Справа № 380/5555/23
Суддя: Гудим Любомир Ярославович
Дата ухвалення: 2023-09-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2023 рокуЛьвівСправа № 380/5555/23 пров. № А/857/13712/23
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді: Гудима Л.Я.,

суддів: Гінди О.М., Качмара В.Я.,

за участю секретаря судового засідання: Гриньків І.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 10 липня 2023 року, головуючий суддя Хома О.П., ухвалене у м. Львові, у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління соціального захисту Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради про визнання протиправним і скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

В С Т А Н О В И В:

В березні 2023 року позивач ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до УСЗ ДГП Львівської МР, в якому просила визнати протиправним та скасувати наказ начальника Управління соціального захисту Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради №157-к від 22.02.2023 року «Про звільнення ОСОБА_1 » з посади головного спеціаліста сектору призначення субсидій Франківського відділу соціального захисту Управління соціального захисту Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради від 28.02.2023 року відповідно до пункту 1 статті 40, статті 44 КЗпП України; поновити позивача на посаді головного спеціаліста сектору призначення субсидій Франківського відділу соціального захисту Управління соціального захисту Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради з 01.03.2023 року; стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01.03.2023 року по день ухвалення судового рішення з розрахунку 1 676 грн 55 к. за кожен робочий день; допустити до негайного виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку в межах суми платежу за один місяць.

В обґрунтування своїх позовних вимог посилалася на те, що відповідачем порушено процедуру та строки звільнення ОСОБА_1 , передбачених статтею 49-2 КзПП України, які полягали у відсутності пропозиції позивачу рівнозначних та всіх посад, наявних в Управлінні, а також не взяття до уваги заяви позивача від 13.02.2023 року про прийняття її на посаду головного спеціаліста сектору прийняття заяв Сихівського відділу соціального захисту на постійній основі з 03.02.2023 року, неврахування переважного права ОСОБА_1 на залишення на роботі як працівника з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці, та видачі наказу про звільнення до спливу двохмісячного строку з дня попередження про звільнення.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 10 липня 2023 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному порядку, яка, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими, не надано належної правової оцінки наявним доказам, порушення судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою адміністративний позов задовольнити.

Свою апеляційну скаргу обґрунтовує тими ж доводами, що зазначались нею у поданому адміністративному позові, однак безпідставно не взяті судом попередньої інстанції до уваги.

В судовому засіданні представник позивача підтримав подану апеляційну скаргу, вважає оскаржене рішення суду незаконним та повністю підтримав доводи, зазначені у апеляційній скарзі.

Представник відповідача заперечив проти апеляційної скарги, вважає оскаржене рішення суду законним та обґрунтованим та просив апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла переконання, що подана апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 , відповідно до наказу від 29.11.2016 року № 1149-к з 02.01.2017 року переведено за її згодою на посаду головного спеціаліста сектора призначення субсидій Франківського відділу соціального захисту Управління соціального захисту департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради, що підтверджується відповідним записом у трудовій книжці серії НОМЕР_1 .

Розпорядженням Львівського міського голови від 23.12.2022 року №475 «Про чисельність апарату виконавчого комітету та виконавчих органів Львівської міської ради» встановлено чисельність управління соціального захисту у кількості 223 штатних одиниць.

Відповідно до розпорядження Львівського міського голови від 26.12.2022 року №851-к «Про проведення організаційних заходів відповідно до затвердженої загальної чисельності виконавчих органів Львівської міської ради» Управлінням видано накази від 27.12.2022 №1317-к «Про проведення організаційних заходів щодо впровадження змін до структури управління соціального захисту» та від 26.12.2022 року №1503р «Про затвердження Положень про структурні підрозділи управління (з правами юридичної особи)».

Передумовою прийняття міським головою вказаних вище розпоряджень були зміні в законодавстві України щодо виконання виконавчим органом місцевого самоврядування делегованих державою повноважень.

Постановою Кабінету Міністрів України від 16.09.2022 року №1041 «Деякі питання надання житлових субсидій та пільг на оплату житлово-комунальних послуг, придбання твердого та рідкого пічного побутового палива і скрапленого газу Пенсійним фондом України» (далі Постанова №1041) функції з призначення та виплати житлових субсидій та пільг на оплату житлово-комунальних послуг з 01 грудня 2022 року передано Пенсійному фонду України. Призначення житлових субсидій здійснювалося: до 30 листопада 2022 року включно структурними підрозділами з питань соціального захисту населення, починаючи з 1 грудня 2022 року органами Пенсійного фонду України.

Відповідно до Положення про управління соціального захисту департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради від 01.10.2021 року №853, управлінню соціального захисту підпорядковуються його структурні підрозділи (з правами юридичної особи): Галицький відділ соціального захисту; Личаківський відділ соціального захисту; Сихівський відділ соціального захисту; Франківський відділ соціального захисту та Шевченківський відділ соціального захисту, до 01.03.2023 року входили сектори призначення субсидій (32 працівники) та сектори персоніфікованого обліку (26 працівників).

З метою забезпечення вимог Постанови №1041 та проведення скорочення штату працівників управління соціального захисту ухвалою Львівської міської ради від 22.12.2022 року №2867 внесено зміні, зокрема до Положення про розмежування повноважень між виконавчими органами Львівської міської ради, затвердженого ухвалою міськради від 08.07.2021 року №1081, в частині повноважень управління соціального захисту щодо забезпечення надання громадянам житлових субсидій та пільг на оплату житлово-комунальних послуг.

На виконання зазначеної ухвали рішенням виконкому Львівської міськради від 23.12.2022 року №1284 внесено зміни до Положення про управління соціального захисту департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради від 01.10.2021 року №853 та міським головою прийнято вказане вище по тексту рішення розпорядження від 23.12.2022 року №475.

На підставі сукупності вищенаведених актів Львівської міськради, начальником управління соціального захисту департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради, за погодженням з департаментом фінансової політики та департаментом гуманітарної політики, 27.12.2022 року затверджені штатні розписи відділів соціального захисту, які вводилися вдію з 01.03.2023 року.

Згідно до затвердженого 27.12.2022 року на 2023 рік штатного розпису Франківського відділу соціального захисту Управління, зі структури відділу виведені сектор призначення субсидій та сектор персоніфікованого обліку та відповідно всі посади, які входили до їх складу, в тому числі і посада головного спеціаліста сектору призначення субсидій, яку займала ОСОБА_1 .

Загальна чисельність відділу з 01.03.2023 року склала 30 штатних одиниць (до 01.03.2023 - 42 штатні одиниці).

ОСОБА_1 повідомленням від 28.12.2022 року ознайомлена під розписку 29.12.2022 року про зміну істотних умов праці, скорочення чисельності та штату працівників управління соціального захисту департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради з 01.03.2023 року та запропоновано переведення на наступні посади:

- Завідувач сектору соціальних послуг та моніторингу Шевченківського відділу соціального захисту (на час відсутності основного працівника до 03.10.2023 року ОСОБА_2 );

- Спеціаліст І категорії сектору соціальних програм Шевченківського відділу соціального захисту ( на час відсутності основного працівника до 15.04.2023 року ОСОБА_3 );

- Головний спеціаліст сектору прийняття заяв Шевченківського відділу соціального захисту (на час відсутності основного працівника мобілізація ОСОБА_4 );

- Головний спеціаліст сектору прийняття заяв Шевченківського відділу соціального захисту (на час відсутності основного працівника до 24.02.2024 року ОСОБА_5 );

- Спеціаліст І категорії сектору прийняття заяв Шевченківського відділу соціального захисту (на постійній основі з 17.01.2023 року).

- Провідний спеціаліст сектору соціальних послуг та моніторингу Франківського відділу соціального захисту (на час відсутності основного працівника до 23.08.2023 року ЛКК ОСОБА_6 ).

Наказом від 16.01.2023 року №26-К про відпустку та матеріалу допомогу ОСОБА_1 надано частину основної щорічної відпустки тривалістю 05 календарних днів з 30.01.2023 до 03.02.2023 включно.

Позивач з 06.02.2023 року по 17.02.2023 року була відсутня на роботі у зв`язку із тимчасовою непрацездатністю, що підтверджується копією витягів з електронного реєстру листків непрацездатності №6714554-1 та №6897152-1.

ОСОБА_1 повідомленням від 03.02.2023 року №2603-вих-127 додатково повідомлена під розписку 13.02.2023 року про вакантну посаду головного спеціаліста сектору прийняття заяв Сихівського відділу соціального захисту (на постійній основі з 03.02.2023 року) та їй запропоновано у разі прийняття вказаної пропозиції у 3-денний строк з дня вручення цього повідомлення подати відповідну заяву у відділ кадрового менеджменту управління.

Позивачем 13.02.2023 року засобами поштового зв`язку скеровано на адресу відповідача заяву про прийняття її на посаду головного спеціаліста сектору прийняття заяв Сихівського відділу соціального захисту.

Вказану заяву відповідачем отримано 08.03.2023 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення «АТ УКРПОШТА» №561.

Водночас, наказом від 20.02.2023 року №149-к на посаду головного спеціаліста сектору прийняття заяв Сихівського відділу соціального захисту з 01.03.2023 року переведено за її згодою ОСОБА_7 , головного спеціаліста сектору призначення субсидій Франківського відділу соціального захисту.

Наказом від 22.02.2023 року №157-к відповідно до пункту 1 статті 40, статті 44 КЗпП України ОСОБА_1 , головного спеціаліста сектору призначення субсидій Франківського відділу соціального захисту, звільнено із займаної посади з 28.02.2023 року у зв`язку із скороченням чисельності та штату працівників.

Відмовляючи в задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що посилання позивача щодо незастосування при звільненні ОСОБА_1 переважного права на залишення її на роботі відповідно до статті 42 КЗпП України, є безпідставними.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що відповідають нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи з огляду на наступне.

Частиною 2 ст. 38 Конституції України, громадянам гарантовано рівне право доступу до державної служби, а також до служби в органах місцевого самоврядування.

Згідно з ч. 1 ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Частиною шостою зазначеної статті Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях визначаються Законом України "Про державну службу" .

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України "Про державну службу", державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави, зокрема щодо:

1) аналізу державної політики на загальнодержавному, галузевому і регіональному рівнях та підготовки пропозицій стосовно її формування, у тому числі розроблення та проведення експертизи проектів програм, концепцій, стратегій, проектів законів та інших нормативно-правових актів, проектів міжнародних договорів;

2) забезпечення реалізації державної політики, виконання загальнодержавних, галузевих і регіональних програм, виконання законів та інших нормативно-правових актів;

3) забезпечення надання доступних і якісних адміністративних послуг;

4) здійснення державного нагляду та контролю за дотриманням законодавства;

5) управління державними фінансовими ресурсами, майном та контролю за їх використанням;

6) управління персоналом державних органів;

7) реалізації інших повноважень державного органу, визначених законодавством.

Державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.

Згідно з ч. 1 ст. 3 Закону України "Про державну службу", цей Закон регулює відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 5 Закону України "Про державну службу", правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.

Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Пунктом 4 ч. 1 ст. 83 вказаного Закону передбачено, що державна служба припиняється за ініціативою суб`єкта призначення (стаття 87 цього Закону).

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу» підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.

Відповідно до частини 3 статті 87 Закону України «Про державну службу» суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів.

Одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю.

Державний службовець звільняється на підставі пункту 1 частини першої цієї статті у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду.

Частинами першою-третьою статті 5 Закон України «Про державну службу» визначено, що правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.

Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Згідно з положеннями статті 49-2 КЗпП України вивільнення працівників, які мають статус державних службовців відповідно до Закону України "Про державну службу", здійснюється у порядку, визначеному цією статтею, з урахуванням таких особливостей:

про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за 30 календарних днів;

у разі вивільнення працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 цього Кодексу не застосовуються положення частини другої статті 40 цього Кодексу та положення частини другої цієї статті;

не пізніше ніж за 30 календарних днів до запланованих звільнень первинним профспілковим організаціям надається інформація щодо цих заходів, включаючи інформацію про причини звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про терміни проведення звільнень, а також проводяться консультації з профспілками про заходи щодо запобігання звільненням чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом`якшення несприятливих наслідків будь-яких звільнень.

Таким чином, необхідно з`ясувати чи була підстава для припинення державної служби позивача та чи дотримана процедура звільнення.

Виходячи з нормативного тлумачення п. 1 ч. 1 ст. 40, ч. ч. 1, 3 ст. 49-2 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Тобто вживає заходи до переведення працівника за його згодою на іншу роботу.

Відповідно до роз`яснень, викладених в п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», розглядаючи трудовий спір, пов`язаний зі звільненням за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, суд має з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема: ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників; чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника; які є докази щодо змін в організації виробництва і праці; про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника за його згодою на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації; чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник є таким, що належно виконав вимоги ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Виходячи з нормативного тлумачення п. 1 ч. 1 ст. 40, ч. ч. 1, 3 ст. 49-2 КЗпП України власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Тобто вживає заходи до переведення працівника за його згодою на іншу роботу.

Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Аналогічна правова позиція неодноразово була висловлена в постановах Верховного Суду, зокрема, у постановах від 20.02.2019 року у справі № 819/691/17, від 08.05.2019 року у справі №06/1175/17, від 11.03.2020 року у справі № 813/1220/16.

Так, як слідує з матеріалів справи позивач з січня 2017 року обіймала посаду головного спеціаліста сектору призначення субсидій Франківського відділу соціального захисту та виконувала функції з призначення та виплати житлових субсидій та пільг на оплату житлово-комунальних послуг.

Розпорядженням Львівського міського голови від 23.12.2022 року № 475 встановлено чисельність управління соціального захисту у кількості 223 штатних одиниць проти 303 штатних одиниць, визначених розпорядженням від 29.09.2021 року № 438, тобто на 80 штатних одиниць менше попереднього складу.

Відповідно до затвердженого 27.12.2022 року на 2023 рік штатного розпису Франківського відділу соціального захисту управління соціального захисту Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради, у структурі відділу відсутні сектор призначення субсидій та сектор персоніфікованого обліку та відповідно всі посади, які входили до їх складу, в тому числі і посада головного спеціаліста сектору призначення субсидій, яку займала ОСОБА_1 .

Таким чином, судом встановлено, що в управлінні соціального захисту Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради відбулось скорочення чисельності та штату працівників.

ОСОБА_1 повідомленням від 28.12.2022 року ознайомлено під розписку 29.12.2022 року про зміну істотних умов праці, скорочення чисельності та штату працівників управління соціального захисту департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради з 01.03.2023 року та запропоновано переведення на 6 наявних посад, 5 з яких - тимчасові та одна постійна.

При цьому, позивач не надала згоди на переведення її на запропоновані посади.

Також, 13.02.2023 року ОСОБА_1 запропоновано посаду головного спеціаліста сектору прийняття заяв Сихівського відділу соціального захисту на постійній основі, яке вивільнялося з 03.02.2023 року та яка з`явилась у період дії попередження про наступне вивільнення, шляхом направлення рекомендованого листа від 03.02.2023 року №2603-127, оскільки позивач перебувала у відпустці до 03.02.2023, а з 06.02.2023 до 17.02.2023 року відсутня на роботі у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю.

Натомість заява позивача про прийняття її на цю запропоновану посаду, скерована на адресу відповідача 13.02.2023 року засобами поштового зв`язку, відповідачем отримана лише 08.03.2023 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення «АТ УКРПОШТА» №561, тобто після прийняття спірного наказу про звільнення.

Таким чином, на дату прийняття спірного наказу про звільнення позивача 22.02.2023 року, згоди на переведення на запропоновані інші посади позивач не надала.

Відповідачем 22.02.2023 року прийнято наказ №157-к про звільнення з 28.02.2023 року ОСОБА_1 із займаної посади головного спеціаліста сектору призначення субсидій Франківського відділу соціального захисту у зв`язку із скороченням чисельності та штату працівників відповідно до пункту 1 статті 40, статті 44 КЗпП України.

Оскільки ОСОБА_1 повідомлено про скорочення штату 29.12.2022 року, відсутність з 01.03.2023 у штатному розписі у структурі Франківського відділу соціального захисту управління соціального захисту Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради сектору призначення субсидій та сектору персоніфікованого обліку та відповідних посад, які входили до їх складу, в тому числі і посади головного спеціаліста сектору призначення субсидій, яку займала ОСОБА_1 , тому звільнення позивача з 28.02.2023 відбулося з дотриманням передбаченого частиною першою статті 49-2 КЗпП України строку.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає вірним висновок суду попередньої інстанції про те, що посилання позивача щодо незастосування при звільненні ОСОБА_1 переважного права на залишення її на роботі відповідно до статті 42 КЗпП України, є безпідставними та необґрунтованими, відтак позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В частині решти доводів апеляційної скарги колегія суддів враховує, що, оцінюючи наведені сторонами доводи, апеляційний суд виходить з того, що всі конкретні, доречні та важливі доводи, наведені сторонами, були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції, та їм було надано належну правову оцінку.

Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Інші зазначені в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді.

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції не встановив неправильного застосування норм матеріального права, порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення і погоджується з висновками суду першої інстанції у справі.

З огляду на наведене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а тому підстав для скасування рішення колегія суддів не знаходить і вважає, що апеляційну скаргу на нього слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 10 липня 2023 року у справі №380/5555/23 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку, виключно у випадках передбачених частиною 4 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Л. Я. Гудим
судді О. М. Гінда
В. Я. Качмар
Повний текст постанови складено 20.09.2023 року.