Справа № 240/15819/23
Суддя: Окис Тетяна Олександрівна
Дата ухвалення: 2023-09-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
категорія 112010203
Житомирський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Окис Т.О., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії,
На обґрунтування позовних вимог зазначає, що після досягнення 54 років звернулася до відповідача із заявою про призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку як особі, що проживає на території радіоактивного забруднення. Проте, відповідач відмовив їй в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах, мотивуючи це тим, що наданими документами підтверджується період постійного проживання у зоні гарантованого добровільного відселення 5 років 11 місяців, що дає право на зниження пенсійного віку на 2 роки. Отже на момент звернення вона не досягла пенсійного віку. На переконання позивача, відповідач протиправно не врахував довідку про період проживання в зоні гарантованого добровільного відселення з 25 березня 1986 року по 20 серпня 1992 року.
Ухвалою суду від 08 червня 2023 року позов прийнято до провадження, призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без викликів учасників справи та визначено відповідачу строк для подання відзиву на позов.
Сторони належним чином повідомлені про розгляд справи судом, що підтверджується доказами, які містяться в матеріалах справи.
19 липня 2023 року до суду надійшов відзив разом з витребуваними судом документами, у якому відповідач 1 просить у задоволенні позову відмовити. Зазначає, що згідно поданих позивачем документів довідка від 04 лютого 2008 року №27, видана житлово-експлуатаційною дільницею Житомирського об`єднаного підприємства будівельного комплексу «Житомирсільбуд» про період постійного проживання в зоні гарантованого добровільного відселення з 25 березня 1986 року по 20 серпня 1992 року не може бути прийнята до уваги, оскільки не містить підстав видачі. Факт роботи у зазначеній зоні підтверджено згідно трудової книжки за період з 06 серпня 1986 року по 21 липня 1992 року. Оскільки з моменту аварії на Чорнобильській АЕС по 31 липня 1986 року позивач не підтвердила факту проживання чи роботи на території зони гарантованого добровільного відселення, початкова величина зменшення пенсійного віку на 3 роки не може бути застосована. Оскільки позивач підтвердила факт роботи в зоні гарантованого добровільного відселення протягом 5 років 11 місяців, її пенсійний вік підлягає зменшенню на 2 роки, тобто має становити 58 років. На момент звернення із заявою про призначення пенсії вік позивача становив 54 роки, отже вона не досягла пенсійного віку, що і стало підставою для відмови в призначенні пенсії.
Додаткового зауважує, що рішення про відмову в призначенні пенсії позивачу за принципом екстериторіальності приймало Головне управлінні Пенсійного фонду України в Тернопільській області, а тому вимога про його скасування заявлена до неналежного відповідача.
20 липня 2023 року суд постановив ухвалу, якою запропонував позивачу залучити до участі у справі як співвідповідача Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області та зупинив провадження у справі до дати отримання інформації про прийняте позивачем рішення.
Ухвалою суду від 27 липня 2023 року поновлено провадження у справі, прийнято до розгляду уточнену позовну заяву, залучено до участі у справі другого відповідача Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області (далі відповідач 2, ГУ ПФУ в Тернопільській області) та визначено останньому строк для подання відзиву на позов.
06 вересня 2023 року до суду надійшов відзив ГУ ПФУ в Тернопільській області, в якому наведені заперечення проти задоволення позову з підстав, аналогічних тим, що зазначені у відзиві ГУ ПФУ в Житомирській області.
За результатами вивчення матеріалів справи суд ухвалою від 11 вересня 2023 року призначив справу до судового розгляду у відкритому судовому засіданні з викликом осіб, які беруть участь у справі на 12 вересня 2023 року.
У судовому засіданні представник позивача наполягав на задоволенні позову. Зауважив, що за наслідками направлення адвокатських запитів виявилося неможливим установити, на підставі яких саме документів житлово-експлуатаційною дільницею Житомирського об`єднаного підприємства будівельного комплексу «Житомирсільбуд» складено довідку від 04 лютого 2008 року №27. Акцентував увагу на тому, що жодним нормативно-правовим актом не визначено форми такої довідки, а також не передбачено вимог про зазначення у такій інформації про документи, на підставі яких вона складена.
Представник відповідача 2 у судове засідання не прибув, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив.
Відповідно до частини 1 статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Згідно частини 9 цієї правової норми, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.
Відтак, 12 вересня 2023 року суд дійшов висновку про наявність підстав для продовження розгляду справи у порядку письмового провадження.
Суд установив, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , має статус потерпілої від Чорнобильської катастрофи 3 категорії.
01 березня 2023 року позивач звернулася до ГУ ПФУ в Житомирській області із заявою про призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».
Разом із зазначеною заявою позивач серед іншого подала трудову книжку НОМЕР_1 від 11 серпня 1986 року, посвідчення громадянина (громадянки), який (яка) потерпів (ла) від Чорнобильської катастрофа (категорія 3) серія НОМЕР_2 , довідку від 04 лютого 2008 року №27, видану житлово-експлуатаційною дільницею Житомирського об`єднаного підприємства будівельного комплексу «Житомирсільбуд», про період постійного проживання в зоні гарантованого добровільного відселення з 25 березня 1986 року по 20 серпня 1992 року.
Згідно наданих позивачем документів та індивідуальних відомостей про застраховану особу, що містяться в системі персоніфікованого обліку, тривалість страхового стажу позивача становить 37 років 03 місяці 22 днів.
15 березня 2023 року ГУ ПФУ в Житомирській області звернулося до ГУ ПФУ в Тернопільській області з листом, у якому просило переглянути рішення про призначення ОСОБА_2 пенсії, оскільки довідка від 04 лютого 2008 року №27, видана житлово-експлуатаційною дільницею Житомирського об`єднаного підприємства будівельного комплексу «Житомирсільбуд», про період постійного проживання в зоні гарантованого добровільного відселення з 25 березня 1986 року по 20 серпня 1992 року, не містить підстав видачі.
За результатами повторної перевірки документів, довідка від 04 лютого 2008 року №27, видана житлово-експлуатаційною дільницею Житомирського об`єднаного підприємства будівельного комплексу «Житомирсільбуд», про період постійного проживання в зоні гарантованого добровільного відселення з 25 березня 1986 року по 20 серпня 1992 року не прийнята до уваги, оскільки не містить підстав видачі.
Факт роботи в зоні гарантованого добровільного відселення з 06 серпня 1986 року по 21 липня 1992 року підтвердженого записати до трудової книжки.
Ураховуючи зазначене, оскільки первинними документами не підтверджено проживання або роботу позивача в зоні гарантованого добровільного відселення у період з 26 квітня по 31 липня 1986 року, початкова величина зменшення пенсійного віку на 3 роки органом Пенсійного фонду не застосована.
Додаткове зниження величини пенсійного віку на 1 рік за повні 2 роки роботи в зоні гарантованого добровільного відселення складає 2 роки, отже ОСОБА_1 має право на пенсію зі зменшенням пенсійного віку при досягненні 58 років.
Уважаючи таке рішення протиправним, ОСОБА_1 звернулася із цим позовом до суду.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для її розгляду і вирішення спору по суті, суд дійшов до таких висновків.
Приписами частини 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 16 Конституції України забезпечення екологічної безпеки і підтримання екологічної рівноваги на території України, подолання наслідків Чорнобильської катастрофи катастрофи планетарного масштабу, збереження генофонду Українського народу є обов`язком держави.
Згідно зі статтею 21 Конституції України усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах.
Відповідно до частини 1 статті 24 Основного Закону України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом; що гарантована Конституцією України рівність усіх людей в їх правах і свободах означає необхідність забезпечення їм рівних правових можливостей для реалізації однакових за змістом та обсягом прав і свобод та не виключає можливості законодавця при регулюванні питань соціального забезпечення встановлювати певні відмінності щодо обсягу такого забезпечення.
Конституційний Суд України у рішенні від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002 наголосив на недопустимості скасування окремих пільг, компенсацій та гарантій особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, зазначивши, що «відповідно до статті 16 Конституції України забезпечення екологічної безпеки і підтримання екологічної рівноваги на території України, подолання наслідків Чорнобильської катастрофи є обов`язком держави. Одним із тяжких наслідків аварії на ЧАЕС стала втрата здоров`я громадянами. Законами України таких громадян віднесено до відповідних категорій, вони потребують відновлення втраченого здоров`я, постійної медичної допомоги та соціального захисту з боку держави».
У рішенні від 17 липня 2018 року № 6-р/2018 Конституційний Суд України також звернув увагу на засадничий характер обов`язку держави щодо подолання наслідків Чорнобильської катастрофи та на необхідність виокремлення категорії громадян України, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи і потребують додаткових гарантій соціального захисту у зв`язку з надзвичайними масштабами вказаної катастрофи та її наслідків. Такі гарантії, пільги та компенсації є особливою формою відшкодування завданої шкоди вказаній категорії громадян, а тому скасування чи обмеження цих пільг, компенсацій і гарантій без рівноцінної їх заміни свідчитиме про відступ держави від її конституційного обов`язку. Пільги, компенсації та гарантії є такими, що захищені Конституцією України від негативних наслідків для цієї категорії осіб при внесенні змін до законодавства України. Приписи частини 2 статті 3 Конституції України, згідно з якими держава відповідає перед людиною за свою діяльність, зобов`язують державу обґрунтовувати зміну законодавчого регулювання, зокрема, у питаннях обсягу пільг, компенсацій та гарантій особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.
Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та єдиний порядок визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення, визначає Закон України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28 лютого 1991 року №796-XII з наступними змінами та доповненнями у редакції на час виникнення спірних правовідносин (далі Закон України №796-ХІІ).
Відповідно до вимог статті 49 Закону України № 796-XII пенсії особам, віднесеним до категорії 1, 2, 3, 4 встановлюються у вигляді а) державні пенсії; б) додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, яка призначається після виникнення права на державну пенсію.
Статтею 15 Закону України №1788-XII визначено, що умови, норми та порядок пенсійного забезпечення громадян, які постраждали від Чорнобильської катастрофи, визначаються Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» або надається їм право на одержання пенсій на підставах, передбачених Законом України «Про пенсійне забезпечення».
Умови призначення пенсії за віком встановлено статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року №1058-ІV з наступними змінами та доповненнями у редакції на час виникнення спірних правовідносин (далі Закон України №1058-ІV).
Зокрема, особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.
Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року не менше 30 років.
Відповідно до абзацу 1 частини 1 статті 55 Закону України №796-XII особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України №1058-ІV, за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу.
Пунктом 2 цієї правової норми передбачено, що особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років, мають право на зниження пенсійного віку на 3 роки та додатково на 1 рік за 2 роки проживання або роботи, але не більше 6 років.
Початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період.
Із аналізу наведеної правової норми вбачається, що право на зменшення пенсійного віку мають особи, які постійно проживали чи працювали у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01 січня 1993 року не менше 3 років, при цьому початкова величина зниження пенсійного віку на 3 роки встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначеній зоні з моменту аварії (26 квітня 1986 року) по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період.
Аналогічний правовий підхід щодо застосування зазначених норм матеріального права міститися у постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі №556/1153/17, від 11 квітня 2018 року у справі №565/1829/17.
При цьому, суд звертає увагу на те, що зменшення пенсійного віку на 6 років відповідно до абзацу 5 пункту 2 частини 1 статті 55 Закону України № 796-ХІІ можливе за наявності двох самостійних умов: 1) початкова величина зниження пенсійного віку 3 роки встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року; 2) проживання щонайменше 3 роки станом на 1 січня 1993 року є умовою, яка встановлює додатково 1 рік зменшення пенсійного віку за 2 роки проживання, роботи.
Водночас застосування як першої, так і другої умови, можливе у разі постійного проживання особи в зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01 січня 1993 року щонайменше 3 роки.
Отже, право на застосування положень статті 55 Закону України №796-XII щодо виходу на пенсію за віком зі зниженням пенсійного віку мають лише ті особи, які постійно проживали чи працювали у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01 січня 1993 року не менше 3 років, і вказана обставина повинна бути підтверджена належними та допустимими доказами.
Пунктом 4.7 розділу ІV цього Порядку передбачено, що право особи на одержання пенсії установлюється на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів органом, що призначає пенсію.
Згідно з абзацом 7 підпункту 7 пункту 2.1 розділу ІІ Порядку №22-1, документами, які підтверджують право на призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку є, зокрема, посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи (для осіб, які належать до категорії 4 постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи за наявності) (при призначенні пенсії згідно зі статтею 55 Закону України №796-ХІІ).
Як визначено статтею 9 Закону України №796-ХІІ, особами, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, є: 1) учасники ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС громадяни, які брали безпосередню участь у ліквідації аварії та її наслідків; 2) потерпілі від Чорнобильської катастрофи-громадяни, включаючи дітей, які зазнали впливу радіоактивного опромінення внаслідок Чорнобильської катастрофи.
Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 11 Закону України №796-ХІІ до потерпілих від Чорнобильської катастрофи належать особи, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення за умови, що вони станом на 01 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а у зоні гарантованого добровільного відселення не менше трьох років.
Приписами пункту 3 частини 1 статті 14 цього Закону встановлено, що для встановлення пільг і компенсацій визначаються категорії осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, серед них потерпілі від Чорнобильської катастрофи (не віднесені до категорії 2), які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 01 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а у зоні гарантованого добровільного відселення не менше трьох років (категорія 3).
Частиною 1 статті 15 Закону України №796-ХІІ обумовлено, що підставою для визначення статусу потерпілих від Чорнобильської катастрофи, які проживають або працюють на забруднених територіях, є довідка про період проживання, роботи на цих територіях. Видача довідок про період роботи (служби) по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, а також на територіях радіоактивного забруднення, про заробітну плату за цей період здійснюється підприємствами, установами та організаціями (військкоматами), а про період проживання на територіях радіоактивного забруднення, евакуацію, відселення, самостійне переселення органами місцевого самоврядування.
У свою чергу частиною 3 статті 65 Закону України №796-XII обумовлено, що документами, які підтверджують статус громадян, постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надають право користуватися пільгами, встановленими цим Законом, є посвідчення «Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС» та «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи».
У пункті 6 «Порядку видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 липня 2018 року №551 (далі Порядок №551), уточнюється, що потерпілим від Чорнобильської катастрофи (не віднесеним до категорії 2), які постійно проживали на територіях зон безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення на день аварії або які станом на 01 січня 1993 року прожили в зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а на території зони гарантованого добровільного відселення не менше трьох років та відселені або самостійно переселилися з цих територій, і таким, що постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення, за умови, що вони станом на 01 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а в зоні гарантованого добровільного відселення не менше трьох років, віднесеним до категорії 3, видаються посвідчення Потерпілий від Чорнобильської катастрофи (категорія 3) серії Б зеленого кольору.
Як зазначено у пункті 11 цього Порядку, посвідчення видаються особам, які постійно проживали на територіях зон безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення на день аварії або які станом на 01 січня 1993 року прожили в зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а на території зони гарантованого добровільного відселення не менше трьох років та відселені або самостійно переселилися з цих територій, на підставі довідки встановленого зразка (додаток 5).
Отже, із системного аналізу наведених нормативно-правових актів слідує, що право на зменшення пенсійного віку мають особи, які в установленому законом порядку набули статусу потерпілого від Чорнобильської катастрофи та постійно проживали (працювали), зокрема, в зоні гарантованого добровільного відселення не менше трьох років станом на 01 січня 1993 року. Єдиним документом, який підтверджує статус потерпілого, учасника ліквідації наслідків на Чорнобильській АЕС та надає право користування пільгами, встановленими Законом України №796-ХІІ, зокрема, на призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку, встановленого для одержання державних пенсій, є посвідчення «Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС» або «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи». Довідки про період роботи (служби) у зоні відчуження, про евакуацію, відселення, самостійне переселення, про період проживання та роботи на забруднених територіях тощо є лише підставами для визначення в установленому порядку статусу учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС або потерпілих від Чорнобильської катастрофи.
Такі висновки щодо застосування норм права викладені Верховним Судом у постановах від 27 квітня 2020 року у справі №212/5780/16-а, 17 травня 2021 року у справі №398/494/17,№ 336/6218/16-а.
З матеріалів справи суд установив, що 06 березня 2008 року позивачу видано посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи категорія 3 (серія НОМЕР_2 ).
Суд зазначає, що посвідчення потерпілого від Чорнобильської АЕС є підтвердженням того, що позивач постійно проживала чи працювала на території радіоактивного забруднення станом на 01 січня 1993 року не менше строку, необхідного для набуття особою такого статусу. Факт проживання чи роботи позивача на території радіоактивного забруднення станом на 01 січня 1993 року перевірявся відповідними комісіями при видачі йому посвідчення.
Таким чином, наявність посвідчення «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи» підтверджує факт проживання позивача в зоні гарантованого добровільного відселення не менше трьох років.
Указане узгоджується також із позицією Верховного Суду, що викладена у постанові від 30 серпня 2022 року у справі №357/6372/17.
Спірним у цій справі виступає питання наявності у позивача права на початкову величину зниження пенсійного віку 3 роки, яка встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у відповідній зоні з моменту аварії по 31 липня 1986 року.
Як стверджують відповідачі, довідка №27 від 04 лютого 2008 року, видана житлово-експлуатаційною дільницею Житомирського об`єднаного підприємства будівельного комплексу «Житомирсільбуд», не містить підстав її видачі, а тому не можу бути прийнята як доказ на підтвердження факту проживання позивача у зоні гарантованого добровільного відселення у період з 25 березня 1986 року по 20 серпня 1992 року.
Надаючи правову оцінку наведеному твердженню, суд зауважує на таке.
Підпунктом 7 пункту 2.1 Порядку №22-1 наведено перелік документів, які підтверджують право на призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку потерпілим від Чорнобильської катастрофи: документи про період (періоди) проживання (роботи) на територіях радіоактивного забруднення, видані органами місцевого самоврядування (підприємствами, установами, організаціями), або довідка про евакуацію із зони відчуження у 1986 році, видана Волинською, Житомирською, Київською, Рівненською або Чернігівською облдержадміністраціями; посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи (для осіб, які належать до категорії 4 постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи за наявності) (при призначенні пенсії згідно зі статтею 55 Закону №796-ХІІ).
Отже, факт проживання особи на території зони гарантованого добровільного відселення може засвідчувати довідка органу державної влади чи органу місцевого самоврядування, а також підприємств, установ чи організацій.
Будь-яких застережень, про те, що документи про період (періоди) проживання на територіях радіоактивного забруднення мають містити інформацію про документи, на підставі яких вони видані, названий підпункт не містить.
Також суд зауважує, що відповідачі не надали суду доказів того, що зазначена у наданій позивачем довідці інформація не відповідає дійсності або що така довідка є недійсною.
Фактів, які б ставили під сумнів зазначену в такій довідці інформацію, зокрема, але не виключено, про те, що позивач навчалася на денній формі в населеному пункті, який не належить до відповідної зони, а тому фізично не могла проживати в указаний у довідці період у місті Коростені, відповідачами також не наведено та не було встановлено під час прийняття оскаржуваного рішення.
Як убачається зі змісту поданої позивачем довідки, у період з 25 березня 1986 року по 20 серпня 1992 року ОСОБА_1 була зареєстрована та проживала у місті Коростені, яке, згідно постанови Кабінету Міністрів України від 23 липня 1991 року №106 віднесено до зони гарантованого добровільного відселення.
З огляду на викладене, твердження відповідачів про відсутність у позивача права на початкову величину зниження пенсійного віку 3 роки, яка встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у відповідній зоні з моменту аварії по 31 липня 1986 року, є помилковим.
Згідно рішення ГУ ПФУ в Тернопільській області від 28 березня 2023 року, за результатами оцінки наданих позивачем документів визнано факт роботи в зоні гарантованого добровільного відселення тривалістю 5 років 11 місяців, а саме з 06 серпня 1986 року по 21 липня 1992 року.
З урахування періоду проживання у такі зоні згідно довідки №27 від 04 лютого 2008 року з 25 березня 1986 року, період проживання та роботи в зоні гарантованого добровільного відселення становить більше 6 років.
Отже, за результатами встановлення зазначених вище обставин, суд приходить до висновку, що позивач має право на зниження пенсійного віку на 6 років, з яких 3 роки початкова величина зниження пенсійного віку особам, які постійно проживали у зоні гарантованого добровільного відселення з моменту аварії на Чорнобильській АЕС по 31 липня 1986 року, та 3 роки проживання та роботи у відповідній зоні на момент звернення із заявою про призначення пенсії.
З огляду на викладене, рішення відповідача 2 про відмову в призначенні пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України №796-ХІІ не відповідає вимогам законності та обґрунтованості, а тому є протиправним і підлягає скасуванню.
Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Кодексом адміністративного судочинства України також визначено, що у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти рішення про зобов`язання відповідача вчинити певні дії (частина 2 статті 245). У цьому випадку суд повинен зазначити, яку саме дію повинен вчинити відповідач.
У рішенні від 16 вересня 2015 року у справі № 21-1465а15 Верховний Суд України зазначив, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.
Таким чином, надаючи правову оцінку належності обраного заявником способу захисту, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. При цьому, зобов`язання судом суб`єкта владних повноважень прийняти рішення конкретного змісту не можна вважати втручанням у дискреційні повноваження, адже саме такий спосіб захисту порушеного права є найбільш ефективним та направлений на недопущення свавілля в органах влади.
У справі, що розглядається, повноваження пенсійного органу щодо призначення пенсії передбачені Законом України №1058-ІV.
Умови, за яких пенсійний орган відмовляє у призначенні пенсії, визначені законом. Якщо такі умови відсутні, пенсійний орган повинен призначити пенсію. Повноваження пенсійного органу та порядок їх реалізації передбачають лише один вид правомірної поведінки відповідного органу, за умови звернення особи з усіма необхідними для призначення пенсії документами, призначити пенсію. За законом у цього органу немає вибору між декількома можливими правомірними рішеннями. Тому зазначені повноваження не є дискреційними.
Також, суд звертає увагу на те, що статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.
Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.
Такий правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі № 227/3208/16-а і з огляду на приписи частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України суд ураховує його при розгляді даної справи.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 45 Закону України №1058-ІV пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків: пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.
Отже, оскільки позивач народилася 08 жовтня 1968 року та звернулася з заявою про призначення пенсії 01 березня 2023 року, тобто після спливу тримісячного терміну, вона має право на призначення пенсії з 01 березня 2023 року.
З огляду на викладене суд приходить до висновку про наявність підстав для зобов`язання призначити ОСОБА_1 пенсію за віком починаючи саме з 01 березня 2023 року.
Такий висновок суду узгоджується з позицією Сьомого апеляційного адміністративного суду, викладеною у постановах від 26 квітня 2021 року у справі №120/6776/20-а, від 02 лютого 2022 року у справі №560/9868/21 та від 29 березня 2023 року у справі №120/7236/22.
В свою чергу, суд уважає за необхідне зауважити, що за змістом позовної вимоги позивач просить суд зобов`язати ГУ ПФУ в Житомирській області призначити пенсію за віком. Вирішуючи наведену вимогу, суд ураховує таке.
Пунктами 4.3, 4.10 Порядку №22-1 визначено, що рішення за результатами розгляду заяви підписується керівником органу, що призначає пенсію (іншою посадовою особою, визначеною відповідно до наказу керівника органу, що призначає пенсію, щодо розподілу обов`язків), та зберігається в електронній пенсійній справі особи.
Після призначення пенсії, поновлення виплати раніше призначеної пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший електронна пенсійна справа засобами програмного забезпечення передається до органу, що призначає пенсію, за місцем проживання (реєстрації)/фактичного місця проживання особи для здійснення виплати пенсії.
Хоча ГУ ПФУ в Житомирській області не розглядав заяву позивача про призначення пенсії за віком та не приймав рішення за такою заявою, проте саме він як орган пенсійного фонду здійснює призначення та виплату пенсії позивачу за місцем його обліку.
Аналогічний висновок наведений у постанові Першого апеляційного адміністративного суду від 28 березня 2023 року у справі №200/4483/22.
З огляду на те, що виникнення спірних правовідносини обумовлено прийняттям ГУ ПФУ в Тернопільській області рішення за наслідками отримання звернення ГУ ПФУ в Житомирській області, суд приходить до висновку, що сума судового збору підлягає стягненню з обох відповідачів.
Керуючись положеннями статей 2, 9, 72-77, 139, 242-246, 251, 262, 263, 292, 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
Позов ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ) задовольнити.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28 лютого 1991 року №796-XII, починаючи з 01 березня 2023 року.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області на користь ОСОБА_1 536 (п`ятсот тридцять шість) гривні 80 копійок судового збору.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області на користь ОСОБА_1 536 (п`ятсот тридцять шість) гривні 80 копійок судового збору.
Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене протягом 30 днів з дати його ухвалення шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду.

Суддя Т.О. Окис