Справа № 580/6134/23
Суддя: Анжеліка БАБИЧ
Дата ухвалення: 2023-09-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 вересня 2023 року справа № 580/6134/23

м. Черкаси

Черкаський окружний адміністративний суд одноособово у складі головуючого судді Бабич А.М., розглянувши в залі суду в порядку спрощеного письмового провадження адміністративну справу за позовом представника Дуди Ю.М. від імені ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності, дій і зобов`язання вчинити дії,

УСТАНОВИВ:

17.07.2023 представник ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ) подала від імені ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) (далі позивач) у Черкаський окружний адміністративний суд позов до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_3 ) (далі відповідач) (представник Військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_3 ( АДРЕСА_3 ; РНОКПП НОМЕР_3 ) про:

визнання протиправною бездіяльності щодо не виплати їй середнього заробітку за увесь час затримки розрахунку із грошового забезпечення з 07.04.2021 до 15.07.2023;

зобов`язання відповідача виплатити їй середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, виходячи з її грошового забезпечення за останні два місяці, що передують її звільненню, з 07.04.2021 до 15.07.2023 в сумі 150756,92грн;

визнання протиправними дій щодо несвоєчасної виплати індексації грошового забезпечення;

зобов`язання виплатити їй компенсацію втрати частини доходу у зв`язку з несвоєчасною виплатою індексації грошового забезпечення відповідно до Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року №159, з лютого 2016 року до дня фактичного розрахунку;

стягнення з відповідача на її користь сплаченого судового збору в сумі 2150,00грн.

Обґрунтовуючи зазначено, що для виконання рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 30.07.2022 у справі №580/3246/21 відповідач за період з 01.12.2015 до 28.02.2018 виплатив індексацію грошового забезпечення двома виплатами 22.08.2022 в сумі 6240,82 грн та 15.07.2023 у сумі 77935,49грн. Не провів повного розрахунку щодо грошового забезпечення в день виключення зі списків частини. Тому вважає, що набула права на отримання відповідно до ст.117 в редакції до 19.07.2022 Кодексу законів про працю України компенсації. Просила врахувати висновки Верховного Суду у постановах від 23.12.2020 у справі №825/1732/17, від 29.12.2020 у справі №520/11337/18 щодо подібних правовідносин.

Ухвалою від 24 липня 2023 року суд прийняв до свого провадження позовну заяву, відкрив провадження у справі та вирішив на виконання ст.12 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) її розгляд здійснювати правилами спрощеного провадження.

01.09.2023 від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому просив у задоволенні позивних вимог відмовити повністю. Наголосив, що позивачка не працювала у відповідача, а проходила військову службу. Проходження військової служби регулюється Законом України Про військовий обов`язок і військову службу та відповідними положеннями про проходження військової служби. Вважає, що на спірні правовідносини не поширюють дію норми Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України). Позивачка звільнена з військової служби з 07.04.2021 та жодних заперечень стосовно свого звільнення не висловлювала та не заявляла. На виконання рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 30.07.2022 у справі №580/3246/21 відповідач 22.08.2022 виплатив позивачу індексацію грошового забезпечення у сумі 6240,82грн та на виконання рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 10.11.2022 у справі №580/4328/22 виплатив 15.07.2023 індексацію у сумі 77935,49грн. Між ним та позивачем відсутній спір щодо розміру належних позивачу сум. Тому відсутні підстави для застосування до спірних правовідносин ст.117 КЗпП України. Просить урахувати висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постановах від 18.11.2019 у справі №0940/1532/18, від 28.01.2020 у справі №822/2663/15, від 26.02.2020 у справі №821/1083/17, від 27.04.2016 у справі №6-113цс16. Додатково вказав, що згідно з нормами чинного законодавства індексація грошового забезпечення не є доходом у розумінні Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати». Тому нарахування компенсації втрати частини доходу у зв`язку з порушенням строків виплати індексації вказаним Законом не передбачено.

Всі документи, що надійшли від учасників, суд долучив до матеріалів адміністративної справи, як докази.

Оскільки обґрунтованих клопотань від учасників спору про розгляд справи у судовому засіданні з їх повідомленням та викликом суду не надійшло, зважаючи на відсутність необхідності призначити у справі експертизу або викликати та допитати свідків, суд дійшов висновку розглянути справу без виклику сторін у судове засідання за наявними письмовими доказами.

Оцінивши доводи сторін, дослідивши письмові докази, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, з огляду на таке.

Позивачка проходила військову службу у відповідача та з 07.04.2021 виключена із списків частини і знята з усіх видів забезпечення, що підтверджується витягом командира військової частини НОМЕР_1 від 07.04.2021 №71.

Згідно з довідкою відповідача від 05.05.2021 №350/205/128/206 позивачці нараховане грошове забезпечення з грудня 2015 року до травня 2018 року. Всього до виплати перераховано на карткові рахунки 62872,33грн.

У подальшому між сторонами вирішений спір Черкаським окружним адміністративним судом рішенням від 30 липня 2021 року (справа №580/3246/21), яке набрало законної сили 07.12.2021. Суд визнав протиправними дії відповідача щодо нарахування та виплати індексації грошового забезпечення позивачці за період з 01.12.2015 до 07.04.2021 не в повному обсязі. Зобов`язав відповідача нарахувати та виплатити позивачці індексацію грошового забезпечення за грудень 2015 року - із застосуванням січня 2008 року як місяця, з якого починається обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошового забезпечення (базового місяця), та за період з 01.01.2016 до 28.02.2018 включно, з урахуванням раніше виплачених сум індексації. Зобов`язав відповідача нарахувати та виплатити позивачці індексацію грошового забезпечення за період з 01.03.2018 року до 07.04.2021 року із застосуванням березня 2018 року, як місяця з якого починається обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошового забезпечення (базового місяця) та урахуванням абзаців 4, 6, пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року №1078, з урахуванням раніше виплачених сум індексації.

Розрахунком відповідача суми індексації за 2015-2018 роки підтверджується, що позивачці нарахована індексація із застосуванням базового місяця нарахування січня 2008 року та січня 2016 року.Всього нараховано індексацію в сумі 6240,82грн.

Також між позивачкою та відповідачем вирішений спір в адміністративній справі №580/4328/22. Черкаський окружний адміністративний суд рішенням від 10 листопада 2022 року, яке набрало законної сили 31.03.2023, задовольнив повністю адміністративний позов. Визнав протиправними дії відповідача щодо нарахування та виплати позивачці індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року до 28.02.2018 включно не в повному обсязі. Зобов`язав відповідача нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення позивачці за період з 01.01.2016 року до 28.02.2018 включно із застосуванням січня 2008 року як місяця, з якого починається обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошового забезпечення (базового місяця), з урахуванням виплачених сум.

Роздавальною відомістю №145 відповідача на виплату видів грошового забезпечення (за рішенням суду) у липні 2023 року підтверджується, що позивачці на картковий рахунок нарахована індексація в сумі 77935,19грн.

Згідно з випискою з карткового рахунку АТ КБ «Приватбанк» 15.07.2023 на виконання вказаного вище судового рішення позивачу зараховано заробітну плату - індексацію від відповідача в сумі 77935,19грн.

Вважаючи не обґрунтованою затримку у виплаті вказаних вище коштів, позивачка звернулася в суд зі вказаним вище позовом.

Надаючи оцінку спірним обставинам, суд врахував ч.2 ст.19 Конституції України, якою встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.1 ст.2 Закону України від 25.03.1992 № 2232-XII "Про військовий обов`язок і військову службу" (далі - Закон № 2232-XII) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Відповідно до ч.ч.1-3 ст.9 Закону України від 20.12.1991 №2011-XII "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (далі Закон №2011-XII) держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців.

До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Індексація грошових доходів населення відповідно до ч.1 ст.1 Закону України від 03.07.1991 №1283-ХІІ Про індексацію грошових доходів населення (далі Закон №1283-ХІІ) встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

Отже, індексація грошового забезпечення є доходом та складовою для повного розрахунку при звільненні особи.

Постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078 затверджений Порядок проведення індексації грошових доходів населення (далі Порядок №1078), згідно з п.2 якого індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, зокрема, грошове забезпечення військовослужбовців.

Пунктом 6 вказаного Порядку передбачено, що виплата сум індексації грошових доходів здійснюється за рахунок джерел, з яких провадяться відповідні грошові виплати населенню, зокрема, підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з державного бюджету, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів державного бюджету.

Отже, індексація грошового забезпечення є однією із основних державних гарантій щодо оплати праці. Проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язком для всіх юридичних осіб-роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи.

Виплата індексації грошового забезпечення не в день звільнення позивачки сторонами визнана та підтверджена вказаними рішеннями суду, що набрали законної сили, та відомостями карткового рахунку позивачки (відомостями щодо перерахування позивачці коштів, що мали бути виплачені на дату звільнення її зі служби).

Щодо оплати праці відповідно до ч.1 ст.3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців зі служби (у т.ч. затримку виплати індексації грошового забезпечення) не врегульовані положеннями спеціального законодавства. Натомість врегульовано КЗпП України, у зв`язку з чим у відповідній частині підлягають застосуванню саме його норми. Аналогічний правовий висновок щодо застосування норм КЗпП України при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців викладено в постановах Верховного Суду від 31.05.2018 у справі №823/1023/16, від 30.01.2019 у справі № 807/3664/14, від 26.06.2019 у справі №826/15235/16.

Згідно зі ст.116 КЗпП України (у редакції від 30.07.2023, чинній на дату вирішення спірних правовідносин) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлена ст.117 КЗпП України (у редакції від 30.07.2023 чинній на дату вирішення спірних правовідносин), згідно з якою у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Отже, працівник має право на виплату середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При цьому, у разі допущення порушення строків виплати всіх коштів працівник має право на отримання виплати від роботодавця відшкодування за умови, що спір вирішено на його користь. Обов`язку самостійно визначити розмір такого відшкодування роботодавець не має. Натомість це є повноваженням органу, який виносить рішення по суті спору, а роботодавець лише на виконання такого рішення здійснює виплату. Тому позовна вимога щодо визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не виплати позивачці середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 07.04.2021 до 15.07.2023 не обґрунтована та безпідставна.

Метою вказаного законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17, постановах Верховного Суду від 16 липня 2020 року у справі № 400/2884/18, від 16 липня 2020 року у справі №812/1259/17, від 16 липня 2020 року у справі № 825/1540/17, від 30 квітня 2020 року у справі № 140/2006/19, від 13 серпня 2020 року у справі № 808/610/18.

Суд відповідно до приписів ч.5 ст.242 КАС України враховує правовий аналіз можливості застосування ст.ст.117, 118 КЗпП України у відносинах публічної служби в постановах Верховного Суду (далі - ВС): від 01.03.2018 у справі №806/1899/17, від 31.05.2018 у справі №823/1023/16, від 26.06.2019 у справі №826/15235/16, від 29.01.2020 справа №320/6808/18, від 28.02.2020 справа №817/1427/17, від 06.03.2020 у справі №1240/2162/18, від 03.06.2020 у справі №809/366/17, - щодо подібних правовідносин із виплати компенсацій за затримку розрахунку при звільненні. ВС зазначив, що пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. Положення ст.ст.117, 118 КЗпП України поширюють дію на відносини публічної служби, якщо інше не передбачене вимогами спеціального законодавства.

Верховний Суд у постанові від 22.01.2020 у справі №620/1982/19 зазначає, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. В разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними відповідно до законодавства всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Враховуючи, що позивачка обґрунтовує позов невчасною виплатою індексації грошового забезпечення та питання нарахування та виплати індексації було предметом судових проваджень (справа №580/3246/21 та №580/4328/22), з огляду на вказане законодавче регулювання в ст.ст.116-117 КЗпП України, строки для її виплати обчислюються з дати набрання законної сили рішенням суду в межах встановленого законом строку примусового його виконання. Інакше нівелюється зміст судового провадження.

У ст.255 КАС України вказано, що рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Постанова суду апеляційної інстанції згідно зі ст.325 КАС України набирає законної сили з дати її прийняття, а ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення.

Відповідно до ч.1 ст.12 Закону України "Про виконавче провадження" виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців.

Виконання рішення суду в адміністративній справі №580/3246/21 відбулося майже через рік з дати набрання судовим рішенням законної сили, а рішення суду у справі №580/4328/22 відповідач виконав майже через 4 місяці з дати набрання законної сили. Тобто, в межах встановленого законом строку для примусового їх виконання. Водночас цими рішеннями підтверджено, що відповідач безпідставно не нарахував та не виплатив позивачці індексацію, а саме під час несення служби за період з 01.01.2016 до 28.02.2018, із застосуванням базового місяця січня 2008 року та за період з 01.03.2018 до 07.04.2021 із застосуванням базового місяця - березня 2018 року. Відтак відсутні підстави для визнання протиправними дій відповідача щодо несвоєчасної виплати індексації грошового забезпечення (повторного вирішення вже вирішеного спору, в якому змінене лише словесне вираження способу його усунення). Фактично це судове рішення доводить, що відповідач мав обов`язок виплатити спірну суму коштів щонайдовше під час розрахунку при звільненні позивача. Тому з приводу несвоєчасної виплати індексації позовні вимоги не обґрунтовані. Натомість наявні підстави визнати протиправною бездіяльність щодо повного розрахунку при звільненні, що обґрунтоване підтвердженою судом невиплатою індексації за визначений період служби позивача.

Зважаючи на відсутність належних, допустимих і достовірних доказів відсутності вини відповідача у несвоєчасному розрахунку з позивачем саме при звільненні з огляду на присуджені судом кошти, право позивача на отримання на підставі вимог ст.117 КЗпП України середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців доведене. Водночас необґрунтованими є позовні вимоги щодо підстав для визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання відповідача виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07.04.2021 до 29.06.2023, оскільки зазначений період перевищує встановлений КЗпП України період для такого відшкодування.

Відповідно до ч.1 ст.9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно з ч.2 ст.9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Отже, розрахунок середнього заробітку за несвоєчасну виплату відповідачем коштів має відбуватись за період з 15.01.2023 до 15.07.2023.

Виконуючи завдання адміністративного судочинства, визначене в ч.1 ст.2 КАС України, щодо справедливого, неупередженого та своєчасного вирішення спорів у сфері публічно-правових відносин, мету ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, суд дійшов висновку про наявність підстав вийти за межі заявлених позовних вимог в частині необхідності з`ясування їх розміру для повноти судового захисту.

ВС у постанові від 22.01.2020 у справі №620/1982/19 акцентував увагу на тому, що відповідно до правової позиції, наведеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16, за змістом приписів статей 94, 116, 117 КЗпП і статей 1, 2 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР Про оплату праці середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.

Згідно з висновком Великої Палати ВС у постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17, який обов`язковий для врахування судами нижчих інстанцій відповідно до ч.5 ст.242 КАС України, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення. Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця. Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи:

розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором,

період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості,

а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника,

інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Відповідні висновки також викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.

Згідно з п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі - Порядок), для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Відповідно до п.8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Бездіяльність відповідача закінчилася датою остаточної виплати позивачу спірних сум коштів, пов`язаних із проходженням публічної служби 15.07.2023.

Суд взяв до уваги наявність судових спорів між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення, дату їх ініціювання позивачкою, тривалість судових проваджень, розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати, зокрема, після вирішення судових спорів.

Вказані обставини дають підстави для зменшення суми коштів, для виплати позивачці в порядку ст.117 КЗпП України, зважаючи на висновки Великої Палати Верховного Суду у вказаній вище судовій справі, та відсутності обґрунтованих підстав зобов`язувати відповідача нарахувати та виплатити повний середній заробіток за вказаний період. Крім того, у заявлених спірних правовідносинах позивач не звертався до відповідача з приводу нарахування повної суми середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок. Відсутні будь-які рішення або листування відповідача щодо відмови його нарахувати. Отже, відповідні правовідносини між сторонами не виникли, а позовна вимога визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не виплати середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 07.04.2021 до 15.07.2023 безпідставна та необґрунтована. Натомість відповідач допустив неповний розрахунок при звільненні позивача, що підтверджується вказаним вище рішенням суду. З огляду на це саме така бездіяльність є протиправною. Виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, співмірності ймовірних втрат позивача із-за неповного розрахунку при звільненні, обґрунтованим є зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити за період з 15.01.2023 до 15.07.2023 середній заробіток за несвоєчасний розрахунок пропорційно виплаченим із затримкою коштів індексації до загальної суми коштів, що мала бути виплачена під час її звільнення.

Водночас необґрунтованою є та не підлягає задоволенню позовна вимога щодо зобов`язання відповідача виплатити їй середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 150756,92грн, оскільки відсутні належні, достовірні та допустимі докази щодо нарахованих та виплачених позивачці сум грошового забезпечення, у т. ч. за останні 2 календарні місяці роботи, що передують її звільненню. Тому відповідний розрахунок позивачки не обгрунтований та не врахований судом.

Щодо компенсації втрати частини доходу у зв`язку з несвоєчасною виплатою індексації грошового забезпечення відповідно до Порядку №159 з лютого 2016 року до дня фактичного розрахунку.

Відповідно до статей 1, 2 Закону України від 19.10.2000 №2050-III Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - ЗУ №2050-III) підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру:

пенсії або щомісячне довічне грошове утримання (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством); соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) сума індексації грошових доходів громадян; суми відшкодування шкоди, заподіяної фізичній особі каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; суми, що виплачуються особам, які мають право на відшкодування шкоди у разі втрати годувальника.

Отже, дія зазначеного нормативного акту поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), та стосується усіх доходів, які одержують громадяни в гривнях на території України, у т.ч. суми індексації грошових доходів громадян. Тому доводи відповідача щодо того, що індексація не входить до складу грошового забезпечення та не є доходом у розумінні ЗУ №2050-III не обґрунтовані та не враховані судом.

Відповідно до ст.3 ЗУ №2050-III сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Згідно з ст.4 ЗУ №2050-III виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

Відповідно до абзацу третього ст.6 ЗУ №2050-III компенсацію виплачують за рахунок коштів відповідного бюджету - підприємства, установи і організації, що фінансуються чи дотуються з бюджету.

З метою реалізації ЗУ №2050-III Кабінет Міністрів України 21 лютого 2001 року прийняв постанову №159, якою затвердив Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (далі Порядок).

Згідно з п.1 Порядку його дія поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Пунктом 2 Порядку передбачено, що компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 1 січня 2001 року.

У п.4 Порядку закріплено, що сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.

Відповідно до п.5 Порядку сума компенсації виплачується громадянам у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

Згідно з п.7. Порядку компенсація проводиться за рахунок джерел, з яких здійснюються відповідні виплати, а саме:

власних коштів - підприємствами, установами та організаціями, які не фінансуються і не дотуються з бюджету, а також об`єднаннями громадян;

коштів відповідного бюджету - підприємствами, установами та організаціями, що фінансуються чи дотуються з бюджету;

коштів Пенсійного фонду України, Фонду соціального страхування, Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування на випадок безробіття, інших цільових соціальних фондів, а також коштів, що спрямовуються на їх виплату з бюджету.

Наведене нормативне регулювання не встановлює першочерговості нарахування і виплати доходу, який своєчасно не був виплачений, та не ставить у залежність компенсацію втрати частини грошових доходів від попереднього, окремого нарахування доходів. За цим регулюванням правове значення має те, чи був виплачений нарахований дохід, та чи виплачений він із порушенням строків, чи нараховувався і виплачувався грошовий дохід, право на який визнано судовим рішенням. Саме ці події є тими юридичними фактами, з якими пов`язується виплата компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати.

Кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, мають компенсаторний характер. Вони спрямовані на забезпечення достатнього життєвого рівня та купівельної спроможності особи у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.

Зазначене у ст.3 Закону №2050-ІІІ та п.4 Порядку формулювання, що компенсація обчислюється як добуток «нарахованого, але не виплаченого грошового доходу» за відповідний місяць, означає, що має існувати обов`язкова складова обчислення компенсації - невиплачений грошовий дохід, який може бути або нарахований, або який можна нарахувати, зокрема, і на підставі судового рішення.

Отже, основною умовою для виплати громадянину передбаченої ст.2 ЗУ №2050-III та Порядком компенсації є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (у тому числі індексації). Водночас компенсація за порушення строків виплати такого доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією добровільно чи на виконання судового рішення.

Водночас зміст і правова природа спірних правовідносин у розумінні положень ст.ст.1-3 ЗУ №2050-ІІІ, окремих положень Порядку дають підстави вважати, що право на компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати особа набуває незалежно від того, чи були такі суми їй попередньо нараховані, але не виплачені. Зазначений аналіз вказаних норм права висловлений Верховним Судом у постановах від 20 лютого 2018 року (справа №336/4675/17), від 21 червня 2018 року (№523/1124/17), від 03 липня 2018 року (справа №521/940/17).

Суд встановив такі обставини:

у судовій справі №580/3246/21 між тими ж сторонами доведена протиправність дій відповідача щодо нарахування та виплати індексації грошового забезпечення позивачці за період з 01.12.2015 до 07.04.2021 не в повному обсязі та зобов`язав відповідача нарахувати та виплатити позивачці індексацію грошового забезпечення за грудень 2015 року - із застосуванням січня 2008 року як місяця, з якого починається обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошового забезпечення (базового місяця), та за період з 01.01.2016 до 28.02.2018 включно, з урахуванням раніше виплачених сум індексації. Зобов`язав відповідача нарахувати та виплатити позивачці індексацію грошового забезпечення за період з 01.03.2018 року до 07.04.2021 року із застосуванням березня 2018 року, як місяця з якого починається обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошового забезпечення (базового місяця) та урахуванням абзаців 4, 6, пункту 5 "Порядку проведення індексації грошових доходів населення", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року №1078, з урахуванням раніше виплачених сум індексації;

у судовій справі №580/4328/22 між тими ж особами доведена протиправність дій відповідача щодо нарахування та виплати позивачці індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року до 28.02.2018 включно не в повному обсязі та зобов`язав відповідача нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення позивачці за період з 01.01.2016 року до 28.02.2018 включно із застосуванням січня 2008 року як місяця, з якого починається обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошового забезпечення (базового місяця), з урахуванням виплачених сум.

Відповідач виплатив позивачці індексацію за вказані періоди служби, що підтверджується вказаним вище розрахунком відповідача та випискою з карткового рахунку позивачки. Як наслідок, купівельна спроможність таких коштів порівняно з 2015-2018 роками знижена. Враховуючи, що проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати ст.ст.1-2 ЗУ №2050-III поширює і на індексацію, виплачуючи її відповідач мав обов`язок нарахувати та виплатити таку компенсацію. Відсутність таких дій відповідача свідчить про порушення вказаного закону.

Тому суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання протиправною бездіяльності щодо нарахування та виплати позивачці компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів виплати індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 до 28.02.2018 та зобов`язання виплатити їй компенсацію втрати частини доходу у зв`язку з несвоєчасною виплатою індексації грошового забезпечення відповідно до Порядку №159 з 01.01.2016 до дня фактичного розрахунку зі вказаної індексації. Позовна вимога щодо зобов`язання виплати компенсацію втрати частини грошових доходів з лютого 2016 року не обґрунтована та задоволенню не підлягає.

Отже, позов обґрунтований у вказаних вище частинах та підлягає частковому задоволенню.

Згідно з ч.3 ст.139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Понесені позивачкою судові витрати, підтверджені платіжною інструкцією від 15.07.2023 в сумі 2150,00 грн про сплату судового збору за звернення до адміністративного суду з позовною заявою, підлягають стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача пропорційно задоволеній частині позову - половина суми.

Керуючись ст.ст.2-20, 72-78, 134-139, 242-245, 255, 257-262, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

1. Адміністративний позов представника ОСОБА_2 від імені ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо повного розрахунку при звільненні ОСОБА_1 з військової служби.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 ( АДРЕСА_4 ; код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_4 ( АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період 15.01.2023 до 15.07.2023 у сумі, пропорційній виплаченим із затримкою коштам індексації до загальної суми для належного повного розрахунку при її звільненні.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_4 компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів виплати індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 до 28.02.2018.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 ( АДРЕСА_4 ; код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_4 ( АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) компенсацію втрати частини доходу у зв`язку з несвоєчасною виплатою вказаної індексації грошового забезпечення відповідно до Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року №159, з 01.01.2016 до дня фактичного розрахунку щодо виплати індексації.

У задоволенні інших позовних вимог відмовити.

2. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_3 ; код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) понесені судові витрати зі сплати судового збору за звернення позовною заявою до адміністративного суд в сумі 1075,00грн (одна тисяча сімдесят п`ять гривень нуль копійок).

3. Копію рішення направити учасникам справи.

4. Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. Апеляційна скарга може бути подана до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного його тексту.

Суддя Анжеліка БАБИЧ

Рішення ухвалене, виготовлене в повному обсязі та підписане 21.09.2023.