.

Таким чином, враховуючи компенсаційний характер заходів відповідальності слід дійти висновку, що розмір відшкодування середнього заробітку позивачу за весь час затримки розрахунку має визначатися за шість місяців відповідно до статті 117 КЗпП України. Тим більше, на думку суду, саме таке відшкодування в повній мірі відповідає критеріям розумності, співмірності та пропорційності покладеної на відповідача відповідальності.

Відповідно до пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі Порядок № 100), середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Згідно з пунктом 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Як вказано у пункті 8 Порядку №100 можливість проведення обрахунку середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, виходячи із кількості саме календарних, а не робочих днів, має бути прямо передбачена законодавством. Таким законодавством у даному випадку є Інструкція про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 25 червня 2018 року № 558 (яка набрала чинності 01.03.2018) (далі - Інструкція №558).

Тобто Інструкція №558 є спеціальним у спірних правовідносинах в частині особливостей обчислення грошового забезпечення військовослужбовців.

З урахуванням викладеного, Порядком №100 врегульовані загальні засади алгоритму обчислення середньоденного заробітку та середньої заробітної плати (пункти 2,8), тоді як Інструкцією №558 встановлено особливості обчислення грошового забезпечення для військовослужбовців. Таким чином слід дійти висновку, що необхідно застосовувати відповідні алгоритми, передбачені Порядком №100, залежно від кожного окремого випадку з обов`язковим врахуванням спеціального правового регулювання порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям, визначеного Інструкцією №558.

Поряд з цим, рішенням Другого апеляційного адміністративного суду від 07.07.2023 року по справі №520/875/23 залишено в силі рішення Харківського окружного адміністративного суду від 21.03.2023 по цій же справі, яким зобов`язано відповідача здійснити перерахунок та виплату грошового забезпечення (розмірів посадового окладу, окладу за військовим званням, інших додаткових видів грошового забезпечення) шляхом застосування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року, згідно постанови Кабінету Міністрів України "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" від 30.08.2017 № 704.

Таким, чином виплати за останні два календарні місяці роботи (служби) позивача були нараховані та виплачені відповідачем без застосування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року, згідно постанови Кабінету Міністрів України "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" від 30.08.2017 № 704 та у зв`язку з чим були меншими ніж належний їх розмір.

Відповідно до висновків Верховного Суду, які висловлені у постанові від 24.10.2018 (справа № 820/3211/17) чинним законодавством передбачено єдине поняття грошового забезпечення військовослужбовців відповідно до якого вираховуються і пенсійні виплати, і розмір одноразової грошової допомоги при звільненні та індексація.

Частиною 2 ст. 233 КЗпП України передбачено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Перебування особи на військовій службі є однією із форм реалізації закріпленого у ст. 43 Конституції України права на працю.

У рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі щодо офіційного тлумачення положень ч. 2 ст. 233 КЗпП України, ст.ст. 1, 12 Закону України «Про оплату праці» зазначено, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, не обмежується будь-яким строком.

Конституційний Суд України дійшов висновку, що під заробітною платою, яка належить працівникові, або, за визначенням, використаним у ч. 2 ст. 233 КЗпП України, належною працівнику, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Отже, слід дійти висновку, що поняття "грошове забезпечення", та «заробітна плата», які використано у чинному законодавстві, що регулює трудові правовідносини, є рівнозначними, а тому спір у цій адміністративній справі охоплюється застосованим у ч. 2 ст. 233 КЗпП України визначенням «законодавство про оплату праці».

Аналогічну правову позицію було неодноразово висловлено Верховним Судом у постановах від 13 березня 2019 року у справі № 807/363/18, від 25 квітня 2019 року у справі № 804/496/18, від 26 червня 2019 року у справі № 820/4748/17, від 22 травня 2020 року у справі № 808/3200/17, від 04 лютого 2021 року у справі № 160/5393/19.

За таких обставин, оскільки КАС України передбачає, що інші закони можуть встановлювати строки звернення до суду, застосуванню до позовних вимоги про неправильне нарахування та виплату грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні підлягають саме положення ч. 2 ст. 233 КЗпП України, згідно яких звернення до суду із цими позовними вимогами не обмежується будь-яким строком.

ОСОБА_3 , проходив військову службу за контрактом у військовій частині НОМЕР_2 з 14.07.2016 по 01.08.2019.

Згідно витягу з наказу командира військової частина НОМЕР_2 №169 з 01.08.2019 Позивача виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.

Також, Позивач є інвалідом війни 2 групи (копія посвідчення учасника бойових дій від 01.07.2020 серія НОМЕР_3 ).

Відповідно до витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) 01.08.2019 №169 вважати таким, що справи та посаду здав, виключити із списків особового складу та всіх видів забезпечення з 01 серпня 2019 року, виплатити надбавку за проходження військової служби в розмірі 65% посадового окладу з урахуванням окладу за військове звання та надбавки за вислугу років, премію за особистий внесок у загальні результати служби в розмірі 35% посадового окладу з 01 по 31 липня та за 1 серпня 2019 року; виплатити грошову компенсацію за невикористану відпустку за 2019 рік за 45 календарних діб в сумі 26 605 грн. 13 коп.; виплатити грошову допомогу при звільненні відповідно до Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та деяким особам, затвердженої наказом міністра оборони України від 11.06.2008 року №260 у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за 3 календарних роки; відповідно до п.З, 4 Постанови ) Кабінету Міністрів України №178 від 16.03.2016 року, виплатити компенсацію за не отримане речове майно в сумі 7393 грн. 60 коп. (абзац 11 наказу).

Проте, як вбачається із довідки про рух грошових коштів по картковому рахунку Позивача (додається до позовної заяви), Відповідач здійснював розрахунки при звільненні в наступному порядку!!!: 08.08.2019 року перерахував Позивачу 72830 грн. 69 коп. грошової допомогу при звільненні; 08.08.2019 року - 17 674 грн. 32 коп. грошової допомогу при звільненні; 27.12.2019 року - 7 282 грн. 70 коп. компенсації за не отримане речове майно.

За період проходження служби Позивачу не здійснювалась індексація грошового забезпечення за період з 14.07.2016 року по 01.08.2019 року, Відповідач не нарахував та не виплатив грошову компенсацію відпустки, як учаснику бойових дій.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 27.11.2019 у справі №520/11234/19 за позовом ОСОБА_3 до військової частини НОМЕР_2 про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії, визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_3 (картка фізичної особи платника податків НОМЕР_4 , АДРЕСА_2 ) грошової компенсації відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 2017 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 01 серпня 2019 року.

Зобов`язано військову частину НОМЕР_2 ( АДРЕСА_3 , код ЄДРПОУ НОМЕР_5 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_3 (картка фізичної особи платника податків НОМЕР_4 , АДРЕСА_2 ) грошову компенсацію відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 2017 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 01 серпня 2019 року.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 16.01.2020 у справі №520/13225/19 за позовом ОСОБА_3 до військової частини НОМЕР_2 про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії, визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 щодо не нарахування та не виплаті ОСОБА_3 (картка фізичної особи платника податків НОМЕР_4 , АДРЕСА_2 ) індексації грошового забезпечення за період з 14.07.2016 року по ) 1.08.2019 року на картковий рахунок.

Зобов`язано військову частину НОМЕР_2 ( АДРЕСА_3 , код ЄДРПОУ НОМЕР_5 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_3 (картка фізичної особи платника податків НОМЕР_4 , АДРЕСА_2 ) індексацію грошового забезпечення за період з 14.07.2016 року по 01.08.2019 року на картковий рахунок.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 17.04.2020 у справі №520/2280/2020 за позовом ОСОБА_3 до військової частини НОМЕР_2 визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 щодо не нарахування та не виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а саме:

-зобов`язано військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_3 середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні із розрахунку 581 (п`ятсот вісімдесят одна) грн. 53 коп. в день за період з 02.08.2019 по 06.02.2020 терміном 189 днів в сумі 109909 І сто дев`ять тисяч дев`ятсот дев`ять) грн. 17 коп. із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до п. 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум датку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами :7нового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від :) 1.2004 № 44.

Як вбачається із виписки про рух грошових коштів по картковому Позивача, 26.06.2020 5сповідач виконав рішення суду та виплатив 108 260, 53 грн. - середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02.08.2019 по 06.02.2020.

У зв`язку з проведенням не в повному обсязі нарахувань та виплат грошового забезпечення, Позивач знову звертався до суду з метою захисту своїх законних прав та інтересів.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 26 лютого 2021 року у справі №520/870/21 за позовом ОСОБА_3 до військової частини НОМЕР_2 про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії, визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 щодо не нарахування та не виплати у повному обсязі індексації грошового забезпечення у період з 14.07.2016 по 01.08.2019 із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення в період з 14.07.2016 по 28.02.2018 - січень 2008 року, а в період з 01.03.2018 по 01.08.2019 - березень 2018 року.

Зобов`язано стягнути з Військової частини НОМЕР_2 на користь ОСОБА_3 індексацію грошового забезпечення за період з 14.07.2016 по 01.08.2019 у сумі 131 125 грн. 74 коп. (сто тридцять одну тисячу сто двадцять п`ять грн. 74 коп.) із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення в період з 14.07.2016 по 28.02.2018 - січень 2008 року, а в період з 01.03.2018 по 01.08.2019 - березень 2018 року.

Згідно із виписки карткового рахунку Позивача, 26.05.2021 Відповідач виконав рішення Харківського окружного адміністративного суду від 26 лютого 2021 року у справі №520/870/21 та виплатив грошові кошти у сумі 126 158 грн. 02 коп.

Таким чином з Позивачем проведено остаточний розрахунок при звільненні 26.05.2021.

Середньоденний розмір грошового забезпечення складає 581,53 грн.

Період затримки розрахунку при звільненні - 473 календарних днів (з 07.02.2020 по 25.05.2021).

Виходячи з вищенаведеного сума заборгованості у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні складає 275 063, 69 грн. (581 грн. 53 коп. * 473).

Позивач вважає бездіяльність відповідача протиправною, а тому звернувся до суду за захистом своїх прав та інтересів.

Дослідивши надані до справи матеріали, проаналізувавши докази у їх сукупності, вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно ч.2 ст.24 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992р. №2232-ХІІ, закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Наслідки невиконання обов`язку із проведення повного розрахунку з особою у день звільнення, визначені законодавцем у ст.117 КЗпП України, де указано, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (ч.1 ст.117); При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору (ч.2 ст.117).

Таким чином, законом явно та очевидно передбачено два випадки виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, котрі залежать від факту існування спору про розміри виплат, а саме: 1) у разі відсутності спору про розмір платежів за ч.1 ст.117 КЗпП України та 2) у разі наявності спору про розміри платежів за ч.2 ст.117 КЗпП України.

Положеннями ст.233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки (ч.1 ст.233); У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком (ч.2 ст.233); Для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди (ч.3 ст.233); Встановлений частиною третьою цієї статті строк застосовується і при зверненні до суду вищестоящого органу (ч.4 ст.233).

Суд бере до уваги, що відмінність у правовому режимі захисту права особи на одержання заробітної плати та права особи на одержання інших платежів (зокрема і компенсації середнього заробітку за час затримки у розрахунку при звільненні) згідно з рішенням Конституційного суду України від 15.10.2013р. № 8-рп/2013 та рішенням Конституційного суду України від 22.02.2012р. № 4-рп/2012 є суттєвою і полягає, зокрема, у різних строках позовної давності, котрий відносно заробітної плати є необмеженим у часі, а відносно компенсації середнього заробітку за час затримки у розрахунку при звільненні складає три місяці від події проведення остаточного розрахунку.

При цьому, у силу правового висновку постанови Верховного Суду від 22.01.2020 р. по справі №620/1982/19 відносно компенсації середнього заробітку за час затримки у розрахунку при звільненні у правовідносинах з приводу проходження публічної служби строк давності взагалі складає один місяць від події проведення остаточного розрахунку.

Також суд враховує правову позицію викладену у постанові Верховного Суду від 04.12.2019 року по справі справа №825/742/16: "Аналіз наведених положень свідчить про те, що підставою для виплати передбаченого статтею 117 КЗпП України відшкодування відповідно до частини 1 цієї статті є: нарахування сум належних працівникові при звільнені; відсутність спору щодо їх розміру; невиплата нарахованих сум в день звільнення. Підставою для виплати передбаченого статтею 117 КЗпП України відшкодування відповідно до частини 2 цієї статті є: нарахування сум належних працівникові при звільнені; незгода працівника з нарахованими/ненарахованими сумами, що стало підставою для виникнення трудового спору, який вирішився на користь працівника.

Незгода працівника з розміром належних до виплати при звільненні сум повинна мати активні прояви шляхом звернення до роботодавця або безпосередньо до суду. Це звернення повинно бути здійснене відразу після виплати цих сум чи ознайомленні з їхнім розміром або принаймні у достатньо стислі строки. Такі дії будуть свідчити про наявність спору щодо розміру належних йому сум при звільненні.

Таким чином суд приходить до висновку про задоволення позову.

Суд зазначає, що згідно з вимогами ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з ме тою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтер есів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів влад них повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень тау спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5)добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім фор мам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, протягом розумного строку.

Статтею 6 Кодексу адміністративного судочинства визначено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Таким чином, проаналізувавши наведене, суд вважає за необхідне вказати, що позовні вимоги є обґрунтованими, підтверджені нормативно та документально, а тому є такими, що підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. 19 Конституції України, ст.ст. 243, 244, 245, 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України, щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при. звільненні за період з 24.10.2022 року по 18.07.2023 року.

Зобов`язати Східне регіональне управління Державної прикордонної служби України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за 183 дні за. час затримки розрахунку при звільненні, виходячи з середньоденного розміру грошового забезпечення за останні два місяці, служби, які передували Дню звільнення, визначеного відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати від 08.02.1995 №100, з урахуванням рішення Харківського окружного адміністративного суду від 21.03.2023 по справі №520/875/23.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі безпосередньо до Другого апеляційного адміністративного суду апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду у відповідності до ст. 295 цього Кодексу.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя Зінченко А.В.