Справа № 480/966/23
Суддя: Жигилій С.П.
Дата ухвалення: 2023-09-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 вересня 2023 р. Справа № 480/966/23
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Жигилія С.П.,

Суддів: Русанової В.Б. , Перцової Т.С. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 24.04.2023 по справі № 480/966/23

за позовом ОСОБА_1

до Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2 , третя особа: Уманський районний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (надалі також - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (надалі також - відповідач2), Військової частини НОМЕР_2 (надалі також - відповідач2), в якому просив суд:

- визнати протиправною бездіяльність командира військової частини НОМЕР_1 , що полягає у нездійсненні розгляду рапорту від 23.01.2023 про звільнення з військової служби на підставі абзацу 12 підпункту 4 пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу", у зв`язку з самостійним вихованням дитини віком до 18 років;

- визнати протиправною бездіяльність командира військової частини НОМЕР_2 , що полягає у нездійсненні розгляду рапорту від 23.01.2023 про звільнення з військової служби на підставі абзацу 12 підпункту 4 пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу", у зв`язку з самостійним вихованням дитини віком до 18 років;

- зобов`язати командира військової частину НОМЕР_1 розглянути рапорт та звільнити ОСОБА_1 з військової служби на підставі абзацу 12 підпункту 4 пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу", у зв`язку з самостійним вихованням дитини віком до 18 років;

- зобов`язати командира військової частини НОМЕР_2 розглянути рапорт та звільнити ОСОБА_1 з військової служби на підставі абзацу 12 підпункту 4 пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу", у зв`язку з самостійним вихованням дитини віком до 18 років.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що він з 25.02.2022 був призваний із запасу на військову службу, зарахований до списків другого відділу Уманського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки на всі види забезпечення; призначений на посаду стрільця роти охорони. Наказом начальника Уманського РТЦК та СП (по стройовій частині) від 10.06.2022 №96 позивача зараховано в розпорядження командира військової частини НОМЕР_2 військової частини НОМЕР_1 . Тому з 11.06.2022 він проходить службу у військовій частині НОМЕР_2 . Разом з тим, позивач є батьком малолітнього сина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Згідно з рішенням Жашківського районного суду Черкаської області від 21.05.2020 по справі № 693/1477/19 місце проживання малолітнього ОСОБА_1 було визначено з батьком. Також у рішенні суду констатовано, що мати дитини - ОСОБА_2 поїхала на заробітки до Польщі, разом з сином не проживає, у вихованні дитини участі не бере, іноді підтримує зв`язок. Син постійно проживає з батьком ОСОБА_1 та його батьками. Вихованням сина повністю займається батько. За таких обставин, позивачем 23.01.2023 було направлено рапорт про звільнення з військової служби до військової частини НОМЕР_1 та до військової частини НОМЕР_2 , відповідно до абзацу 12 підпункту 4 пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», згідно якого військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби, під час воєнного стану, у зв`язку з самостійним вихованням дитини (дітей) віком до 18 років. Однак, рапорт позивача про звільнення не було розглянуто.

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 24 квітня 2023 року в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії відмовлено.

Позивач не погодився з рішенням суду першої інстанції та подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на його ухвалення при неповному з`ясуванні судом обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Сумського окружного адміністративного суду від 24.04.2023 та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити у повному обсязі.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги позивач зазначає, що суд першої інстанції, без повного дослідження всіх обставин справи фактично сприйняв за дійсність твердження відповідача-1 відносно того, що позивач проходить службу у військовій частині НОМЕР_2 , а тому й рапорт про звільнення він повинен подавати за місцем служби до командира військової частини НОМЕР_2 , а не до військової частини НОМЕР_1 , в якій ОСОБА_1 військову службу ніби-то не проходить. Натомість суд не взяв до уваги та не надав правової оцінки наданим позивачем доказам проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_1 , а саме: витягу з наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 від 10.06.2022 року №96 та виписці з банківського рахунку з АТ КБ «ПРИВАТБАНК», згідно якої позивачу надходили зарплатні кошти від ВЧ НОМЕР_1 . м,

Крім того, судом першої інстанції було проігноровано аргументи позивача стосовно того, що ОСОБА_1 та його представник, адвокат Шаповалов А.М., відповіді Військової частини НОМЕР_2 на рапорт ОСОБА_1 від 23.01.2023 року не отримували та дізналися про неї після отримання 22.03.2022 відзиву від ВЧ НОМЕР_2 .

Стосовно змісту наданої відповіді позивач зазначає, що судом першої інстанції не було встановлено правової суті поняття «самовільне залишення військової частини», а також того, що видання командиром військової частини наказу, яким особа визнається такою, що самовільно залишила військову частину чи місце служби, чинним законодавством не передбачено, отже твердження відповідача-1 та відповідача-2 щодо визнання ОСОБА_1 таким, що самовільно залишив військову частину з 01.08.2022 року є передчасним, адже за самовільне залишення військової частини до кримінальної чи адміністративної відповідальності ОСОБА_1 не притягувався. Відповідачами навіть не додано жодних доказів щодо відкриття кримінального провадження, зокрема витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань відомостей про кримінальне правопорушення.

Також позивач вказує, що судом першої інстанції взагалі не було визначено належного порядку розгляду рапорту позивача. З посиланням на норми Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженим Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008 та Інструкції з організації обліку особового складу Збройних Сил України, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 26.05.2014 № 333, позивач зазначає, що твердження суду, що Військова частина НОМЕР_2 розглянула рапорт позивача та листом від 01.02.2023 №1001 повідомила про неможливість його звільнення не відповідає дійсності, оскільки вказаним листом було повідомлено не про неможливість звільнення, а про неможливість розгляду рапорту, що не спростовує посилання позивача на бездіяльність відповідача. До того ж, Положенням № 1153/2008, не передбачено обов`язкової присутності військовослужбовця під час розгляду рапорту про звільнення за сімейними обставинами. Вказує, що наслідком розгляду рапорту військовослужбовця про його звільнення з військової служби посадові особи, які мають право на його звільнення з військової служби, зобов`язані видати наказ по особовому складу про звільнення такого військовослужбовця з військової служби чи надати обґрунтовану відмову у задоволенні рапорту. Командири військової частини НОМЕР_1 та військової частини НОМЕР_2 , де проходить військову службу позивач, повинні були розглянути рапорт від 23.01.2023 року та прийняти відповідні рішення.

Відповідачі подали відзиви на апеляційну скаргу позивача в яких, наполягаючи на законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції з підстав викладених у відзивах, просили суд відмовити в задоволенні апеляційної скарги позивача.

Третя особа надала відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначила, що аргументи та доводи, покладені в обґрунтування вимог апеляційної скарги є безпідставними та помилковими.

Враховуючи подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, яке ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження, справа розглядається в порядку письмового провадження, відповідно до приписів п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, за наявними у ній матеріалами.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши, в межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , призваний на військову службу 25.02.2022 по мобілізації згідно з Указом Президента України "Про загальну мобілізацію" від 24.02.2022 №69/2022.

Відповідно до витягу з наказу начальника Уманського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки (далі по тексту - ІНФОРМАЦІЯ_2 ) від 25.02.2022 №7-ОС солдат ОСОБА_1 призваний із запасу на військову службу, зарахований до списків ІНФОРМАЦІЯ_2 призначений на посаду «стрілець» роти охорони та вважається таким, що з 25.02.2022 року прийняв справи та посаду і приступив до виконання службових обов`язків.

Наказом начальника Уманського РТЦК та СП (по стройовій частині) від 10.06.2022 №96, солдата ОСОБА_1 зараховано в розпорядження командира військової частини НОМЕР_2 військової частини НОМЕР_1 . З 10 червня 2022 року виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення, направлено до нового місця служби.

Проходження військової служби позивачем з 11.06.2022 у військовій частині НОМЕР_2 також підтверджується копією довідки №1759 від 20.06.2022, виданої військовою частиною НОМЕР_2 та записом у військовому квитку.

23.01.2023 ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку подав рапорт на адресу ВЧ НОМЕР_1 та ВЧ НОМЕР_2 про звільнення з військової служби на підставі абзацу 12 підпункту 4 пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу", у зв`язку з самостійним вихованням дитини віком до 18 років.

Вважаючи, що відповідачами протиправно не розглянуто його рапорт, ОСОБА_1 звернувся до суду з цим позовом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що рапорти позивача про звільнення зі служби були розглянуті відповідачами, наслідки їх розгляду позивачем не оскаржуються, а отже у суду відсутні підстави для визнання протиправною бездіяльності відповідачів у спірних правовідносинах.

Надаючи правову оцінку обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, враховуючи межі перегляду, передбачені ст. 308 КАС України, апеляційний суд зазначає таке.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 17 Конституції України визначено, що захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.

Закон України "Про військовий обов`язок і військову службу" здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.

Відповідно до ч.1 ст.2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Згідно з підпунктом «г» пункту 2 частини 4 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби під час воєнного стану через сімейні обставини, зокрема військовослужбовці, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років.

Відповідно до частини 7 статті 26 Закону України від 25.03.1992 №2232-XII звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Порядок проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України визначений у Положенні про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженому Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008 (далі - Положення №1153/2008).

Згідно з пунктом 260 Положення №1153/2008 під час дії особливого періоду військовослужбовці звільняються з військової служби з підстав, визначених статтею 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", та з урахуванням особливостей, передбачених статтею 26-2 названого Закону.

Нормами підпункту 2 пункту 225 Положення №1153/2008 передбачено, що звільнення військовослужбовців із військової служби під час дії особливого періоду (з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації) здійснюється на підставах, передбачених частиною третьою, пунктом 2 частини четвертої, пунктом 3 частини п`ятої та пунктом 3 частини шостої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу": у військових званнях до майстер-сержанта (майстер-старшини) включно за всіма підставами - командирами бригад (полків, кораблів 1 рангу) і посадовими особами, які відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України прирівняні до них.

Порядок звільнення врегульований пунктами 233-243 Положення №1153/2008.

Пунктом 233 Положення №1153/2008 закріплено, що військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

Відповідно до пункту 14.10 Розділу XIV "Особливості проходження військової служби, служби в резерві та виконання військового обов`язку в запасі в особливий період" Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженої Наказом Міністра оборони України від 10.04.2009№ 170, звільнення з військової служби через сімейні обставини або інші поважні причини здійснюється за наявності оригіналів документів, що підтверджують таку підставу звільнення.

Документи на звільнення військовослужбовців направляються безпосередньо до посадових осіб, які мають право їх звільнення з військової служби. Наказ по особовому складу про звільнення цих військовослужбовців повинен бути виданий і доведений до територіального центру комплектування та соціальної підтримки за місцем взяття громадянина на військовий облік та до військової частини за місцем проходження військової служби в строки, що забезпечуватимуть вчасне здавання справ і посад і розрахунок військовослужбовців, а також виконання строків звільнення, визначених Президентом України.

Командири військових частин зобов`язані забезпечити своєчасне здавання посади, проведення усіх необхідних розрахунків з військовослужбовцями, стосовно яких видано наказ по особовому складу про звільнення з військової служби, у порядку, визначеному пунктом 242 Положення, та направлення їх на військовий облік до територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки за місцем проживання.

Відповідно до пункту 241 Положення №1153/2008 накази про звільнення військовослужбовців з військової служби оголошуються командирами (начальниками) військових частин.

Згідно з правовими нормами пункту 242 Положення №1153/2008 після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки за вибраним місцем проживання. Особи, звільнені з військової служби, зобов`язані у п`ятиденний строк прибути до районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки для взяття на військовий облік.

З наведеного слідує, що наслідком розгляду рапорту військовослужбовця про його звільнення з військової служби посадові особи, які мають право на його звільнення з військової служби, зобов`язані видати наказ по особовому складу про звільнення такого військовослужбовця з військової служби чи надати обґрунтовану відмову у задоволенні рапорту.

Як встановлено судом, ОСОБА_1 23.01.2023 засобами поштового зв`язку подав рапорт на адресу ВЧ НОМЕР_1 та ВЧ НОМЕР_2 про звільнення з військової служби на підставі абзацу 12 підпункту 4 пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу", у зв`язку з самостійним вихованням дитини віком до 18 років.

Військова частина НОМЕР_1 розглянула рапорт ОСОБА_1 та надала йому відповідь за вихідним №4/172 від 04.02.2023, яку, згідно трекінга №402 вручено особисто 15.02.2023. У листі зазначено, що молодший сержант ОСОБА_1 проходить службу у військовій частині НОМЕР_2 тому й рапорт про звільнення він повинен подавати за місцем служби до командира військової частини НОМЕР_2 , а не до військової частини НОМЕР_1 , в якій ОСОБА_1 військову службу не проходить. Також позивачу повідомлено, що згідно наказу командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 01.08.2022 №218 молодший сержант ОСОБА_1 вважається таким, що самовільно залишив військову частину НОМЕР_2 01.08.2022, що має ознаки кримінального правопорушення. Для припинення безпідставної відсутності ОСОБА_1 запропоновано повернутися до військової частини НОМЕР_2 , надати пояснення за фактом самовільного залишення військової частини НОМЕР_2 та виконати вимоги керівних документів, оскільки чинними нормативно-правовими актами не передбачено процедури звільнення та виключення зі списків особового складу військовослужбовців, які відсутні у військовій частині без законних на те підстав. (а.с. 84-86)

Зазначена відповідь була отримана додатково адвокатом позивача ОСОБА_3 разом із відповіддю Військової частини НОМЕР_1 на його адвокатський запит (а.с. 90-91).

Військова частина НОМЕР_2 також розглянула рапорт позивача та листом від 01.02.2023 №1001 повідомила про неможливість його звільнення у зв`язку з тим, що згідно з наказом командира ВЧ НОМЕР_2 від 01.08.2022 №218 молодший сержант ОСОБА_1 вважається таким, що самовільно залишив військову частину 01.08.2022, що має ознаки кримінального правопорушення. Запропоновано негайно з`явитися до військової частини. З акту службового розслідування від 12.08.2022 слідує, що група військовослужбовців ВЧ НОМЕР_2 , у тому числі молодший сержант ОСОБА_1 , з 01.08.2022 самовільно залишили військову частину, місце знаходження їх невідоме. Згідно з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення від 12.08.2022 № 2725 командир ВЧ НОМЕР_2 повідомив Територіальному управлінню Державного бюро розслідувань про наявність в діях, зокрема ОСОБА_1 ознак кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 Кримінального кодексу України.

Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до частини 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи, що долученими до матеріалів справи доказами підтверджується факт розгляду відповідачами рапорту позивача, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для визнання протиправною бездіяльність командирів ВЧ НОМЕР_1 та ВЧ НОМЕР_2 щодо нездійсненні розгляду рапорту ОСОБА_1 від 23.01.2023 про звільнення з військової служби та зобов`язання командирів ВЧ НОМЕР_1 та ВЧ НОМЕР_2 розглянути рапорт та звільнити ОСОБА_1 з військової служби на підставі абзацу 12 підпункту 4 пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу", у зв`язку з самостійним вихованням дитини віком до 18 років.

У свою чергу колегія суддів зазначає, що відповіді ВЧ НОМЕР_1 та ВЧ НОМЕР_2 , надані позивачу за наслідками розгляду його рапортів від 23.01.2023 про звільнення з військової служби, не є предметом оскарження у цій справі, тому правова оцінка їх змісту в межах розгляду цієї справи судом не надається.

Відповідно до частини 2 статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України предметом доказування у справі є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відтак, з огляду на те, що вимогами заявленого позову є визнання протиправною бездіяльності відповідачів, що полягає у нездійсненні розгляду рапорту позивача від 23.01.2023 про звільнення з військової служби, обставини, що стосуються проходження позивачем військової служби, в тому числі щодо підстав винесення наказу командиром ВЧ НОМЕР_2 від 01.08.2022 №218, проведення службового розслідування, порушення кримінальної справи, не є предметом доказування у цій справі та не мають жодного значення для її розгляду. З цих підстав колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги позивача, що стосуються вказаних обставин.

Стосовно доводів апеляційної скарги, що судом першої інстанції не було визначено належного порядку розгляду рапорту позивача, колегія суддів зазначає, що вказане твердження обґрунтоване з посиланням позивача на приписи п. 213, 214 Положення №1153/2008, які стосуються проходження військовослужбовцями строкової військової служби та не поширюються на спірні правовідносини.

Решта доводів та заперечень учасників справи також не спростовують висновків суду по суті позовних вимог. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, зокрема у рішенні у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відображено принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Згідно з приписами ч.1 ст.315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

У відповідності до ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та прийнято судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи та обґрунтування апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, з огляду на що, рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 229, 241, 243, 250, 308, 310, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 327-329 Кодексу адміністративного судочинства України суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 24.04.2023 по справі № 480/966/23 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)С.П. Жигилій
Судді(підпис) (підпис) В.Б. Русанова Т.С. Перцова