Справа № 160/13807/23
Суддя: Дєєв Микола Владиславович
Дата ухвалення: 2023-09-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі судді Дєєва М.В. розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу
за позовом ОСОБА_1
до Військової частини НОМЕР_1
про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,
20.06.2023 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов позову ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , в якому позивач просить:
- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не розгляду рапортів ОСОБА_1 про звільнення з військової служби, зареєстрованих 10.05.2023 року та 22.05.2023 року;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 розглянути рапорти ОСОБА_1 про звільнення з військової служби, зареєстровані 10.05.2023 року та 22.05.2023 року.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивачем подано відповідачу рапорти про звільнення з військової служби на підставі підпункту «г» п.2 ч.4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», а саме, у зв`язку з хворобою дружини позивача, яка потребує постійного цілодобового догляду, при цьому рапорти позивача розглянуті відповідачем не було. Позивач вважає бездіяльність відповідача щодо не розгляду рапортів про звільнення з військової служби, протиправною та такою, що не відповідає вимогам чинного законодавства, у зв`язку з чим просив задовольнити позовні вимоги.
23.06.2023 року ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду відкрито спрощене позовне провадження без виклику сторін та витребувано у відповідача додаткові докази по справі.
10.07.2023 року ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду відмовлено у задоволенні клопотання позивача про розгляд справи у судовому засіданні з викликом сторін.
25.07.2023 року засобами поштового зв`язку від військової частини НОМЕР_1 надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого вказано, що після отримання рапорту солдата ОСОБА_1 командир військової частини НОМЕР_1 , у якого дисциплінарної влади недостатньо для задоволення рапорту та звільнення вказаного військовослужбовця з військової служби, зобов`язаний направити клопотання разом з усіма необхідними документами до служби персоналу військової частини, якій сама військова частини НОМЕР_1 підпорядкована, а саме до військової частини НОМЕР_2 . Також, вказано, що позивач після закінчення відпустки, у зв`язку з хворобою був зобов`язаний перебувати на території військової частини, виконувати обов`язки покладені на нього за посадою та не залишати територію військової частини без дозволу, навіть враховуючи факт подачі рапорту про звільнення. Також, вказано, що відповідачем фактично розглянуто рапорт позивача, однак в силу вимог процедури звільнення передбачених законодавцем, не надання оригіналів документів підтверджуючих підстави звільнення, факт самовільного залишення військової частини військовослужбовцем вказує на відсутність правових підстав для звільнення. З огляду на вказане відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог.
31.07.2023 року від представника позивача надійшло клопотання про повернення відзиву відповідача без розгляду з підстав, що його не було сформовано в системі «Електронний суд», суд зазначає, що відзив подано відповідачем в паперовій формі та підписано посадовою особою відповідача та відповідає вимогам визначеним статтею 162 Кодексу адміністративного судочинства України. Щодо подання та реєстрації відзиву відповідача в системі «Електронний суд», суд зазначає, що наразі підсистема «Електронний суд» наразі працює в тестовому режимі. Відповідно до п. 115 Положення про порядок функціонування окремих підсистем (модулів) Єдиної інформаційно-телекомунікаційної системи, затвердженого Рішенням Вищої ради правосуддя від 17.08.2021 № 1845/0/15-21, сканування судом документів у паперовій формі та долучення їх до матеріалів електронної судової справи здійснюються за наявності такої можливості у суді.
Крім того, суд зазначає, питання щодо прийняття або повернення відзиву є правом, а не обов`язком суду, тому враховуючи вказані обставини, клопотання позивача є необґрунтованим та задоволенню не підлягає.
Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню, з наступних підстав.
З матеріалів справи вбачається, що відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 22.05.2022 року №138 солдат ОСОБА_1 посаду прийняв і приступив до виконання військових обов`язків за посадою.
10.05.2023 року ОСОБА_1 звернувся до командира військової частини НОМЕР_1 із рапортом про звільнення з військової служби на підставі підпункту «г» п.2 ч.4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», через сімейні обставини.
До вказаного рапорту було долучено: - свідоцтво про шлюб серія НОМЕР_3 ; - довідка ЛКК 36/41У від 28.04.2023; - довідка №30 від 02.05.2023 року; - акт від 02.05.2023 року; - паспорт дружини серія НОМЕР_4 від 27.06.2003 року; - паспорт позивача НОМЕР_5 від 20.01.2005 року, код НОМЕР_6 ; - код дружини; - виписка із медичної картки.
22.05.2023 року ОСОБА_1 повторно звернувся до командира військової частини НОМЕР_1 із рапортом про звільнення з військової служби на підставі підпункту «г» п.2 ч.4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», через сімейні обставини.
Позивач вказав, що його рапорти про звільнення відповідачем розглянуті не були, а тому допущена протиправна бездіяльність відповідача, що і стало підставою для звернення з цим позовом до суду.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
Статтею 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» визначено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом.
Статтею 3 названого Закону передбачено, що правовою основою військового обов`язку і військової служби є Конституція України, цей Закон, Закон України «Про оборону України», «;Про Збройні Сили України», «Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію», інші закони України, а також прийняті відповідно до них укази Президента України та інші нормативно-правові акти щодо забезпечення обороноздатності держави, виконання військового обов`язку, проходження військової служби, служби у військовому резерві та статусу військовослужбовців, а також міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008 затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України.
Пунктом 2 Положення передбачено, що громадяни проходять військову службу у Збройних Силах України в добровільному порядку або за призовом.
За призовом громадяни проходять: строкову військову службу; військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період; військову службу за призовом осіб офіцерського складу.
Пунктом 7 Положення встановлено, що військова служба закінчується в разі звільнення військовослужбовця з військової служби в запас або у відставку, загибелі (смерті), визнання судом безвісно відсутнім або оголошення померлим.
Розділом IX визначені особливості проходження строкової військової служби, за приписами якого звільнення військовослужбовців строкової військової служби проводиться на підставах, визначених частиною другою статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», командиром військової частини, який має право видавати накази по стройовій частині.
Під час дії особливого періоду до введення воєнного стану військовослужбовці продовжують проходити строкову військову службу понад встановлені строки до строків, визначених рішенням Президента України, крім випадків, визначених пунктами «б», «в», «г» частини другої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». З моменту введення воєнного стану (настання воєнного часу) військовослужбовці, у яких закінчився строк строкової військової служби, продовжують проходити військову службу до оголошення демобілізації, крім випадків, визначених пунктами «б», «в», «г» частини другої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Військовослужбовці строкової військової служби можуть бути звільнені зі строкової військової служби достроково відповідно до пунктів «б», «в», «г» частини другої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Відповідно до пунктів «б», «в», «г» частини 2 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військовослужбовці строкової військової служби звільняються із служби на підставах: за станом здоров`я - на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби; за сімейними обставинами - у разі виникнення у них права на відстрочку чи звільнення внаслідок зміни сімейних обставин. Військовослужбовці, які мають право на звільнення зі служби за цією підставою, можуть його не використовувати; у зв`язку з набранням законної сили обвинувальним вироком суду, яким призначено покарання у виді позбавлення волі.
Згідно з пунктом 225 Положення № 1153/2008 звільнення військовослужбовців із військової служби здійснюється під час дії особливого періоду (з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації) - на підставах, передбачених частиною третьою, пунктом 2 частини четвертої, пунктом 3 частини п`ятої та пунктом 3 частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Пунктом 233 Порядку встановлено, що військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення.
Аналіз наведених норм права дає можливість дійти висновку, що позивач має право на звільнення зі служби за наявності обґрунтованих підстав, передбачених пунктом «г» частини 2 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», подавши відповідний рапорт командиру військової частини, в якій проходить службу.
Так, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 звертався із рапортами до командира військової частини НОМЕР_1 від 10.05.2023 року та від 22.05.2023 року, які були отримані відповідачем, що підтверджується штампами про отримання вхідної кореспонденції та не заперечується відповідачем.
Відповідач зазначив, що для прийняття рішення щодо розгляду рапорту позивачу необхідно прибути до Військової частини НОМЕР_1 .
Проте, Положення № 1153/2008 не містить імперативної норми, що для прийняття відповідного рішення щодо розгляду рапорту позивачу необхідно прибути до Військової частини.
Відповідно до абз.4 п.241 Положення №1153/2008 накази про звільнення військовослужбовців з військової служби оголошуються командирами (начальниками) військових частин.
Враховуючи викладене, за результатом розгляду рапорту військовослужбовця приймається відповідне рішення.
Військовою частиною НОМЕР_1 не надано доказів розгляду рапортів ОСОБА_1 про звільнення з військової служби.
Тобто, відповідачем не вирішено питання про задоволення або відмову у задоволенні рапортів позивача про звільнення з військової служби та відповідного рішення за результатами розгляду рапортів позивача про звільнення з військової служби відповідачем не було прийнято.
Щодо доводів відповідача про не надання оригіналів документів підтверджуючих підстави звільнення, факт самовільного залишення військової частини військовослужбовцем, суд зазначає, що вказане не є предметом розгляду цієї справи та вказане не звільняє відповідача від його обов`язку розглянути по суті подані позивачем рапорти.
За таких обставин, відповідачем допущено протиправну бездіяльність щодо нерозгляду рапортів ОСОБА_1 про звільнення з військової служби, зареєстрованих 10.05.2023 року та 22.05.2023 року
З огляду на встановлену бездіяльність суб`єкта владних повноважень щодо нерозгляду рапортів позивача, суд дійшов висновку про зобов`язання Військову частину НОМЕР_1 розглянути рапорти ОСОБА_1 про звільнення з військової служби, зареєстровані 10.05.2023 року та 22.05.2023 року.
Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу, а за змістом ст. 90 цього Кодексу суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Оцінюючи усі докази, які були досліджені судом у їх сукупності, суд дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає задоволенню.
Керуючись ст.ст. 139, 243-246,257-263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,
Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_6 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_7 ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити.
Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не розгляду рапортів ОСОБА_1 про звільнення з військової служби, зареєстрованих 10.05.2023 року та 22.05.2023 року.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 розглянути рапорти ОСОБА_1 про звільнення з військової служби, зареєстровані 10.05.2023 року та 22.05.2023 року.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст.255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена в порядку та у строки, встановлені ст. ст.295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя М.В. Дєєв