Справа № 380/10479/23
Суддя: Желік Олександра Мирославівна
Дата ухвалення: 2023-09-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 вересня 2023 рокусправа № 380/10479/23

Львівський окружний адміністративний суд в складі головуючої судді Желік О.М., розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін, за наявними у справі матеріалами адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м.Києві, Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання протиправним і скасування рішення, зобов`язання зарахувати стаж та здійснити перерахунок пенсії, -

в с т а н о в и в:

на розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м.Києві, Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області із вимогами:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у м.Києві від 30.03.2023 №05 про відмову у зміні надбавки відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» по заяві від 24.03.2023.

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області здійснити з 04.07.2022 перерахунок та виплату пенсії позивача відповідно до статті 8 Закону України «Про підвищення престижності шахтарської праці» у розмірі 80 відсотків заробітної плати (доходу), визначеної відповідно до статті 40 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», з якої обчислюється пенсія, як особі, яка відпрацювала на підземних роботах не менш як 15 років, зарахувавши до стажу роботи на підземних роботах, який дає право на пенсію на підставі статті 8 «Про підвищення престижності шахтарської праці» періоди роботи з 11.01.1993 по 14.07.1998 та з 22.07.1998 по 30.11.2008 з урахуванням раніше виплачених сум.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України у Львівській області як отримувач пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №1 у відповідності до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Вказав, що рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 30.01.2023 у справі №380/12945/22 (з урахуванням ухвали про виправлення описки від 27.03.2023) зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області зарахувати до пільгового страхового стажу за Списком №1 періоди роботи ОСОБА_1 зазначені у довідках від 10.03.2022 року №21/6 з 11.01.1993 по 14.07.1998 та від 31.03.2022 №12/101 з 22.07.1998 по 30.11.2008, виданих філіалом «Шахти імені Сергія Мироновича Кірова» державного унітарного підприємства «Макіїввугілля». Позивач звертався до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області із заявою про перерахунок пенсії у відповідності до статті 8 Закону України «Про підвищення престижності шахтарської праці», однак рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в м.Києві від 30.03.2023 №05 йому відмовлено в зміні надбавки, оскільки стаж на підземних роботах за Списком №1 становить 2 роки 16 днів. Позивач вважає вказане рішення пенсійного органу протиправним, оскільки право на зарахування відповідного стажу до стажу на підземних роботах за Списком №1 було підтвердженого рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 30.01.2023 у справі №380/12945/22.

Позиція відповідача 1 викладена у відзиві на позовну заяву, у якому він щодо задоволення позову заперечив та вказав, що відповідно до електронної справи ОСОБА_1 , до стажу на підземних роботах зараховано періоди: 07.12.2009-31.12.2009, 01.01.2010-22.09.2011, 05.10.2011-31.10.2011, 03.06.2015-30.06.2015, 01.07.2015-02.07.2015. Також в електронній справі містяться довідки №12/101 від 31.03.2022 та 21/6 від 10.03.2022, які видані «донецькою народною республікою філіал «Шахта імені Сергія Мироновича Кірова» про підтвердження пільгового трудового стажу. Дані довідки видано установою, яка створена і функціонує в складі так званого «міністерства» терористичної організації «днр». Таким чином, вони є недійсними і не створюють жодних правових наслідків.

Позиція відповідача 2 викладена у відзиві на позовну заяву, у якому він щодо задоволення позову заперечив.

Ухвалою судді від 18.05.2023 в справі було відкрито провадження в порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін, за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши позов, подані документи і матеріали, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини та відповідні до них правовідносини.

ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України у Львівській області та отримує пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №1 у відповідності до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 30.01.2023 у справі №380/12945/22 (з урахуванням ухвали про виправлення описки від 27.03.2023) зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області зарахувати до пільгового страхового стажу за Списком №1 періоди роботи ОСОБА_1 зазначені у довідках від 10.03.2022 року №21/6 з 11.01.1993 по 14.07.1998 та від 31.03.2022 №12/101 з 22.07.1998 по 30.11.2008, виданих філіалом «Шахти імені Сергія Мироновича Кірова» державного унітарного підприємства «Макіїввугілля».

24.03.2023 позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області із заявою про перерахунок пенсії у відповідності до статті 8 Закону України «Про підвищення престижності шахтарської праці».

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в м.Києві від 30.03.2023 №05 відмовлено в зміні надбавки, оскільки стаж на підземних роботах за Списком №1 становить 2 роки 16 днів.

Вважаючи зазначене рішення відповідача протиправним та таким, що порушує право позивача на належне соціальне забезпечення, останній звернувся до суду з метою його скасування.

Вирішуючи спір суд керується таким.

Згідно з частиною 1 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України), кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

За правилами статті 9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Кожна особа, яка звернулася за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на свій розсуд, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Так, під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Отже, вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись, серед іншого, про наявність права на позов у матеріальному розумінні, а також встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення). З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач просить визнати протиправним і скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в м.Києві від 30.03.2023 №05, яким йому відмовлено в зміні надбавки до пенсії з огляду на відсутність необхідного пільгового стажу за Списком №1.

Як встановив суд, рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 30.01.2023 у справі №380/12945/22 (з урахуванням ухвали про виправлення описки від 27.03.2023) визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області щодо відмови в зарахуванні до пільгового страхового стажу за Списком № 1 ОСОБА_1 періодів роботи, зазначених у довідках від 10.03.2022 року №21/6 з 11.01.1993 по 14.04.1998 та від 31.03.2022 №12/101 з 22.07.1998 по 30.11.2008, виданих філіалом «Шахти імені Сергія Мироновича Кірова» державного унітарного підприємства «Макіїввугілля».

У згаданому рішенні суд, зокрема, зазначив, що у даному випадку і при обставинах, що склались у зв`язку з тимчасовою окупацією певних територій Луганської області, відмова відповідача - органу державної влади позивачу - фізичній особі у реалізації її права на отримання пенсії з підстави видачі довідки про підтвердження трудового стажу підприємством, що розташоване на тимчасово непідконтрольній українській владі території, порушує баланс між конституційним правом позивача на соціальне забезпечення та завданням відповідача щодо перевірки правильності нарахування пенсії.

Таким чином, рішенням суду від 30.01.2023 у справі №380/12945/22 було зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області зарахувати до пільгового страхового стажу за Списком №1 періоди роботи ОСОБА_1 зазначені у довідках від 10.03.2022 року №21/6 з 11.01.1993 по 14.07.1998 та від 31.03.2022 №12/101 з 22.07.1998 по 30.11.2008, виданих філіалом «Шахти імені Сергія Мироновича Кірова» державного унітарного підприємства «Макіїввугілля».

Як вбачається з рішення Головного управління Пенсійного фонду України в м.Києві від 30.03.2023 №05, стаж позивача на підземних роботах за Списком №1 становить 2 роки 16 днів.

Окрім цього, згідно відзиву Головного управління Пенсійного фонду України в м.Києві, відповідно до електронної справи ОСОБА_1 , до стажу на підземних роботах зараховано періоди: 07.12.2009-31.12.2009, 01.01.2010-22.09.2011, 05.10.2011-31.10.2011, 03.06.2015-30.06.2015, 01.07.2015-02.07.2015.

З урахуванням викладеного суд висновує, що Головним управління Пенсійного фонду України у Львівській області, всупереч рішенню Львівського окружного адміністративного суду від 30.01.2023 у справі №380/12945/22, не взято до уваги довідки №12/101 від 31.03.2022 та 21/6 від 10.03.2022 та не зараховано позивачу до пільгового страхового стажу за Списком №1 періодів його з 11.01.1993 по 14.07.1998 та з 22.07.1998 по 30.11.2008.

Відтак, у даному випадку спірні правовідносини між позивачем та пенсійним органом виникли на стадії виконання судового рішення від 30.01.2023 у справі №380/12945/22.

Відповідно до статті 124 Конституції України, судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. Суб`єктами, на яких поширюється обов`язковість судових рішень являються всі органи державної влади і органи місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, посадові чи службові особи та громадяни.

Відповідно до статті 14 КАС України судове рішення, яким закінчується розгляд справи в адміністративному суді, ухвалюється іменем України. Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом. Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки.

Згідно із вимогами статті 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Таким чином, виконання судових рішень у справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Зокрема, у справі «Горнсбі проти Греції» від 19.03.1997 Європейський суд вказав, що для цілей статті 6 Конвенції виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина "судового розгляду". Право на судовий захист було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок.

На важливості належного виконання судового рішення неодноразово наголошував у своїх рішеннях і Конституційний Суд України.

Так, у пункті 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 червня 2009 року №16-рп/2009 (справа щодо конституційності окремих положень Кримінально-процесуального кодексу України) Конституційний Суд України зазначив, що відповідно до положень Конституції України судові рішення є обов`язковими до виконання; обов`язковість рішень суду є однією з основних засад судочинства, яка гарантує ефективне здійснення правосуддя; виконання всіма суб`єктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, утверджує авторитет держави як правової. З огляду на це посилення судового контролю за виконанням судових рішень та наділення суду з цією метою правом накладати штрафні санкції є заходом для забезпечення конституційного права громадян на судовий захист.

У Рішенні від 26 червня 2013 року № 5-рп/2013 (справа щодо офіційного тлумачення положень пункту 2 частини другої статті 17, пункту 8 частини першої статті 26, частини першої статті 50 Закону України «Про виконавче провадження») Конституційний Суд України зазначив, що право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист (абзац п`ятий підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 26 червня 2013 року №5-рп/2013); набрання судовим рішенням законної сили є юридичною подією, з настанням якої виникають, змінюються чи припиняються певні правовідносини, а таке рішення набуває нових властивостей; основною з цих властивостей є обов`язковість - сутнісна ознака судового рішення як акта правосуддя (підпункт 2.4 мотивувальної частини Рішення від 23 листопада 2018 року №10-р/2018); невід`ємною складовою права кожного на судовий захист є обов`язковість виконання судового рішення. Це право охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 року №18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року №11-рп/2012).

Конституційний Суд України у Рішенні від 26 червня 2013 року взяв до уваги практику ЄСПЛ, який, зокрема, в пункті 43 рішення у справі «Шмалько проти України» (заява №60750/00) вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (пункт 43).

Обов`язковість виконання судового рішення є важливою складовою права особи на справедливий суд, що гарантоване статтею 6 Конвенції, та однією з основних засад судочинства, визначених статтями 129, 129-1 Конституції України та статтями 2, 14, 370 КАС України.

Однак, у разі невиконання рішення суду в добровільному порядку існує механізм примусового виконання рішення.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Згідно із положеннями частин 1, 2статті 382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення. За наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень про виконання рішення суду або в разі неподання такого звіту суддя своєю ухвалою може встановити новий строк подання звіту, накласти на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення, штраф у сумі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Судовий контроль за виконанням судових рішень в адміністративних справах здійснюється також у порядку, встановленому статтею 287 цього Кодексу (частина 8статті 382 КАС України).

Відповідно до частини 1статті 383 КАС України, особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.

Системний аналіз зазначених вище норм дає підстави для висновку, що приписами статей 382, 383 КАС України передбачено декілька видів судового контролю за виконанням судових рішень в адміністративних справах: зобов`язання суб`єкта владних повноважень подати звіт про виконання судового рішення, накладення штрафу та визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання рішення суду.

Вказані правові норми КАС України мають на меті забезпечення належного виконання судового рішення. Підставами їх застосування є саме невиконання судового рішення, ухваленого на користь особи-позивача та обставини, що свідчать про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, пов`язаних з невиконанням судового рішення в цій справі.

Наявність у КАС України спеціальних норм, спрямованих на забезпечення належного виконання судового рішення, виключає можливість застосування загального судового порядку захисту прав та інтересів стягувача шляхом подання позову. Судовий контроль за виконанням судового рішення здійснюється в порядку, передбаченому КАС України, який не передбачає можливості подання окремого позову, предметом якого є спонукання відповідача до виконання судового рішення, яке набрало законної сили.

Таким чином, судове рішення виконується безпосередньо і для його виконання не вимагається ухвалення будь-яких інших, додаткових судових рішень.

Відтак, у разі невиконання судового рішення, позивач має право вимагати вжиття спеціальних заходів впливу на боржника, передбачених законодавством про виконавче провадження, у відповідності до КАС України. Невиконання судового рішення не може бути самостійним предметом окремого судового провадження.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 20.02.2019 у справі № 806/2143/15 та від 22.12.2020 у справі №440/1810/19.

Як зазначено в пункті 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 05.04.2005, засіб захисту, що вимагається статтею 13Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави.

Таким чином, ефективний засіб правого захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату.

Враховуючи вище наведене, суд вважає за необхідне наголосити, що обраний позивачем спосіб захисту не є ефективним, не усуває юридичного конфлікту, а створює передумови для виникнення нової спірної ситуації, не відповідає об`єкту порушеного права, оскільки шляхом розгляду позовних вимог в межах іншої справи неможливо захистити чи відновити порушене право позивача на виконання судового рішення, яке вже набрало законної сили, та безумовно має бути виконано.

Також потрібно враховувати, що суд не має права зобов`язувати виконувати рішення суду шляхом ухвалення нового судового рішення, оскільки таким чином порушуються процесуальні норми КАС України.

Аналогічний правовий висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду в рішеннях від 16.01.2019 у справі №686/23317/13-а та від 06.02.2019 у справі №816/2016/17.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що оскільки позивачем по суті заявлено позовні вимоги щодо захисту своїх прав, які фактично стосуються питання повного виконання (неналежного виконання чи не виконання) рішення Львівського окружного адміністративного суду від 30.01.2023 у справі №380/12945/22, то відповідно, ним не правильно обрано спосіб захисту свого порушеного права.

Отже, в даному випадку відсутні підстави стверджувати про виникнення між позивачем та відповідачем нового спору. Наразі має місце спір між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, але на стадії виконання судового рішення.

Наявність спеціальних правових норм КАС України (статті 382, 383), направлених на забезпечення належного виконання судового рішення, виключає можливість застосування загального судового порядку захисту прав та інтересів стягувача шляхом подання позову.

Згідно з частиною першою статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з частиною 1 статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною 1 статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (частина 2 статті 77 КАС України).

На підставі системного аналізу положень законодавства України, доказів, наявних в матеріалах справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог позивача.

Керуючись ст.ст. 2, 6, 8-10, 14, 90, 143, 241-246, 250 КАС України, суд, -

в и р і ш и в:

у задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Восьмого апеляційного адміністративного суду, з врахуванням гарантій встановлених пунктом 3 Розділу VI «Прикінцевих положень» Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Желік О.М.