Справа № 580/3016/23
Суддя: Сергій КУЛЬЧИЦЬКИЙ
Дата ухвалення: 2023-09-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2023 року справа № 580/3016/23

м. Черкаси

Черкаський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кульчицького С.О., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

До Черкаського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач) з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області (далі - відповідач-1), Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області (далі - відповідач-2), в якому просить:

- скасувати рішення відповідача-2 від 18.11.2022 № 71 про відмову в призначенні пенсії позивачу;

- зобов`язати відповідача-1 призначити, нарахувати та виплатити пенсію позивачу.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 10.11.2022 року позивач звернувся до відповідача-1 із заявою про призначення пенсії по інвалідності. Рішенням відповідача-2 від 18.11.2022 № 71 позивачу було відмовлено у призначенні пенсії по інвалідності з підстав відсутності необхідного страхового стажу. Вважає вказане рішення про відмову в призначенні пенсії по інвалідності протиправним і таким, що порушує його право на соціальний захист, оскільки не зарахування періодів строкової військової служби з 19.05.1993 по 21.06.1994 та періоди роботи до 1999 року, згідно з трудовою книжкою від 06.10.1992 НОМЕР_1 позбавляє його права на отримання пенсії. Зазначає, що на нього не може перекладатись обов`язок доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені трудовій книжці, вважає що працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства. Не зазначення у довідці Миколаївського РТЦК та СП числа та місяця народження особи, невірно вказана підстава видачі довідки та відсутність на титульній сторінці трудової книжки числа та місяця народження позивача не може бути підставами для виключення вказаних періодів з трудового стажу, який дає право на призначення пенсії по інвалідності.

Ухвалою судді Черкаського окружного адміністративного суду від 22.05.2023 позовну заву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, судовий розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні).

Відповідач-1 позов не визнав. 06.06.2023 надав до суду відзив на позовну заяву, де зазначено, що загальний страховий стаж позивача становить 4 роки 1 місяць 18 днів. До страхового стажу позивача не зараховано: період строкової військової служби з 19.05.1993 по 21.06.1994 згідно довідки від 01.09.2022 № 405, оскільки не зазначено число та місяць народження особи, що не відповідає паспортним даним заявника та невірно вказано підставу видачі довідки; періоди роботи відповідно до трудової книжки від 06.10.1992 НОМЕР_1 . Для зарахування до страхового стажу періодів роботи позивачу рекомендовано надати уточнюючі довідки про періоди роботи, видані на підставі первинних документів за час виконання роботи або внести зміни до трудової книжки відповідно до пункту 2.13 Інструкції № 58. Враховуючи вищевикладене у органів Пенсійного фонду України відсутні будь-які підстави для призначення позивачу пенсії по інвалідності в зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу.

Аналогічну позицію висловив відповідач-2 у відзиві на позовну заяву від 19.06.2023 № 2200-0902-7/52506, який надійшов на адресу суду 20.06.2023 за вх. № 24723/23.

Перевіривши письмовими доказами доводи сторін, викладені у заявах по суті справи, суд встановив такі обставини.

10.11.2022 ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області із заявою про призначення пенсії по інвалідності.

Після реєстрації заяви позивача та сканування копій документів засобами програмного забезпечення Головним управлінням Пенсійного фонду України в Хмельницькій області за принципом екстериторіальності розглянуто заяву позивача та за її результатами прийнято рішення від 18.11.2022 № 71 про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії по інвалідності у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу - 11 років, про що позивача повідомлено листом Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області від 25.11.2022 № 2300-0209-8/62412.

У вказаному рішенні зазначено, що страховий стаж, який враховано відповідачем-2 становить 4 роки 1 місяць 18 днів. При цьому, до страхового стажу не зараховано: період строкової військової служби з 19.05.1993 по 21.06.1994 згідно довідки від 01.09.2022 № 405, оскільки не зазначено число та місяць народження особи, що не відповідає паспортним даним заявника та невірно вказано підставу видачі довідки; періоди роботи відповідно до трудової книжки від 06.10.1992 НОМЕР_1 . Для зарахування до страхового стажу вищезазначених періодів трудової діяльності необхідно надати уточнюючі довідки.

Не погоджуючись з рішенням відповідача-2, щодо не зарахування вищезгаданого страхового стажу позивач звернувся до суду за захистом своїх прав, з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що склалися між сторонами, суд виходить з наступного.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд враховує частину другу статті 19 Конституції України, відповідно до якої органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Статтею 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Правові відносини сторін, що виникають у сфері реалізації особами, які мають право на пенсію, свого конституційного права на державне пенсійне забезпечення, у випадках, передбачених Конституцією України, регулюються нормами Конституції України, Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 № 1788-ХП (далі - Закон № 1788-ХП), Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 105 8-VI (далі - Закон 1058-VI), та іншими нормативно-правовими актами, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення.

Відповідно до частини першої статті 30 Закону № 1058-ІV, пенсія по інвалідності призначається в разі настання інвалідності, що спричинила повну або часткову втрату працездатності за наявності строхового стажу, передбаченого статтею 32 цього закону. Пенсія по інвалідності призначається незалежно від того, коли настала інвалідність: у період роботи, до влаштування на роботу чи після припинення роботи. Пенсія по інвалідності від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання призначається відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності».

Як передбачено статтею 32 Закону № 1058-ІV, особи, яким установлено інвалідність, мають право на пенсію по інвалідності, залежно від групи інвалідності, за наявності необхідного страхового стажу на час настання інвалідності або на день звернення за призначеням пенсії для осіб з інвалідністю III групи у віці від 46 років до досягнення особою 48 років включно - 11 років.

Статтею 56 Закону № 1788-XII передбачено, зокрема, що до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Порядок підтвердження стажу регламентовано у статті 62 Закону № 1788-XII, яка визначає, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Також, згідно статті 48 Кодексу законів про працю України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

До трудової книжки заносяться відомості про роботу, заохочення та нагороди за успіхи в роботі на підприємстві, в установі, організації; відомості про стягнення до неї не заносяться.

Відповідно до приписів статті 62 Закону № 1788-ХІІ основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно пункту 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 (далі - Порядок № 637), основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Згідно з абзацу 1 пункту 3 Порядку № 637 за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Аналіз вказаних норм дає підстави для висновку, що основним документом, який підтверджує трудовий стаж є трудова книжка. При цьому, лише у разі відсутності трудової книжки або записів у ній органи пенсійного фонду мають право встановлювати трудовий стаж на підставі інших первинних документів.

За приписами пункту 1.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 № 58 (далі - Інструкція №58), трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Відповідно до пункту 2.2 Інструкції № 58 до трудової книжки вносяться: відомості про працівника: прізвище, ім`я та по батькові, дата народження; відомості про роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення; відомості про нагородження і заохочення: про нагородження державними нагородами України та відзнаками України, заохочення за успіх у роботі та інші заохочення відповідно до чинного законодавства України; відомості про відкриття, на які видані дипломи, про використані винаходи і раціоналізаторські пропозиції та про виплачені у зв`язку з цим винагороди.

Пунктом 2.3 Інструкції № 58 визначено, що записи в трудовій книжці при звільненні або переведенні на іншу роботу повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства і з посиланням на відповідну статтю, пункт закону.

Згідно з пунктом 2.4 Інструкції № 58 усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження). Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.

Пунктом 2.5 Інструкції № 58 передбачено, що з кожним записом, що заноситься до трудової книжки на підставі наказу (розпорядження) про призначення на роботу, переведення і звільнення власник або уповноважений ним орган зобов`язаний ознайомити працівника під розписку в особистій картці, в якій має повторюватися відповідний запис з трудової книжки (вкладиша).

Згідно з пунктом 2.6 Інструкції № 58, у разі виявлення неправильного або неточного запису відомостей про роботу, переведення, а також про нагородження та заохочення тощо, виправлення виконується власником або уповноваженим ним органом, де було зроблено відповідний запис. Власник або уповноважений ним орган за новим місцем роботи зобов`язаний надати працівнику в цьому необхідну допомогу.

Відповідно до пункту 4.1 Інструкції № 58 у разі звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів.

Отже, обов`язок щодо внесення достовірних та правильних записів до трудової книжки працівника покладається саме на власника або уповноважений ним орган, тобто на роботодавця.

Як передбачено пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України від 27 квітня 1993 року № 301 «Про трудові книжки працівників», відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, представництва іноземного суб`єкта господарювання. За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.

За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.

Тому недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для робітника, а отже, й не може впливати на його особисті права.

Такий правовий висновок щодо застосування норм права наведений у постанові Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі №677/277/17.

Суд, провівши системний аналіз наведених вище положень законодавства, зауважує, що основним документом, який підтверджує наявність у особи трудового стажу, є трудова книжка.

При цьому, чинним законодавством встановлено пріоритетність записів у трудовій книжці перед відомостями про період роботи, що можуть міститися в інших документах, а також необхідність надання уточнюючої довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників для підтвердження спеціального трудового стажу лише у випадку, коли в трудовій книжці відсутні відповідні відомості.

Відповідальність за оформлення та ведення трудової книжки покладено на роботодавця. Трудова книжка оформлюється при першому прийнятті особи на роботу та при подальшому працевлаштуванні на інше місце роботи обміну не підлягає.

Позивач при зверненні до відповідача-1 надав копію трудової книжки НОМЕР_2 від 06.10.1992.

Дослідивши долучену до матеріалів справи копію вищевказаної трудової книжки позивача, суд встановив, що наявний перший запис, а саме 06.10.1992 ОСОБА_2 прийнятий на посаду учня токаря в Засільському цукровому заводі. Водночас суд зауважує, що датою заповнення трудової книжки є 06.10.1992. З 12.04.1993 по 10.05.1993 присвоєно кваліфікацію токаря в Засільському цукровому заводі. 10.05.1993 звільнено у зв`язку із проходженням служби в армії. З 19.05.1993 по 21.07.1994 позивач проходив службу в армії. 19.10.1994 прийнятий токарем в АТ «Тавріяцукор». 02.06.1999 позивача звільнено з АТ «Тавріяцукор» за власним бажанням.

Суд зауважує, що вказаний документ містить чіткі записи про всю трудову діяльність позивача, скріплені печатками роботодавців, у хронологічному порядку з посиланням на первинні документи.

Архівною довідкою Спільної комунальної установи «Об`єднаний трудовий архів Воскресенської, Первомайської селищних рад та Галицинівської, Мішково-Погорілівської, Шевченківської сільських рад» підтверджено роботу позивача в Засільському цукровому заводі та АТ «Тавріяцукор» за період з 06.10.1992 по 02.06.1999 на підставі документів Засільського цукрового заводу - особових рахунків з заробітної плати робітників за період з 1992 по 1999. Також зазначено, що позивач у період з 1993 по 1994 проходив службу в армії.

Довідкою Миколаївського РТЦК та СП від 09.12.2022 № 94 підтверджено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проходив строкову військову службу в період з 19.05.1993 по 21.07.1994, на підставі облікової картки ОСОБА_1 .

Проте, відповідач-2 не зарахував до страхового стажу позивача такі періоди: період строкової військової служби з 19.05.1993 по 21.06.1994 та періоди роботи відповідно до трудової книжки від 06.10.1992 НОМЕР_1 з 1992 по 1999.

У даному випадку, органи Пенсійного фонду, переслідуючи в цілому законну мету попередження зловживання громадянами своїми правами та запобігання необґрунтованому призначенню пенсії, при виконанні своїх повноважень повинні діяти обґрунтовано, добросовісно, розсудливо та пропорційно, як це передбачено частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, з тим, щоб не створювати штучних і явно необґрунтованих перешкод для реалізації громадянами їх прав.

Суд констатує, що вищеперераховані записи у трудовій книжці позивача НОМЕР_2 від 06.10.1992 виконано без перекреслень, виправлень, у чіткій послідовності та відповідності дати, який завірений підписом та печаткою роботодавця, а відтак заповнені відповідно до вимог Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників № 58 від 29.07.1993 року та Постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 «Про трудові книжки працівників» № 301.

Отже, суд дійшов висновку, що трудовою книжкою позивача, довідкою Миколаївського РТЦК та СП від 09.12.2022 № 94 та Архівною довідкою Спільної комунальної установи «Об`єднаний трудовий архів Воскресенської, Первомайської селищних рад та Галицинівської, Мішково-Погорілівської, Шевченківської сільських рад» підтверджено спірні періоди роботи, які зазначені вище.

За таких обставин, суд прийшов до висновку, що рішення відповідача-2 № 71 від 18.11.2022 про відмову в призначенні позивачу пенсії по інвалідності відповідно до статті 30 Закону № 1058-ІV з підстав недостатності страхового стажу, передбаченого цією нормою, через незарахування періодів роботи позивача, прийнято необґрунтовано та нерозсудливо, що призвело до порушення права позивача на призначення пенсії.

Суд вважає за необхідне зазначити, що у межах спірних правовідносин адміністративним судом не здійснюється призначення пенсії, а перевіряється виключно законність рішення органу пенсійного фонду про відмову в призначенні пенсії, за наслідками чого суд може визнати протиправними такі рішення, дії чи бездіяльність, а як наслідок - зобов`язати вчинити певні дії.

Враховуючи вказані обставини, суд приходить до висновку про протиправність рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області № 71 від 18.11.2022 про відмову ОСОБА_1 в призначенні пенсії.

Для захисту прав позивача необхідно задовольнити і похідні позовні вимоги та зобов`язати Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області зарахувати до страхового стажу позивача періоди: період строкової військової служби з 19.05.1993 по 21.06.1994 та періоди роботи відповідно до трудової книжки від 06.10.1992 НОМЕР_1 з 1992 по 1999 роки.

Щодо вимоги про призначення, нарахування та виплату позивачу пенсії по інвалідності, суд виходить з наступного.

Згідно Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Європейський суд з прав людини у рішенні по справі «Рисовський проти України» (№ 29979/04) визнав низку порушення пункту 1 статті 6 Конвенції, статті 1 Першого протоколу до Конвенції та статті 13 Конвенції у справі, пов`язаній із земельними правовідносинами; в ній також викладено окремі стандарти діяльності суб`єктів владних повноважень, зокрема, розкрито елементи змісту принципу «доброго врядування».

Цей принцип, зокрема, передбачає, що у разі якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і послідовний спосіб (див. рішення у справах «Beyeler v. Italy» № 33202/96, «Oneryildiz v. Turkey» № 48939/99, «Moskal v. Poland» № 10373/05).

Крім того, в рішеннях Європейського суду з прав людини склалася практика, яка підтверджує, що дискреційні повноваження не повинні використовуватися свавільно, а суд повинен контролювати рішення, прийняті на підставі реалізації дискреційних повноважень, максимально ефективно (див. рішення у справі «Hasan and Chaush v. Bulgaria» № 30985/96).

Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, «ефективний засіб правого захисту», у розумінні статті 13 Конвенції, повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Відповідно до судової практики Європейського суду з прав людини (рішення «Олссон проти Швеції» від 24 березня 1988 року), запорукою вірного застосування дискреційних повноважень є високий рівень правової культури державних службовців. Обсяг таких повноважень суб`єкта владних повноважень повинен мати чіткі межі застосування. Рішення органу влади має бути визнано протиправним у разі, коли істотність порушення процедури потягнуло його неправильність, а за наявністю правової можливості (якщо ідеться про прийняття органом одного з двох рішень надати чи ні певну можливість здійснювати певні дії) суд зобов`язаний відновити порушене право шляхом зобов`язання суб`єкта владних повноважень прийняти конкретне рішення про надання можливості, якщо відмова визнана неправомірною, а інших підстав для відмови не вбачається. Аналогічний підхід має бути застосований і в разі, коли має місце протиправна бездіяльність органу влади щодо неприйняття відповідного рішення у відносинах, коли обставини свідчать про наявність всіх підстав для його прийняття (Olsson v. Sweden (no. 1), 24 March 1988, Series A no. 130).

Конституційний Суд України в своєму рішенні від 30.01.2003 № 3-рп/2003 зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13).

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у рішенні від 16.09.2015 по справі № 21-1465а15, спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Суд не може підміняти пенсійний орган, уповноважений на виконання функцій з розрахунку та призначення пенсій громадянам.

Щодо вимоги позивача про зобов`язання відповідача-1 призначити, нарахувати та виплатити пенсію позивачу, суд зазначає, що відповідач-1 повідомляючи листами позивача про результати розгляду його заяви щодо відмови у призначення пенсії та сукупності обчисленого страхового стажу не допустив порушення заявленого права позивача на призначення пенсії та діяв відповідно до норми Порядку № 22-1 щодо такого інформування. Листи відповідача 1 не є актом владно-розпорядчого характеру, безпосередньо не порушують заявлене право позивача на пенсію, оскільки не містять владних приписів. Тому така позовна вимога задоволенню не підлягає.

Отже, повідомляючи позивача листом про відмову в призначенні пенсії по інвалідності відповідач-1 діяв відповідно до норми Порядку № 22-1 щодо такого інформування.

Суд не обраховує дійсний страховий стаж позивача, у зв`язку з чим відсутні підстави для зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області призначити, нарахувати та виплатити пенсію позивачу по інвалідності.

Однак, наявні підстави для захисту прав позивача шляхом зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області повторно розглянути заяву позивача про призначення пенсії по інвалідності відповідно до статті 30 Закону № 1058-ІV з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Суд, враховуючи встановлені обставини справи та положення чинного законодавства, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для вирішення спору по суті, приходить до переконання, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення.

Згідно з ч. 3 ст. 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Понесені позивачем судові витрати, підтверджені квитанцією від 10.05.2023 № в сумі 1 073,60 грн про сплату судового збору за звернення до адміністративного суду з позовною заявою, підлягають стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача-2, який безпосередньо порушив заявлене право позивача, пропорційно задоволеній частині позову половина суми, тобто 536,80 грн.

Керуючись статтями 2, 72-77, 244-246, 255, 262, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області від 18.11.2022 № 71 про відмову в призначенні пенсії ОСОБА_1 .

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області (вул. Козацька 42, м. Хмельницький, 29009, ) зарахувати ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) до страхового стажу період строкової військової служби з 19.05.1993 по 21.06.1994 та періоди роботи відповідно до трудової книжки від 06.10.1992 НОМЕР_1 з 1992 по 1999 роки.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області (вул. Козацька 42, м. Хмельницький, 29009, ) повторно розглянути заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) від 10.11.2022 про призначення пенсії по інвалідності, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області (вул. Козацька 42, м. Хмельницький, 29009, ) за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) судові витрати зі сплати судового збору у сумі 536 (п`ятсот тридцять шість) гривень 80 копійок.

Копію рішення направити учасникам справи.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Шостого апеляційного адміністративного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя Сергій КУЛЬЧИЦЬКИЙ