Справа № 640/31859/21
Суддя: Ганечко Олена Миколаївна
Дата ухвалення: 2023-09-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 вересня 2023 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Ганечко О.М.,

суддів Собківа Я.М.,

Василенка Я.М.,

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 липня 2022 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії,

У С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1, у якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не проведення нарахування та виплати позивачу середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 29 листопада 2018 року по 04 жовтня 2021 року включно;

- стягнути з відповідача на користь позивача середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 29 листопада 2018 року по 04 жовтня 2021 року включно терміном 1041 календарний день із розрахунку 690,29 грн в день у сумі 718591,89 грн.

В обґрунтування заявлених вимог позивач вказав на протиправну відмову відповідача у виплаті позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 29 листопада 2018 року по 04 жовтня 2021 року, шляхом нездійснення своєчасної виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової щорічної оплачуваної відпустки, як учаснику бойових дій, правомірність нарахування та виплати якої встановлена судовим рішенням.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 липня 2022 р. задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1, яка полягає у не нарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період за період з 29 листопада 2018 року по 04 жовтня 2021 року з урахуванням середньоденного грошового забезпечення станом на дату звільнення.

Стягнуто з ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 717912,00 грн (сімсот сімнадцять тисяч дев`ятсот дванадцять гривень 00 коп) за період з 29 листопада 2018 року по 04 жовтня 2021 року.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, Центральний науково-дослідний інститут озброєння та військової техніки Збройних Сил України подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі, при цьому, посилаючись на неповне з`ясування всіх обставин справи та порушення судом першої інстанції норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення спору.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 11.05.2023 відкрито апеляційне провадження та призначено апеляційну скаргу до розгляду.

Рішенням Вищої ради правосуддя від 06 липня 2023 року № 686/0/15-23, ОСОБА_2 було звільнено з посади судді Шостого апеляційного адміністративного суду у зв`язку з поданням заяви про відставку.

Рішенням зборів суддів Шостого апеляційного адміністративного суду від 31 липня 2023 року, вирішено здійснити повторний автоматизований розподіл судових справ, які перебували у провадженні судді ОСОБА_2.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 02.08.2023 прийнято до провадження адміністративну справу № 640/31859/21 за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії та призначено справу до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження на 20.09.2023.

Дану справу розглянуто в порядку письмового провадження, оскільки, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга відповідача підлягає частковому задоволенню, з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, наказом Міністра оборони України від 13 листопада 2018 року № 709 (по особовому складу), позивача звільнено з військової служби у запас на підпунктом «б» пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 28 листопада 2018 року № 172 (по стройовій частині), позивача, звільненого наказом Міністра оборони України від 13 листопада 2018 року № 709 (по особовому складу) у запас за підпунктом «б» (за станом здоров`я) пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 липня 2021 року у справі № 640/16844/20, визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2017 по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби та зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2017 по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

Відповідно до виписки по картковому рахунку позивача 05 жовтня 2021 року, на рахунок позивача надійшли кошти у розмірі 19258,86 грн грошового забезпечення військовослужбовця.

Позивач звернувся до Військової частини НОМЕР_1 з проханням відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України нарахувати та виплатити позивачу середньомісячне грошове забезпечення (середній заробіток) за час затримки розрахунку при звільненні за період з 29 листопада 2018 року по 04 жовтня 2021 року включно.

Листом Військової частини НОМЕР_1 від 08 листопада 2021 року № 189/10/4062, за наслідками розгляду заяви позивача щодо нарахування та виплати середньомісячного грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 29 листопада 2018 року по 04 жовтня 2021 року, вказано про відсутність правових підстав для застосування до відповідача вимог, передбачених статтею 117 Кодексу законів про працю України, оскільки передбачені законодавством про працю норми її оплати і порядок вирішення спорів не поширюється на військовослужбовців та прирівняних до них осіб.

Вважаючи бездіяльність відповідача щодо відмови у здійсненні нарахування та виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні протиправними, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Суд першої інстанції, частково задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що період часу з 29.11.2018 по 04.10.2021, є часом прострочення розрахунку з позивачем при звільненні, а тому, вимоги позивача про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є обґрунтованими, а відповідно, бездіяльність відповідача щодо не проведення своєчасного повного розрахунку з позивачем при звільненні - протиправною. За висновками суду першої інстанції, затримка розрахунку при звільненні за період з 29 листопада 2018 року по 04 жовтня 2021 року, яка обчислюється з дня, наступного за звільненням, становить 1040 календарних дні, тому середній заробіток за згаданий період становить 717912,00 грн (690,30 грн * 1040 дні).

Натомість, апелянт вважає вказані висновки суду першої інстанції помилковими та необґрунтованими, позаяк статті 116 та 117 Кодексу законів про працю України не застосовуються, а зобов`язання роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію замінюється на зобов`язання виконати судові рішення на користь позивача, що не регулюється матеріальними нормами трудового права. Тобто, не має обґрунтованих підстав стверджувати, що ці положення КЗпП України передбачають право на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як її сума була встановлена судом. Так, стаття 117 КЗпП України не розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати грошового забезпечення військовослужбовцю, а тому, відсутні правові підставі для застосування цієї норми до спірних правовідносин. (а.с. 69-81)

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Предметом спору у цій справі є відносини щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовця відповідно до статті 117 КЗпП України.

Приписами КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання, є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Аналогічні правові висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17, Верховним Судом у постановах від 16 липня 2020 року у справі № 400/2884/18, від 16 липня 2020 року у справі № 812/1259/17, від 16 липня 2020 року у справі № 825/1540/17, від 30 квітня 2020 року у справі № 140/2006/19, від 13 серпня 2020 року у справі № 808/610/18.

Аналіз наведених правових норм та висновків Верховного Суду, Великої Палати Верховного Суду дає підстави для висновку, що у разі несвоєчасної виплати належних звільненому працівникові сум, таких як, зокрема, індексація грошового забезпечення та компенсації за відпустку, працівник має право на відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України.

Тобто, роботодавець повинен провести виплату працівнику всіх належних йому сум при звільненні, незалежно від обставин, з яких такі суми не були виплачені останньому.

У цій справі суд першої інстанції встановив, що рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 липня 2021 року у справі № 640/16844/20 визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2017 по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби та зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2017 по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

Відповідно до виписки по картковому рахунку позивача 05 жовтня 2021 року на рахунок позивача надійшли кошти у розмірі 19258,86 грн грошового забезпечення військовослужбовця.

Отже, суд першої інстанції правильно встановив, що остаточний розрахунок з позивачем при звільненні було здійснено відповідачем із порушенням строків, встановлених статтею 116 КЗпП України, а тому, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про наявність правових підстав, визначених статтею 117 КЗпП України, для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за весь час затримки фактичного розрахунку.

Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу», Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України та Порядком № 260, питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні осіб з військової служби не врегульовані, а тому, суд першої інстанції правильно при вирішенні цього питання застосував норми Кодексу законів про працю України, при цьому, колегія суддів наголошує, що виплата коштів позивачу на виконання рішення суду, не звільняє від відповідальності за несвоєчасний розрахунок при звільненні. В цій частині висновки суду першої інстанції є цілком обґрунтованими.

Проте, суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги шляхом стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 717912,00 грн, на переконання колегії суддів, помилково не здійснив розрахунок такої компенсації з урахуванням істотної частки суми прострочення виплати компенсації до середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, а також, не врахував можливість зменшення розміру такої компенсації відповідно до встановлених критеріїв розумності та пропорційності. Фактично, за таким рішенням суду, відповідач має нарахувати та виплатити компенсацію позивачу у вигляді середньоденної заробітної плати помноженої на кількість днів затримки, що в рази перевищує саму суму в 19258,86 грн власне з приводу якої і виникла затримка, при цьому, ця сума є лише складовою грошового забезпечення позивача, а не вся сума грошового забезпечення була затримана відповідачем.

Відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 23 грудня 2020 року у справі від 825/1732/17, та Великої Палати Верховного Суду, викладених у постановах від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17, від 18 березня 2020 року у справі №711/4010/13-ц вбачається наступне.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому, оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України, обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Дане положення переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина друга статті 117 КЗпП України, стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку, законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, в тому числі й після прийняття судового рішення.

Колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, втім, суд, вирішуючи спір по суті позовних вимог, не застосував принцип співмірності та наступного.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України, механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця.

Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16; висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц).

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

При цьому, чітка формула застосування критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні міститься у постанові Верховного Суду від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19.

Колегія суддів акцентує увагу на тому, що сама сума належної позивачу за рішенням суду компенсації грошового забезпечення за невикористану відпустку в розмірі 19258,86 грн., є меншою порівняно із середнім заробітком за час затримки розрахунку, заявленим позивачем до стягнення та присуджений судом першої інстанції, а тому, з урахуванням компенсаторного завдання виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, задля дотримання балансу справедливості та розумності, колегія суддів вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги, при цьому, зменшивши розмір компенсації за затримку позивачу розрахунку при звільненні до 19258,86 грн, що дорівнює сумі, яка була виплачена позивачу, як компенсація за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій та на виконання рішення суду та які стали причиною несвоєчасного розрахунку з позивачем (не в день звільнення/виключення зі списків), що є співмірним та справедливим.

Крім того, на зменшення суми компенсації впливає і та обставина, що позивач мав право не давати згоду на виключення зі списків військової частини у разі невиплати всіх належних на день звільнення сум грошового забезпечення.

Згідно зі ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

За наслідком апеляційного розгляду, колегія суддів дійшла висновку про те, що доводи апеляційної скарги відповідача частково спростовують висновки суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог, та є підставою для скасування в частині оскаржуваного рішення суду першої інстанції, у відповідності до положень ст. ст. 315 та 317 КАС України.

Колегія суддів вирішила прийняти нову постанову в цій частині, якою стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 19258,86 грн (дев`ятнадцять тисяч двісті п`ятдесят вісім гривень 86 коп) за період з 29 листопада 2018 року по 04 жовтня 2021 року.

Судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись ст. ст. 243, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328 - 331 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 - задовольнити частково.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 липня 2022 р. - скасувати в частині задоволення позовних вимог про стягнення з ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 717912,00 грн (сімсот сімнадцять тисяч дев`ятсот дванадцять гривень 00 коп) за період з 29 листопада 2018 року по 04 жовтня 2021 року.

Прийняти нову постанову в цій частині, якою стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_1 (ЄДРПОУ НОМЕР_3; адреса: АДРЕСА_2) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 19258,86 грн (дев`ятнадцять тисяч двісті п`ятдесят вісім гривень 86 коп) за період з 29 листопада 2018 року по 04 жовтня 2021 року.

У іншій частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 липня 2022 р. залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена з підстав, визначених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя О.М. Ганечко

Судді Я.М. Собків

Я.М. Василенко