Справа № 460/4276/23
Суддя: Гудим Любомир Ярославович
Дата ухвалення: 2023-09-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2023 рокуЛьвівСправа № 460/4276/23 пров. № А/857/13866/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді: Гудима Л.Я.,

суддів: Гінди О.М., Затолочного В.С.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Рівненській області на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 21 квітня 2023 року, головуючий суддя Махаринець Д.Є., ухвалене у м. Рівне, у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Рівненській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,-

В С Т А Н О В И В :

В лютому 2023 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ДПС у Рівненській області, в якому просив визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення форми «Ф» №3-1712 від 29.04.2020 року із земельного податку з фізичних осіб, за кодом платежу 18010700, сума податкового зобов`язання складає 450,49 грн. за 2020 рік; визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення форми «Ф» №3-1712 від 29.04.2020 року із земельного податку з фізичних осіб, за кодом платежу 18010700, сума податкового зобов`язання складає 83595,40 грн. за 2020 рік; визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення форми «Ф» №-1712 від 15.02.2021 року із земельного податку з фізичних осіб, за кодом платежу 18010700, сума податкового зобов`язання складає 450,49 грн. за 2021 рік; визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення форми «Ф» №-1712 від 15.02.2021 року із земельного податку з фізичних осіб, за кодом платежу 18010700, сума податкового зобов`язання складає 83595,40 грн. за 2021 рік; визнати протиправною та скасувати податкову вимогу форми «Ф» від 07.08.2019 року №324690-50 на суму податкового боргу в розмірі 35891,58 грн. за кодом класифікації доходів бюджету (18010300).

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач є власником складу господарських товарів, електротоварів, який розташований на земельній ділянці площею 1,0032 га, кадастровий номер :02:007:0117 та використовується позивачем у господарській діяльності, зокрема роздрібної торгівлі деталями та приладдям для автотранспортних засобів (основний вид діяльності позивача за КВЕД 45.32), відтак користується пільгами із податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 21 квітня 2023 року адміністративний позов задоволено; визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення форми «Ф» №3-1712 від 29.04.2020 року із земельного податку з фізичних осіб, за кодом платежу 18010700, сума податкового зобов`язання складає 450,49 грн. за 2020 рік; визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення форми «Ф» №3-1712 від 29.04.2020 року із земельного податку з фізичних осіб, за кодом платежу 18010700, сума податкового зобов`язання складає 83595,40 грн. за 2020 рік; визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення форми «Ф» №-1712 від 15.02.2021 року із земельного податку з фізичних осіб, за кодом платежу 18010700, сума податкового зобов`язання складає 450,49 грн. за 2021 рік; визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення форми «Ф» №-1712 від 15.02.2021 року із земельного податку з фізичних осіб, за кодом платежу 18010700, сума податкового зобов`язання складає 83595,40 грн. за 2021 рік; визнано протиправною та скасовано податкову вимогу форми «Ф» від 07.08.2019 року №324690-50 на суму податкового боргу в розмірі 35 891,58 грн. за кодом класифікації доходів бюджету (18010300).

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням суду першої інстанції, ГУ ДПС у Рівненській області оскаржило його в апеляційному порядку, яке, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими, не надано належної правової оцінки наявним доказам, порушення судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове судове рішення, яким в задоволенні адміністративного позову відмовити.

Свою апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що в матеріалах справи відсутні докази, що позивач використовує належні йому на праві приватної власності нежитлові будівлі, які відносяться до будівель промисловості, для виробництва (виготовлення) промислової продукції, відтак не має підстав для застосування податкової пільги, передбаченої підп. 266.2.2 «є» п. 266.2 ст. 266 ПК України.

На підставі пункту 1 частини 1 статті 311 КАС України розгляд справи проводиться в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла переконання, що подана апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, позивач є власником земельної ділянки площею 1,0032 га, кадастровий номер :02:007:0117, з цільовим призначенням земельної ділянки - для будівництва та обслуговування будівель торгівлі (код 03.07), категорія земель землі житлової та громадської забудови, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Право власності на земельну ділянку підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯМ №685294 від 11.07.2012 року.

Відповідно до рішення Костопільської міської ради №786 від 21.03.2018 року «Про встановлення ставок та пільг із сплати земельного податку», міська рада встановила ставки земельного податку, зокрема фізичним особам, власникам земельних ділянок, нормативно грошова оцінка, яких не проведена з цільовим призначенням земельної ділянки - для будівництва та обслуговування будівель торгівлі (код 03.07) ставка податку складає 2,5% (додаток №1 до рішення №786 від 21.03.2018 року).

ГУ ДПС у Рівненській області винесено наступні податкові повідомлення-рішення щодо сплати земельного податку: форми «Ф» №3-1712 від 29.04.2020 року із земельного податку з фізичних осіб, за кодом платежу 18010700, сума податкового зобов`язання складає 450,49 грн. за 2020 рік; форми «Ф» №3-1712 від 29.04.2020 року із земельного податку з фізичних осіб, за кодом платежу 18010700, сума податкового зобов`язання складає 83595,40 грн. за 2020 рік; форми «Ф» №-1712 від 15.02.2021 року із земельного податку з фізичних осіб, за кодом платежу 18010700, сума податкового зобов`язання складає 450,49 грн. за 2021 рік; форми «Ф» №-1712 від 15.02.2021 року із земельного податку з фізичних осіб, за кодом платежу 18010700, сума податкового зобов`язання складає 83595,40 грн. за 2021 рік.

Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що земельна ділянка площею 1,0032 га, кадастровий номер :02:007:0117 використовується позивачем у господарській діяльності, оскільки позивач з 04.08.1999 року зареєстрований як фізична особа-підприємець та займається ремонтом автотранспортних засобів.

Такі висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи та є помилковими, виходячи з наступного.

Згідно з підпунктом 266.1.1. пункту 266.1 статті 266 Податкового кодексу України платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Об`єктом оподаткування, згідно з положеннями підпункту 266.2.1. пункту 266.2 статті 266 ПК України, є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.

Положеннями підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України встановлюються податкові пільги із податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Так підпунктом «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України встановлено, що не є об`єктом оподаткування будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств.

Відповідно до пункту 30.1 статті 30 Податкового кодексу України податкова пільга - передбачене податковим та митним законодавством звільнення платника податків від обов`язку щодо нарахування та сплати податку та збору, сплата ним податку та збору в меншому розмірі за наявності підстав, визначених пунктом 30.2 цієї статті.

Підставами для надання податкових пільг є особливості, що характеризують певну групу платників податків, вид їх діяльності, об`єкт оподаткування або характер та суспільне значення здійснюваних ними витрат (пункт 30.2 статті 30 Податкового кодексу України).

Підставою для звільнення платника податків від обов`язку щодо нарахування та сплати податків за правилами підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України є особливість, що характеризує об`єкт оподаткування.

Застосовуючи об`єктно-функціональний підхід до визначення податкової пільги у підпункті «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України законодавець ключовим критерієм обрав функціональне призначення будівлі, а не належність конкретному суб`єкту-платнику.

Обмежувальне тлумачення за рахунок введення додаткової ознаки надання пільги по сплаті податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, - звільнення від оподаткування за критерієм «будівлі промисловості», лише об`єктів нежитлової нерухомості промислових підприємств (юридичних осіб), по суб`єктному складу, не може бути застосовано, оскільки положеннями підпункту 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 Податкового кодексу України визначено, що платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Прислівник «зокрема» вживається для підкреслення, виділення чого-небудь з-поміж однотипного, однак таке вживання не означає присвоєння ознаки окремо виділених видових складових (виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств) загальній (родовій) категорії - будівлі промисловості, оскільки не поглинає чи узагальнює, а виокремлює.

Поряд з цим конструкція згаданих правових норм дозволяє застосувати і такий вид тлумачення норм права за обсягом їх правового змісту, як поширювальне тлумачення, в частині об`єкта оподаткування - предмета «будівлі промисловості», оскільки норми не містять вичерпного переліку таких об`єктів та оскільки відсутні положення, які є винятком із загального правила.

При цьому застосовування системного способу тлумачення, який вимагається при застосуванні поширювального тлумачення дозволяє дійти до наступних висновків.

Сама по собі специфіка об`єкта оподаткування - наявність спеціального статусу будівлі, а саме статусу будівлі промисловості не може бути достатньою підставою для звільнення від оподаткування.

Обираючи за вихідне поняття «промисловість», у зв`язку з яким застосовується аналізована податкова пільга, законодавець пов`язує звільнення від сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, не тільки і не стільки із його статусом (придатністю його застосування у виробничому промисловому циклі господарської діяльності без конкретизації видів промислового виробництва та організаційних форм у яких воно здійснюється), а й з використанням будівлі з метою провадження виробничої діяльності, тобто з використанням такої за цільовим призначенням для виготовлення промислової продукції.

Оскільки «будівлі промислові», які є у складі об`єктів нежитлової нерухомості виступають загальним критерієм визначення об`єкта оподаткування (підпункт «ґ» підпункту 14.1.129-1 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України), то встановлення пільги шляхом звільнення від оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, «будівель промисловості», зокрема виробничих корпусів, цехів, складських приміщень промислових підприємств ( підпункт «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України) не свідчить про недостатню чіткість податкового законодавства, оскільки увівши певний загальний критерій «будівлі промислові», законодавець визначив спеціальний об`єкт (об`єкти) який звільнено від оподаткування, і зі змісту норми зрозуміло, яких об`єктів стосується така пільга.

При цьому, оскільки саме законодавець приймає рішення про встановлення пільг, то він може в подальшому змінити норму, яка встановлює преференцію, не змінюючи загального критерію, про який йшлося вище.

Отже, підстав для застосування компенсаторних правозастосовних нормативних механізмів - презумпції правомірності рішень платника податку (у даному випадку відповідно підпункт 4.1.4 пункту 4.1 статті 4 та пункт 56.21 статті 56 Податкового кодексу України) не виникає, оскільки немає колізії нормативно-правового регулювання.

Таке застосування вказаної правової норми відповідає принципам рівності усіх платників перед законом, недопущення будь-яких проявів податкової дискримінації (підпункт 4.1.2 пункту 4.1 статті 4 Податкового кодексу України), єдиного підходу до встановлення податків і зборів (підпункт 4.1.11 пункту 4.1 статті 4 Податкового кодексу України) і нейтральності оподаткування (підпункт 4.1.8 пункту 4.1 статті 4 Податкового кодексу України).

Наданням пільги щодо сплати податку, звільненням від сплати податків, держава має на меті встановлення певного рівня соціального або економічного захисту відповідної категорії платників податків.

Встановлення законодавцем певних податкових пільг зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, як в даному випадку підпункт «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України, за своєю сутністю спрямоване на збалансування суспільних відносин у сфері справляння податків та мало на меті створити умови для стимулювання та зменшення податкового навантаження на тих платників податків фізичних та юридичних осіб, які є власниками певних об`єктів нерухомості, що використовуються за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва.

Такий підхід у розумінні норми, про яку йдеться, випливає з того, що функціональне призначення об`єкта, який звільняється від оподаткування, яким є предмет - будівля промисловості (вид нежитлової нерухомості), є фактично визначальною родовою ознакою, оскільки не є об`єктом оподаткування саме будівлі промисловості, тобто будівлі які використовуються для виготовлення промислової продукції будь-якого виду.

Застосування підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України можливе у разі якщо власниками об`єктів промисловості є фізичні та інші юридичні особи, в тому числі нерезиденти, та за умови (з врахуванням виду їх діяльності) використання таких об`єктів за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва (виготовлення промислової продукції будь-якого виду).

Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 17 лютого 2020 року у справі №820/3556/17.

Як встановлено судом апеляційної інстанції, позивач є власником земельної ділянки площею 1,0032 га, кадастровий номер :02:007:0117, з цільовим призначенням земельної ділянки - для будівництва та обслуговування будівель торгівлі (код 03.07), категорія земель землі житлової та громадської забудови, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

При цьому, позивач з 04.08.1999 року зареєстрований як фізична особа-підприємець та займається ремонтом автотранспортних засобів.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що відповідно до даних Державного реєстру фізичних осіб платників податку, ОСОБА_1 є фізичною особою підприємцем, що здійснює свою діяльність за адресою АДРЕСА_2 , з місцем проживання: АДРЕСА_3 .

Натомість, як уже зазначалось судом раніше, спірна земельна ділянка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Матеріали справи не містять доказів того, що за вказаною адресою позивач здійснює свою підприємницьку діяльність.

Попри це, Класифікація видів економічної діяльності (КВЕД) є складовою ДК 009:2010, згідно з яким процес промислового виробництва це процес перероблення (механічного, хімічного, ручного тощо), який використовують для виготовлення нової продукції (споживчих товарів, напівфабрикатів чи засобів виробництва), оброблення товарів, які були у використанні, надання промислових послуг і який класифікують у секціях B «Добувна промисловість та розроблення кар`єрів», C «Переробна промисловість», D «Постачання електроенергії, газу, пари та кондиційованого повітря», E «Водопостачання; каналізація, поводження з відходами» та F «Будівництво».

З метою застосування норм п.п. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПКУ промисловими вважаються підприємства, які відповідно до ДК 009:2010 відносяться до секцій: - B «Добувна промисловість та розроблення кар`єрів», С «Переробна промисловість», зокрема виробництво харчових продуктів, напоїв, тютюнових виробів, текстильне виробництво, виробництво шкіри, виробів зі шкіри та інших матеріалів,виробництво паперу та паперових виробів, поліграфічна діяльність, тиражування записаної інформації тощо; D «Постачання електроенергії, газу, пари та кондиційованого повітря», E «Водопостачання; каналізація, поводження з відходами», F «Будівництво».

Державним комітетом України по стандартизації, метрології та сертифікації наказом від 17.08.2000 року № 507 затверджено і введено в дію Державний класифікатор будівель та споруд ДК 018-2000, призначений для використання органами центральної та місцевої виконавчої та законодавчої влади, фінансовими службами, органами статистики та всіма суб`єктами господарювання (юридичними та фізичними особами) в Україні. Об`єктами класифікації в ДК 018-2000 є будівлі виробничого та невиробничого призначення та інженерні споруди різного функціонального призначення.

Згідно з ДК 018-2000 до групи «Будівлі промислові та склади» (код 125) належать будівлі промислові будівлі промислового призначення, наприклад, фабрики, майстерні, бойні, пивоварні заводи, складальні підприємства тощо.

Матеріалами справи не підтверджено, що ремонт автотранспортних засобів відноситься до промислового виробництва.

Позивачем не подано й матеріалами справи не підтверджено, що він відповідає вимогам, які ставляться до суб`єкта - власника нежитлової нерухомості, для звільнення його від сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. Інших доказів матеріали справи не містять.

Крім цього, відповідно до п.59.1 ст.59 Податкового кодексу України у разі коли платник податків не сплачує узгодженої суми грошового зобов`язання в установлені законодавством строки, контролюючий орган надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення.

Згідно з п.59.3 ст.59 Податкового кодексу України податкова вимога надсилається не раніше першого робочого дня після закінчення граничного строку сплати суми грошового зобов`язання. Податкова вимога повинна містити відомості про факт виникнення податкового боргу та права податкової застави, розмір податкового боргу, який забезпечується податковою заставою, обов`язок погасити податковий борг та можливі наслідки його непогашення в установлений строк, попередження про опис активів, які відповідно до законодавства можуть бути предметом податкової застави, а також про можливі дату та час проведення публічних торгів з їх продажу.

Таким чином, податкова вимога є документом, яким контролюючий орган повідомляє платника податків про невиконання ним свого податкового обов`язку та виникнення у нього податкового боргу.

Станом на дату формування податкової вимоги форми «Ф» від 07.08.2019 року №324690-50 у позивача рахувався податковий борг по податку на нерухоме майно, вiдмiнне вiд земельної дiлянки, сплачений фізичними особами, якi є власниками об`єктiв нежитлової нерухомості (код класифікації доходів бюджету 18010300), в розмірі 35891,58 грн.

Вказана заборгованість виникла на підставі узгоджених станом на 06.08.2019 року податкових повідомлень-рішень вiд 26.03.2019 року №0-1709, №0-1709.

Таким чином, контролюючим органом правомірно прийнято податкову вимогу форми «Ф» від 07.08.2019 року №324690-50.

Враховуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що відповідачем правомірно прийнято оскаржені в даній справі податкові повідомлення-рішення та вимогу, через що позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими, відтак задоволенню не підлягають.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Визначений цією правовою нормою обов`язок відповідача - суб`єкта владних повноважень довести правомірність рішення, дії чи бездіяльності не виключає визначеного частиною першою цієї статті обов`язку позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги є суттєвими і складають підстави для висновку про порушення судом норм матеріального і процесуального права, висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, через що судове рішення підлягає скасуванню з прийняттям нового, яким в задоволенні адміністративного позову слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 243, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Рівненській області задовольнити, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 21 квітня 2023 року у справі №460/4276/23 скасувати та прийняти нову постанову, якою в задоволенні адміністративного позову відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя Л. Я. Гудим
судді О. М. Гінда
В. С. Затолочний