Справа № 755/8138/23
Суддя: Кузьмишина Олена Миколаївна
Дата ухвалення: 2023-09-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 755/8138/23 Суддя (судді) першої інстанції:
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2023 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача: Кузьмишиної О.М.,

суддів: Кобаля М.І., Костюк Л.О.,

при секретарі судового засідання Кузьмич М.Б.,

за участі представника позивача - адвоката Дяченка В.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 01 серпня 2023 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про визнання протиправними та скасування рішень,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Дніпровського районного суду міста Києва з адміністративним позовом до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, в якому просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення №1179 від 26 травня 2020 року про заборону в`їзду в Україну громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , винесене Центральним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 01 серпня 2023 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій просить його скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

У скарзі апелянт зазначає, що відмовляючи у задоволенні позовних вимог з одних підстав, суд першої інстанції не врахував інші, а саме: в матеріалах справи відсутні докази того, що як станом на 27.06.2019 так і станом на 26.05.2020 в РФ визнано небажаною діяльність церкви «Новое поколение», до членів якої відносить себе позивач.

Окрім того, апелянт вказує на те, що має тісні родинні зв`язки та перебуває у зареєстрованому шлюбі з громадянкою України ОСОБА_2 з 14.02.2017, тому прийняття та виконання оскаржуваного рішення призведе до фактичного розірвання родинних зв`язків, а ОСОБА_1 не зможе упродовж трьох років повернутися до України до своєї дружини.

Ухвалою колегії Шостого апеляційного адміністративного суду від 13 вересня 2023 року відкрито провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні.

Відповідач не скористався правом подання письмового відзиву на апеляційну скаргу.

В судове засідання 19.09.2023 з`явився представник позивача, підтримав апеляційну скаргу, надав додаткові пояснення. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлений належним чином, причини неявки суду невідомі, тому з урахуванням думки представника позивача, справа розглядається за відсутності представника відповідача.

Відповідно до частин першої, третьої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши суддю-доповідача, проаналізувавши матеріали справи, аргументи та доводи сторін, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено колегією суддів апеляційного суду з матеріалів справи, позивач є громадянином Російської Федерації, у 2017 році прибув на територію України з метою возз`єднання сім`ї з громадянкою України ОСОБА_2 , шлюб з якою укладено 14 лютого 2017 року. 07 березня 2017 року ГУ ДМС у місті Києві (8001) видано ОСОБА_1 посвідку на тимчасове проживання в Україні типу РТ № НОМЕР_1 , із строком дії до 03 березня 2018 року. Позивач зазначає, що звернувся до територіального органу ДМС України з пакетом документів на продовження дії посвідки на тимчасове проживання в Україні, де йому в усній формі повідомили, що поданих документів достатньо та він може й надалі проживати на території України. Інформація про недійсність посвідки позивача не відображається на відповідному сайті. Проте, з метою документального підтвердження законності перебування на території України, позивач через представника/адвоката направив адвокатський запит про надання інформації. 02 травня 2023 року ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області повідомило листом від 02 травня 2023 року, що ОСОБА_1 не звертався із заявами про продовження дії посвідки на тимчасове проживання в Україні, що призвело до того, що ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області прийнятті відповідні рішення щодо ОСОБА_1 , а саме: про примусове повернення до країни походження або третьої країни від 27 червня 2019 року; про заборону в`їзду в Україну строком на три роки від 26 жовтня 2020 року. Позивач не погоджується з вказаними вище рішеннями, вважає їх протиправними та такими, що мають бути скасовані судом, вважає, що достеменно не встановлено на якій правовій підставі він перебував на території України, а саме: на підставі посвідки на тимчасове проживання в Україні серії НОМЕР_1, термін якої закінчився 03 березня 2018 року (на яку міститься посилання у листі від 02 травня 2023 року), або на підставі посвідки на тимчасове проживання в Україні серії НОМЕР_2 від 13 квітня 2018 року (на яку міститься посилання у рішенні від 27 червня 2019 року) та не встановлено чи закінчила свою дію посвідка серії НОМЕР_2 від 13 квітня 2018 року, оскільки відсутні будь-які згадування про те, що така посвідка закінчила свою дію і те, що ОСОБА_1 не подавав документів на її продовження. Також, позивач вважає, що враховуючи положення ч. 14 ст. 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» ОСОБА_1 є таким, що перебуває на території України на законних підставах на період до отримання дозволу на імміграцію, оскільки перебуває у шлюбу з громадянкою України. Крім того позивач зазначає, що відповідачем допущено порушення вимог інструкції, а саме: головним спеціалістом відділу ДМС не був залучений перекладач, що підтверджується відсутністю відповідної відмітки у рішенні від 27 червня 2019 року, також оскаржуване рішення не містить відмітки про відсутність необхідності у перекладачі. Окрім того позивач вказує, що відносить себе до прихильників Церкви «Нового покоління» в Україні, відносно якої на території РФ вчиняються дії щодо притиснення, що, на думку позивача, свідчить про неможливість його повернення з території України на територію РФ, оскільки наведені вище підстави підпадають під положення ч. 1 ст. 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства». Посилається на те, що уповноважені органи державної влади (міграційні органи, органи Служби безпеки України, органи охорони державного кордону), приймаючи рішення про примусове повернення іноземця або особи без громадянства до країни походження не зобов`язані приймати рішення й про заборону в`їзду цієї особи на територію України. Вказує, що ним було погашено в повному обсязі штраф, накладений згідно протоколу про адміністративне правопорушення за ч.1 ст.203 КУпАП ще до звернення до суду. На думку позивача, наведені ним правові підстави є достатніми для скасування обох оскаржуваних рішень, оскільки такі рішення не відповідають вимогами чинного законодавства.

У свою чергу за даними відповідача 27 червня 2019 року працівниками ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області виявлено позивача, який порушив законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, а саме: порушення правила перебування іноземців на території України. Надалі іноземця запрошено до приміщення ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області. Дата останнього перетину кордону 30 березня 2018 року через ПП «Нові Яриловичі», мав посвідку на тимчасове проживання НОМЕР_2 від 13 квітня 2018 року, термін якої закінчився. Після закінчення законного строку перебування для отримання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту в Україні до компетентних органів у встановленому законом порядку не звертався - будь-яких інших дій для легалізації факту свого перебування на території України позивач не вживав. Відтак позивач порушив вимоги статті 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства». Під час складання матеріалів про адміністративне правопорушення присутності перекладача відповідач не потребував. 27 червня 2019 року головним спеціалістом управління міграційного контролю протидії нелегальній міграції та реадмісії ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області Добровольською З.Ю. розглянуті матеріали, та за порушення, передбачене ч. 1 ст. 203 КУпАП, складено протокол про адміністративне правопорушення серії ПР ЦМУ № 003953

Про час, дату та місце розгляду справи про адміністративне правопорушення позивачу було відомо, що підтверджується його підписом у протоколі, де, окрім цього, своїм підписом зазначив, що розгляд справи про адміністративне правопорушення просить провести без його участі. 27.06.2019 заступником начальника ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області розглянуто матеріали адміністративної справи відносно позивача та винесено постанову серії ПН ЦМУ № 003953 про накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 1 700,00 гривень. Адміністративне стягнення у вигляді штрафу сплачено у повному обсязі. Також, 27 червня 2019 року прийнято рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни без заборони в`їзду та зобов`язанням покинути територію України у термін до 26 липня 2019 року.

Як свідчать наявні у справі матеріали, з 14 лютого 2017 року громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 перебуває в зареєстрованому шлюбі з громадянкою України ОСОБА_2 .

З посвідки на тимчасове проживання громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 НОМЕР_1 , яка видана 07 березня 2017 року, вбачається дата закінчення строку її дії - 03 березня 2018 року (а.с.54).

Посвідка на тимчасове проживання - документ, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує законні підстави для тимчасового проживання в Україні (п.18 ч.1 Закону «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства»).

Згідно ч.14 ст.4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (в редакції чинній станом на 03 березня 2018 року) іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну з метою возз`єднання сім`ї з особами, які є громадянами України, або під час перебування на законних підставах на території України у випадках, зазначених у частинах третій - тринадцятій цієї статті, уклали шлюб з громадянами України та отримали посвідку на тимчасове проживання, вважаються такими, які на законних підставах перебувають на території України на період до отримання дозволу на імміграцію.

Згідно змісту п.5 ч.1 чт. 5-1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» строк дії посвідки на тимчасове проживання для відповідних категорій іноземців та осіб без громадянства становить в усіх інших випадках (крім ч.4, 5, 12, 13), визначених статтею 4 цього Закону, - відповідно до поданих документів, але не більш як на один рік.

Відповідно до п.10 Порядку оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 березня 2012 року №251 (в редакції що діяв на час дії посвідки) посвідка на тимчасове проживання видається строком до одного року з можливістю його продовження щоразу на один рік на підставі заяви іноземця чи особи без громадянства та документів, зазначених у підпункті 4 пункту 6 цього порядку, які подаються до територіального органу або підрозділу ДМС не пізніше ніж за 15 днів до закінчення строку дії посвідки.

Відповідно до п. 7 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2018 року №322, обмін посвідки здійснюється у разі: 1) зміни інформації, внесеної до посвідки; 2) виявлення помилки в інформації, внесеній до посвідки; 3) закінчення строку дії посвідки; 4) непридатності посвідки для подальшого використання.

Відповідно до п.19 зазначеного Порядку у разі закінчення строку дії посвідки документи для її обміну можуть бути подані не пізніше ніж за 15 робочих днів до дати закінчення строку її дії. У такому випадку посвідка, що підлягає обміну, після прийому документів повертається особі та здається нею під час отримання нової посвідки.

Як вбачається з фактичних обставин справи, 27 червня 2019 року відносно громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , складено протокол про адміністративне правопорушення серії ПР ЦМУ №003953 за ч.1 ст. 203 КУпАП, який містить підпис особи, стосовно якої складено адміністративний протокол.

Також 27 червня 2019 року винесено постанову про накладення адміністративного стягнення серії ПН ЦМУ №003953 відносно громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за вчинення адміністративного порушення, передбаченого ч.1 ст.203 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 1 700,00 грн.

За змістом вищевказаної постанови 27 червня 2019 року, об 11 годині 00 хвилин виявлено в АДРЕСА_1 громадянина РФ ОСОБА_1 , який порушив правила перебування іноземців в Україні, а саме: проживав без документів на право проживання в Україні, що є порушенням ст.4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Накладене адміністративне стягнення сплачено в повному обсязі.

Як убачається з письмових пояснень ОСОБА_1 , 22 січня 2018 року він прибув в Україну, кордон України перетнув через КПП «Хутір Михайлівський», отримав посвідку на проживання НОМЕР_2 від 13 квітня 2018 року. Своєчасно не подав документи для продовження строків перебування оскільки прорахувався в строках їх подання. Має намір звернутись до органів міграційної служби легалізації свого становища в Україні.

Разом з тим, 27 червня 2019 року прийнято рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни громадянина РФ ОСОБА_1 , яким зобов`язано його покинути територію України у термін до 26 лютого 2019 року.

Згідно з ч. 1 ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (в редакції, що діяла станом на 27 червня 2019 року) іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Згідно розписки ОСОБА_1 повідомлено, що за порушення законодавства України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, інтересів національної безпеки України чи охорони громадського порядку, прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в України прийнято рішення про його примусове повернення, позивач зобов`язався не пізніше 26 липня 2019 року залишити територію України, зазначив, що з вимогами ст. 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» щодо видворення в примусовому порядку у разі ухилення від виїзду за межі України у визначений строк ознайомлений. Вказана розписка містить дату « 27 червня 2019 року» та підписи позивача, в тому числі й на підтвердження отримання копії оскаржуваного рішення.

Отже наявними в матеріалах справи доказами спростовуються посилання позивача щодо його необізнаності про оскаржуване рішення.

Колегія суддів звертає увагу, що матеріали справи не містять доказів вжиття позивачем дій для оформлення документу, що посвідчує особу іноземця та підтверджує законні підстави для проживання в Україні (виготовлення посвідки на тимчасове проживання або її обміну чи отримання дозволу на імміграцію) як до закінчення строку дії посвідки на тимчасове проживання №ТР170041 від 07 березня 2017 року, так і після закінчення строку її дії, в тому числі й після постановлення рішення від 27 червня 2019 року.

26 травня 2020 року прийнято рішення №1179 про заборону в`їзду в Україну громадянину РФ ОСОБА_1 терміном на 3 (три) роки.

Як убачається зі змісту даного рішення, 27 червня 2019 року співробітниками Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області виявлено громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , який порушив правила перебування іноземців на території України. Відносно іноземця складені матеріали про адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.203 КУпАП, та винесено постанову про накладення адміністративного стягнення від 27 червня 2019 року у вигляді штрафу розміром 1 700,00 грн. Після несплати протягом 15 календарних днів іноземцем розміру штрафу, заяву про відкриття виконавчого провадження направлено до Державної виконавчої служби. Керуючись абз.6 ч.1 ст.13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», в`їзд в Україну іноземцю або особі без громадянства не дозволяється: якщо під час попереднього перебування на території України іноземець або особа без громадянства не виконали рішення суду або органів державної влади, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або мають інші не виконані майнові зобов`язання перед державою, фізичними або юридичними особами, включаючи пов`язані з попереднім видворенням, у тому числі після закінчення терміну заборони подальшого в`їзду в Україну, тощо

Згідно ч.3 ст.13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» рішення про заборону в`їзду в Україну строком на три роки приймається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, Службою безпеки України або органом охорони державного кордону.

Згідно положень ч.1 ст. 13 цього Закону в`їзд в Україну іноземцю або особі без громадянства не дозволяється, зокрема, якщо під час попереднього перебування на території України іноземець або особа без громадянства не виконали рішення суду або органів державної влади, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або мають інші не виконані майнові зобов`язання перед державою, фізичними або юридичними особами, включаючи пов`язані з попереднім видворенням, у тому числі після закінчення терміну заборони подальшого в`їзду в Україну.

За матеріалами справами відсутні докази виконання позивачем рішення від 27 червня 2019 року про примусове повернення до країни походження або третьої країни.

Згідно положень ч.1 ст.31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», на яку посилається позич, як на одну з підстав позовної заяви, іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворені або видані чи передані до країн: де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Водночас, в матеріалах справи відсутні докази того, що як станом на 27 червня 2019 року, так і станом на прийняття 26 травня 2020 року рішення про заборону в`їзду в Україну на території країни, громадянином якої є позивач, було визнано небажаною діяльність церкви «Новое поколение», до членів якої відносить себе позивач.

Також колегія суддів відхиляє посилання позивача на "погане" розуміння української мови, оскільки з матеріалів справи вбачається, що позовна заява, інші процесуальні документи, зокрема й апеляційна скарга, подані особисто та підписані позивачем, складені українською мовою без залучення перекладача.

Отже, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, судом першої інстанції при розгляді справи вірно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, та дотримано норм процесуального права.

Відповідно до статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки суд залишає рішення суду першої інстанції без змін, підстави для перерозподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 01 серпня 2023 року у справі №755/8138/23 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 01 серпня 2023 року у справі №755/8138/23 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена безпосередньо до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного суду у тридцятиденний строк в порядку, встановленому статтями 329-331 КАС України.

Суддя-доповідач О.М. Кузьмишина

Судді М.І. Кобаль

Л.О. Костюк