Справа № 500/2025/23
Суддя: Курилець Андрій Романович
Дата ухвалення: 2023-09-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 вересня 2023 рокуЛьвівСправа № 500/2025/23 пров. № А/857/12402/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді Курильця А.Р.,

суддів Гінди О.М., Мікули О.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 23 червня 2023 року в справі №500/2025/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -

суддя в 1-й інстанції Дерех Н.В.,

час ухвалення рішення 23.06.2023 року,

місце ухвалення рішення м.Тернопіль,

дата складання повного тексту рішення 23.06.2023 року,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2023 року ОСОБА_1 (далі позивач) звернулася в суд із адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області (далі ГУ ПФУ в Тернопільській області, відповідач) в якому просила визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо нездійснення нарахування та виплати їй підвищення пенсії в розмірі 25% мінімальної пенсії за віком відповідно до пункту «г» статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з 01.03.2023 року, та зобов`язати ГУ ПФУ в Тернопільській області здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 підвищення пенсії в розмірі 25% мінімальної пенсії за віком відповідно до пункту «г» статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з 01.03.2023.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 23 червня 2023 року адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області, оформлене листом від 21.01.2023 за №1295-1157/К-02/8-1900/23.

Зобов`язано ГУ ПФУ в Тернопільській області повторно розглянути звернення ОСОБА_1 про перерахунок підвищення пенсії у розмірі 25% мінімальної пенсії за віком згідно з пунктом "г" статті 77 Закону України "Про пенсійне забезпечення", з врахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні та прийняти відповідне рішення.

Не погоджуючись з таким рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясуванням судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильне застосуванням норм матеріального права, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове про відмову в задоволенні позову.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що Постановою КМ України № 654 від 16.07.2008 р. "Про підвищення рівня пенсійного забезпечення громадян" установлено, що з 01.09.2008 р. репресованим особам, яких у подальшому було реабілітовано, до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, підвищення проводиться в розмірі 54 грн. 40 коп., а членам їх сімей, яких було примусово переселено, - 43 грн. 52 коп.

Твердить апелянт про те, що для встановлення позивачу підвищення до пенсії, відповідні до пункту «г» статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» необхідно звернутися із заявою та документами передбаченими пунктом 2.1. Порядку обравши один із способів подачі документів перелічених в оспорюваній відмові.

Позивач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, що відповідно до частини 4 статті 304 КАС України, не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів вважає можливим розглянути дану справу в порядку письмового провадження відповідно до п.3 ч.1 ст. 311 КАС України.

Як встановлено судом, ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 в діл. Ш-Завод Ярковського району Тюменської області, що підтверджується паспортом громадянина України серії НОМЕР_1 та свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 від 25.05.1957 року.

Позивач є отримувачем пенсії за віком, згідно пенсійного посвідчення № НОМЕР_3 .

Так судовим розглядом встановлено, що дошлюбне прізвище позивача ОСОБА_1 - " ОСОБА_2 ", згідно свідоцтва про одруження серії НОМЕР_4 .

Із свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 вбачається, що батьками позивача ОСОБА_3 є ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Відповідно до довідки Управління Міністерства внутрішніх справ України в Тернопільській області від 16.02.2023 за №8-Б/2023, гр. ОСОБА_4 , 1925 р.н., ОСОБА_6 , 1927 р.н., ОСОБА_7 , 1949 р.н., на підставі наказу МДБ СРСР №00386 від 20.10.1948 року рішенням позасудових органів в адміністративному порядку, як членів сім`ї посібника учасникам ОУН, 05 липня 1951 року було виселено з с. Настасів Тернопільського району Тернопільської області на спецпоселення в Тюменську область з конфіскацією майна;

Виселення затверджено Особливою Нарадою при МДБ СРСР від 28.07.1951 р., протокол № 29; на поселенні під наглядом спецкомендатури родина ОСОБА_2 перебувала до 10.07.1958 року; звільнені на підставі наказу МВС СРСР від 22.05.1958 р.;

Ухвалою судової колегії в кримінальних справах Верховного Суду УРСР. від 13.04.1967 року постанова Особливої наради при МДБ СРСР від 28.07.1951 р. про виселення родини ОСОБА_2 відмінена та справа переведенням закрита.; на підставі Закону України від 17.04.1991 року «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 - РЕАБІЛІТОВАНІ.

Позивач звернулася до відповідача із звернення про становлення надбавки передбаченої пунктом «г» статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Надалі, листом від 21.03.2023 за №1295-1157/К-02/8-1900/23 відповідач повідомив позивача про те, що для встановлення підвищення до пенсії, відповідні до пункту «г» статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» необхідно звернутися із заявою та документами передбаченими пунктом 2.1. Порядку обравши один із способів подачі документів перелічених у даній відмові.

Вважаючи протиправними дії відповідача, позивач звернулася з цим позовом до суду.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які набули правового статусу реабілітованих, основи їх соціального захисту та гарантії їх соціальної захищеності шляхом надання пільг і державної соціальної підтримки визначені та закріплені в Законі України "Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні" від 17.04.91 року № 962-XII (далі - Закон № 962-XII), дія якого поширюється на осіб, необґрунтовано засуджених судами України або репресованих на території республіки іншими державними органами в будь-якій формі, включаючи позбавлення життя або волі, переселення в примусовому порядку, вислання і заслання за межі республіки, позбавлення громадянства, примусове поміщення до лікувальних закладів, позбавлення чи обмеження інших громадянських прав або свобод з мотивів політичного, соціального, класового, національного і релігійного характеру.

Відповідно до ст. 1 Закону України № 962-XII від 17.04.91 р. "Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні" (в первинній редакції) визначено вважати реабілітованими осіб, які з політичних мотивів були необґрунтовано засуджені судами або піддані репресіям позасудовими органами, в тому числі "двійками", "трійками", особливими нарадами і в будь-якому іншому позасудовому порядку, за вчинення на території України діянь, кваліфікованих як контрреволюційні злочини за кримінальним законодавством України до набрання чинності Законом СРСР "Про кримінальну відповідальність за державні злочини" від 25 грудня 1958 року, за винятком осіб, зазначених у статті 2 цього Закону.

Визнати реабілітованими також громадян, засуджених за:

- антирадянську агітацію і пропаганду за статтею 7 Закону СРСР "Про кримінальну відповідальність за державні злочини" від 25 грудня 1958 року і статтею 62 Кримінального кодексу України (2001-05, 2002-05) в редакціях до прийняття Закону Української РСР від 28 жовтня 1989 року "Про затвердження Указу Президії Верховної Ради Української РСР від 14 квітня 1989 року "Про внесення змін і доповнень до Кримінального і Кримінально-процесуального кодексів Української РСР";

- поширення завідомо неправдивих вигадок, що порочать радянський державний і суспільний лад, тобто за статтею 187-1 Кримінального кодексу України;

- порушення законів про відокремлення церкви від держави і школи від церкви, посягання на особу та права громадян під приводом справляння релігійних обрядів, якщо вчинені дії не були поєднані з заподіянням шкоди здоров`ю громадян чи статевою розпустою.

Дія цієї статті поширюється на осіб, громадян України, які постійно проживали в Україні і яких з різних причин було переміщено за межі колишнього Радянського Союзу, необґрунтовано засуджено військовими трибуналами, Верховним Судом Союзу РСР чи піддано репресіям позасудовими органами (статтю 1 доповнено частиною третьою згідно із Законом № 2353-XII від 15.05.92 р.).

Підлягають реабілітації також особи, щодо яких з політичних мотивів застосовано примусові заходи медичного характеру.

Законом України № 2325-VIII від 13.03.2018 р. "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення процедури реабілітації жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років" були внесені ряд суттєвих змін до зазначеного Закону.

Так, серед іншого, змінена назва закону на: "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років", а також викладено в новій редакції преамбулу та статті 1, 3, 6 Закону, визнано такою, що втратила чинність постанова Верховної Ради України "Про тлумачення Закону України "Про реабілітацію жертв політичних репресій в Україні".

Зміни набули чинності 05.05.2018 р.

Зазначений перелік надав значно ширшого тлумачення поняттю репресованих осіб та осіб, які потерпіли від репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років, та розширив коло осіб, до яких можуть бути застосовано пільги передбачені Законом № 962-XII.

Відповідно до ст. 12 Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років" реабілітованими визнаються особи: які до 24 серпня 1991 року були обвинувачені або яким було призначено покарання за рішенням позасудового органу незалежно від діяння або мотивів обвинувачення чи призначення покарання; стосовно яких до 24 серпня 1991 року були здійснені репресії у формах, визначених статтею 2 цього Закону, за рішенням іншого репресивного органу, якщо встановлено факт здійснення репресій проти таких осіб з класових, національних, політичних, релігійних, соціальних мотивів; стосовно яких до 24 серпня 1991 року були здійснені репресії за рішенням іншого репресивного органу, якщо встановлено недоведеність вини таких осіб у скоєнні злочину або адміністративного правопорушення; які до 24 серпня 1991 року були арештовані, перебували під вартою і яким було пред`явлено обвинувачення за статтями законодавчих актів, передбачених пунктами 1-5, за законодавчими актами, передбаченими пунктами 6-14, за діяння, передбачені пунктами 15-22 статті 3 цього Закону, якщо справи проти таких осіб були припинені під час слідства, попереднього (досудового) слідства або закриті за відсутності події злочину, відсутності складу злочину, недоведеності участі особи у вчиненні злочину; стосовно яких до 24 серпня 1991 року за рішенням іншого репресивного органу були здійснені репресії у формах, визначених статтею 2 цього Закону, за недонесення (неповідомлення) про вчинення або підготовку до вчинення іншою особою діяння, за яке законодавством, що діяло до 24 серпня 1991 року, було передбачено кримінальну або адміністративну відповідальність, за умови що особа, якій призначено покарання за вчинення або підготовку до вчинення такого діяння, була реабілітована в установленому порядку.

Статтею 4 цього Закону передбачено поновити реабілітованих в усіх громадянських правах, у тому числі в праві проживання в населених пунктах і місцевостях, в яких вони постійно проживали до репресій, поширивши це право на членів їх сімей.

Відповідно до довідки Управління Міністерства внутрішніх справ України в Тернопільській області від 16.02.2023 за №8-Б/2023, гр. ОСОБА_4 , 1925 р.н., ОСОБА_6 , 1927 р.н., ОСОБА_7 , 1949 р.н., на підставі наказу МДБ СРСР №00386 від 20.10.1948 року рішенням позасудових органів в адміністративному порядку, як членів сім`ї посібника учасникам ОУН, 05 липня 1951 року було виселено з с. Настасів Тернопільського району Тернопільської області на спецпоселення в Тюменську область з конфіскацією майна;

Виселення затверджено Особливою Нарадою при МДБ СРСР від 28.07.1951 р., протокол № 29; на поселенні під наглядом спецкомендатури родина ОСОБА_2 перебувала до 10.07.1958 року; звільнені на підставі наказу МВС СРСР від 22.05.1958 р.;

Ухвалою судової колегії в кримінальних справах Верховного Суду УРСР. від 13.04.1967 року постанова Особливої наради при МДБ СРСР від 28.07.1951 р. про виселення родини ОСОБА_2 відмінена та справа переведенням закрита.; на підставі Закону України від 17.04.1991 року «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 - РЕАБІЛІТОВАНІ.

Отже судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_1 є членом сім`ї репресованої особи.

За приписами пункту 6 частини першої статті 92 Конституції України, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Відповідно до пункту "г" частини 1 статті 77 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 01.11.91 року № 1788-XII, призначені пенсії підвищуються репресованим особам, яких у подальшому було реабілітовано, призначені пенсії - на 50 процентів, а членам їх сімей, яких було примусово переселено, - на 25 процентів мінімальної пенсії за віком.

Пунктом 6 розділу XV Прикінцевих положень Закону № 1058-IV визначено, що до прийняття відповідного закону до пенсій, передбачених цим Законом, установлюються надбавки та здійснюється їх підвищення згідно із Законом № 1788-XII. Зазначені надбавки та підвищення встановлюються в розмірах, що фактично виплачувалися на день набрання чинності цим Законом з наступною індексацією відповідно до законодавства про індексацію грошових доходів населення. Виплата їх здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Водночас, нормами підпункту 2 пункту 4 Постанови № 654 установлено, що з 1 вересня 2008 року громадянам, які необґрунтовано зазнали політичних репресій і згодом були реабілітовані, до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачуються замість пенсії, підвищення проводиться в розмірі 54,4 гривні, а членам їх сімей, яких було примусово переселено, - 43,52 гривні.

Стаття 8 Конституції України гарантує, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, Конституція має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України та повинні відповідати їй.

Виходячи із загальних засад пріоритетності законів над підзаконними актами, при визначенні розміру підвищення до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачуються замість пенсії громадянам, які необґрунтовано зазнали політичних репресій і згодом були реабілітовані та членам їх сімей, яких було примусово переселено, слід керуватися нормами Закону № 1788-XII, який має вищу юридичну силу, а не підпункту 2 пункту 4 Постанови Кабінету Міністрів України "Про підвищення рівня пенсійного забезпечення громадян" № 654 від 16.07.2008, зважаючи на те, що остання звужує розмір сум, що підлягають виплаті реабілітованим громадянам та суперечить наведеним нормам Закону.

Аналогічні правові висновки у подібних правовідносинах викладені Верховним Судом у постановах від 09.04.2020 у справі № 446/1525/16-а, від 04.03.2020 у справі № 446/1566/16-а, від 16.01.2020 у справі № 446/1535/16-а, від 24.10.2019 у справі № 446/1526/16-а, від 02.10.2019 у справі № 446/1542/16-а.

Отже, вирішуючи наведений спір, колегія суддів на підставі аналізу співвідношення п. п. 2 п. 4 постанови КМ України № 654 від 16.07.2008 р. та п. "г" ст. 77 Закону України "Про пенсійне забезпечення", виходить з пріоритетності застосування до спірних правовідносин положень Закону України "Про пенсійне забезпечення", як нормативно-правового акту вищої юридичної сили.

Відтак позивач має право на отримання вказаного підвищення у розмірі, встановленому Законом України "Про пенсійне забезпечення" із розрахунку 25 % мінімальної пенсії за віком, встановленої статтею 28 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Водночас як слідує з матеріалів справи, відповідач у листі від 21.03.2023 повідомив позивача про те, що для встановлення підвищення до пенсії, відповідні до пункту «г» статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» необхідно звернутися із заявою та документами передбаченими пунктом 2.1. Порядку обравши один із способів подачі документів перелічених у даній відмові.

Зазначене, на переконання апеляційного суду, свідчить про те, що уповноважений орган не прийняв жодного рішення з числа тих, які він повинен був ухвалити за законом.

Так, постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 27.12.2005 № 1566/11846, затверджено Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі - Порядок).

Відповідно до пункту 4.1 розділу ІV Порядку орган, що призначає пенсію, розглядає питання про призначення пенсії, перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший при зверненні особи з відповідною заявою.

Пунктом 4.7 розділу ІV Порядку передбачено, що орган, що призначає пенсію, не пізніше 10 днів після винесення рішення видає або направляє особі повідомлення про призначення, відмову в призначенні, перерахунку, переведенні з одного виду пенсії на інший із зазначенням причин відмови та порядку його оскарження.

Тобто, з аналізу наведеної норми слідує, що у разі звернення особи до пенсійного органу із заявою про призначення (перерахунок) пенсії, останній зобов`язаний розглянути подану заяву із документами та прийняти відповідне рішення щодо призначення (перерахунок) або про відмову в призначенні (перерахунку) пенсії.

При цьому згідно з п. 2.13 постанови правління ПФ України N 22-1 від 25.11.2005 р., за документ, який засвідчує, що особа визнана реабілітованою, приймається завірена в установленому порядку копія посвідчення реабілітованого. Для осіб, реабілітованих згідно зі статтею 3 Закону України "Про реабілітацію жертв політичних репресій в Україні", приймаються довідки органів внутрішніх справ, видані на підставі наявних у них відповідних документів (постанови про вислання, особистих справ на висланих осіб тощо), а за відсутності таких документів довідки районних комісій з поновлення прав реабілітованих, видані на підставі встановленого факту переселення.

Однак апеляційний суд зауважує, що оспорювана відмова відповідача не аргументована посиланням на відсутність певного переліку документів, необхідних для здійснення підвищення до пенсії, а зумовлена виключно недотриманням форми заяви позивача передбаченої пунктом 2.1. Порядку.

Водночас пунктом 2.1. Порядку визначено перелік документів, які додаються до заяви про призначення пенсії за віком, однак форма заяви про призначення до пенсій надбавок, допомог, додаткової пенсії, компенсації, пенсії за особливі заслуги перед Україною та підвищень (зокрема передбачених п. "г" ст. 77 Закону України "Про пенсійне забезпечення") нормами чинного законодавства не передбачена.

Колегія суддів визнає слушними доводи суду першої інстанції про те, що відповідач, отримавши звернення позивача про перерахунок пенсії, всупереч нормам Порядку №22-1, не прийняв відповідного рішення про перерахунок/відмову у перерахунку пенсії, а протиправно розглянув заяву у порядку Закону України "Про звернення громадян", чим порушив права та законні інтереси позивача.

Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифіковано Україною 17.07.97 року, набула чинності для України 11.09.97 року), "Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження".

Вирішуючи питання про застосування ст.13 Конвенції, суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі "Аманн проти Швейцарії" (заява № 27798/95 п. 88) зазначено, що стаття 13 Конвенції вимагає, щоб кожен, хто вважає себе потерпілим внаслідок заходу, який, на його думку, суперечив Конвенції, мав право на засіб правового захисту у відповідному національному органі для вирішення свого спору, а в разі позитивного вирішення - для одержання відшкодування шкоди. Однак це положення не вимагає безумовного досягнення вирішення спору на користь заявника.

Вимога на захист права має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та спричиненим цим діянням наслідкам і забезпечити поновлення порушеного права.

Судова колегія наголошує, що ефективний спосіб захисту прав та інтересів особи в адміністративному суді має відповідати таким вимогам: забезпечувати максимально дієве поновлення порушених прав за існуючого законодавчого регулювання; бути адекватним фактичним обставинам справи; не суперечити суті позовних вимог, визначених особою, що звернулася до суду; узгоджуватися повною мірою з обов`язком суб`єкта владних повноважень діяти виключно у межах, порядку та способу, передбаченого законом.

Зазначена правова позиція апеляційного суду узгоджується із постановою Верховного Суду від 23 грудня 2021 року в справі №480/4737/19, яка в силу приписів частини 5 статті 242 КАС України та частини 6 статті 13 Закону України Про судоустрій і статус суддів враховується апеляційним судом під час вирішення наведеного спору.

З урахуванням встановленого, суд апеляційної інстанції підтримує правильний висновок суду першої інстанції про задоволення позовних вимог шляхом визнання протиправним та скасування рішення відповідача, оформленого листом від 21.01.2023 за №1295-1157/К-02/8-1900/23, а також зобов`язання відповідача повторно розглянути звернення позивача про перерахунок підвищення пенсії у розмірі 25% мінімальної пенсії за віком згідно з пунктом "г" статті 77 Закону України "Про пенсійне забезпечення", з врахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Відтак, з урахуванням вищенаведеного, доводи апелянта (відповідача) не спростовують висновків наведених у рішенні суду першої інстанції.

Решта доводів та заперечень учасників справи, висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, зокрема у рішенні у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відображено принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п.29).

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні не спростовуються і підстав для його скасування немає.

Враховуючи наведене вище, апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст.308,315,316,321,322,325,328,329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області залишити без задоволення, а рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 23 червня 2023 року в справі №500/2025/23 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду лише з підстав, визначених ст. 328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя А. Р. Курилець
судді О. М. Гінда
О. І. Мікула
Повне судове рішення складено 20 вересня 2023 року.