Справа № 380/14251/23
Суддя: Кухар Наталія Андріївна
Дата ухвалення: 2023-09-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 вересня 2023 рокусправа №380/14251/23
Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого - судді Кухар Н.А., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Львівській області про стягнення середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні,-

в с т а н о в и в:

До Львівського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Головного управління Національної поліції у Львівській області, в якому просить суд:

- стягнути з відповідача на користь позивача середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 15.04.2020 року по 19.05.2023 року у розмірі 156154,13 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем не проведено своєчасно розрахунок при звільненні, а саме не виплачено компенсацію за невикористану відпустку у 2018-2019 рр. Вказує, що оскільки відповідачем на день виключення зі списків особового складу не проведено повного розрахунку при звільненні з військової служби, позивач набув право на виплату середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні відповідно до статей 116, 117 Кодексу законів про працю України.

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 29 червня 2023 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Ухвалою про відкриття провадження запропоновано відповідачу протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі подати до суду відзив на позовну заяву, а також роз`яснено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин справа буде вирішена за наявними матеріалами.

Представник відповідача подав відзив на позовну заяву, де просив у задоволенні позову відмовити з огляду на наступне. Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення, він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним, у таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Наведена позивачем сума компенсації в розмірі 156 154 грн. 13 коп. істотно більша від виплаченої в травні 2023 року суми - 46869 грн. 79 коп.

З огляду на дату проведення остаточного розрахунку з позивачем (20.05.2023) до спірних правовідносин підлягає застосуванню норма статті 117 КЗпП України в редакції Закону України від 01 липня 2022 року №2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин». А відтак стягненню підлягає середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні не більш як за шість місяців за затримку терміном 184 календарних дні з 15.04.2020 року (перший день після звільнення) по 15.10.2020 року.

Частиною 1 ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи за правилами загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі.

Відповідно до ч. 2 ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України, визначено, що розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання. Якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів, а у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу, - через п`ятнадцять днів з дня відкриття провадження у справі.

Суд, з`ясувавши обставини, на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, дослідивши докази, якими вони обґрунтовуються, встановив наступне.

ОСОБА_1 у період з 19.07.1995 по 06.11.2015 перебував на службі в органах внутрішніх справ, з 07.11.2015 прийнятий на службу до Національної поліції.

Наказом Головного управління Національної поліції у Львівській області від 14.04.2020 №107о/с позивача звільнено зі служби в поліції, відповідно до ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію» за п.2 (через хворобу).

Вислуга на день звільнення в календарному обчисленні становить 24роки 08місяців 24дні, з урахуванням пільгової служби 27років 09місяців 01днів.

При звільненні 14.04.2020 позивачу була виплачена компенсація за невикористану відпустку у період роботи з 01.01.2020 по 14.04.2020 у кількості 08 діб основної відпустки та 04 доби додаткової відпустки.

20.12.2021 позивач звернувся із заявою до Головного управління Національної поліції у Львівській області, в якій просив нарахувати та виплатити йому грошову компенсацію за всі дні невикористаної ним щорічної основної та додаткової відпустки.

Листом від 14.01.2022 Головне управління Національної поліції у Львівській області повідомило позивача про те, що на службу в поліцію його призначено з 07.11.2015. За фактично відпрацьований час в 2015 році ним використано 7 діб відпустки. За 2016 рік ним використано 45 діб (30 діб основної та 15 діб додаткової відпустки), за 2017 рік - використано 45 діб (30 діб основної та 15 діб додаткової відпустки), за 2018 рік - використано 10 діб основної відпустки, за 2019 рік - використано 10 діб основної відпустки. Також повідомлено про те, що відповідно до п.10 ст.93 Закону України «Про Національну поліцію» поліцейським виплачується компенсація за невикористану в році звільнення відпустку. Однак, враховуючи, що він звільнений з служби 14.04.2020 підстав для виплати компенсації за невикористані дні відпустки за 2015-2019 не має.

Не погодившись із відмовою Головного управління Національної поліції у Львівській області щодо виплати компенсації за невикористані дні відпустки, позивач звернувся до адвокатського об`єднання з приводу захисту своїх прав.

01.02.2022 адвокат Кульматицька Г. у зв`язку із наданням правової допомоги ОСОБА_1 та відповідно до ордеру звернулася до Голови ліквідаційної комісії ГУМВС у Львівській області із адвокатським запитом в порядку ст.ст.20, 24 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», в якому просила надати наступну інформацію щодо права на відпустку за весь період служби в органах міліції її довірителя, а саме з 1995 року по 06.11.2015 включно, окремо щодо кожного року, із зазначенням виду відпустки:

1. кількість днів щорічної основної відпустки, право на яку виникло за фактично відпрацьований час у відповідному році:

- кількість днів такої відпустки, які було використано, із зазначенням року використання;

- кількість днів такої відпустки, які залишились невикористаними;

2.кількість днів щорічної додаткової відпустки, із зазначенням виду такої додаткової відпустки, право на яку виникло за фактично відпрацьований час у відповідному році:

- кількість днів відповідної щорічної додаткової відпустки, які було використано, із зазначенням року використання;

- кількість днів відповідної щорічної додаткової відпустки, які залишились невикористаними.

Також, 01.02.2022 адвокат Кульматицька Г. у зв`язку із наданням правової допомоги ОСОБА_1 та відповідно до ордеру звернулася до Головного управління Національної поліції у Львівській області із адвокатським запитом в порядку ст.ст.20, 24 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», в якому просила надати наступну інформацію щодо права на відпустку за весь період служби її довірителя, а саме 07.11.2015 по 31.12.2019 рік включно, окремо щодо кожного року, із зазначенням виду відпустки:

1.кількість днів щорічної основної відпустки, право на яку виникло за фактично відпрацьований час у відповідному році:

- кількість днів такої відпустки, які було використано, із зазначенням року використання;

- кількість днів такої відпустки, які залишились невикористаними;

2.кількість днів щорічної додаткової відпустки, із зазначенням виду такої додаткової відпустки, право на яку виникло за фактично відпрацьований час у відповідному році:

- кількість днів відповідної щорічної додаткової відпустки, які було використано, із зазначенням року використання;

- кількість днів відповідної щорічної додаткової відпустки, які залишились невикористаними.

Головне управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області 09.02.2022 листом за вих.3К-8/Аз/13-2022 повідомило представника позивача про те, що з моменту прийняття на службу в органи внутрішніх справ, а саме з 19.07.1995 по 06.11.2015 ОСОБА_1 використано щорічну відпустку за 1995рік - у кількості 12 діб основної відпустки, з правом на відпустку 12 діб основної відпустки, залишок 0 діб, за 1996рік - використано 30 діб основної відпустки, з правом на відпустку 30 діб основної відпустки, залишок 0 діб, за 1997рік використано 30 діб основної відпустки, з правом на відпустку 30 діб основної відпустки, залишок 0 діб, за 1998рік - використано 30 діб основної відпустки, з правом на відпустку 30 діб основної відпустки, залишок 0 діб, за 1999рік - використано 30 діб основної відпустки, з правом на відпустку 30 діб основної відпустки, залишок 0 діб, за 2000рік - використано 30 діб основної відпустки, з правом на відпустку 30 діб основної відпустки, залишок 0 діб, за 2001рік - використано 30 діб основної відпустки, з правом на відпустку 30 діб основної відпустки, залишок 0 діб, за 2002рік - використано 30 діб основної відпустки, з правом на відпустку 30 діб основної відпустки, залишок 0 діб, за 2003рік - використано 30 діб основної відпустки, з правом на відпустку 30 діб основної відпустки, залишок 0 діб, за 2004рік - використано 35 діб (30 діб основної та 5 діб додаткової відпустки), з правом на відпустку 35 діб (30 діб основної та 5 діб додаткової відпустки), залишок 0 діб, за 2005рік - використано 35 діб (30 діб основної та 5 діб додаткової відпустки), з правом на відпустку 35 діб (30 діб основної та 5 діб додаткової відпустки), залишок 0 діб, за 2006рік - використано 35 діб (30 діб основної та 5 діб додаткової відпустки), право на відпустку 35 діб (30 діб основної та 5 діб додаткової відпустки), залишок 0 діб, за 2007рік - використано 35 діб (30 діб основної та 5 діб додаткової відпустки), з правом на відпустку 35 діб (30 діб основної та 5 діб додаткової відпустки), залишок 0 діб, за 2008рік - право на відпустку 40 діб (30 діб основної та 10 діб додаткової відпустки), інформація про кількість використаних та залишок невикористаних діб відпустки відстуня, за 2009рік - використано 36 діб (30 діб основної та 6 діб додаткової відпустки), з правом на відпустку 40 діб (30 діб основної та 10 діб додаткової відпустки), залишок 4 доби, за 2010рік - використано 40 діб (30 діб основної та 10 діб додаткової відпустки), з правом на відпустку 40 діб (30 діб основної та 10 діб додаткової відпустки), залишок 0 діб, за 2011рік - використано 40 діб (30 діб основної та 10 діб додаткової відпустки), з правом на відпустку 40 діб (30 діб основної та 10 діб додаткової відпустки), залишок 0 діб, за 2012рік - використано 40 діб (30 діб основної та 10 діб додаткової відпустки), з правом на відпустку 40 діб (30 діб основної та 10 діб додаткової відпустки), залишок 0 діб, за 2013рік - використано 45 діб (30 діб основної та 15 діб додаткової відпустки), з правом на відпустку 45 діб (30 діб основної та 15 діб додаткової відпустки), залишок 0 діб, за 2014рік - використано 45 діб (30 діб основної та 15 діб додаткової відпустки), з правом на відпустку 45 діб (30 діб основної та 15 діб додаткової відпустки), залишок 0 діб, за 2015 рік використано 15 діб основної відпустки. За невикористану відпустку у період проходження служби з 01 січня до 06 листопада 2015 року ОСОБА_1 виплачена грошова компенсація (наказ ГУМВС України від 06.11.2015 № 893 о/с).

Також, Головне управління Національної поліції у Львівській області 09.02.2022 листом за вих.№К-9/Аз/02/13-2022 повідомила представника позивача про те, що за фактично відпрацьований час ОСОБА_1 в 2015 році використано 7 діб основної відпустки, з правом на відпустку 7 діб основної відпустки, залишок 0 діб, за 2016 рік - використано 45 діб (30 діб основної та 15 діб додаткової відпустки), право на відпустку 45 діб (30 діб основної та 15 діб додаткової відпустки), залишок 0 діб, за 2017 рік - використано 45 діб (30 діб основної та 15 діб додаткової відпустки), право на відпустку 45 діб (30 діб основної та 15 діб додаткової відпустки), залишок 0 діб, за 2018 рік - використано 10 діб основної відпустки, право на відпустку 45 діб (30 діб основної та 15 діб додаткової відпустки), залишок 20 діб основної та 15 діб додаткової відпустки, за 2019 рік - використано 10 діб основної відпустки, право на відпустку 45 діб (30 діб основної та 15 діб додаткової відпустки), залишок 20 діб основної та 15 діб додаткової відпустки.

Вважаючи, що відповідачами протиправно не виплачено грошову компенсацію за невикористані календарні дні щорічних основної та додаткової оплачуваних відпусток, позивач звернувся до суду із адміністративним позовом.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 24 червня 2022 року у справі №380/7705/22 позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Львівській області задоволено повністю, а саме: визнано протиправною бездіяльність Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки та щорічної додаткової відпустки за 2008 та 2009 роки; визнано протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції у Львівській області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки та щорічної додаткової відпустки за 2018 та 2019 роки; Зобов`язати Головне управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки та щорічної додаткової відпустки за 2008 та 2009 роки; Зобов`язати Головне управління Національної поліції у Львівській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки та щорічної додаткової відпустки за 2018 та 2019 роки.

На виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 24 червня 2022 року у справі №380/7705/22 Головним управлінням Національної поліції у Львівській області на картковий рахунок позивача 20.05.2023 року перераховано кошти в розмірі 46869,79 грн.. (грошова компенсація за невикористану відпустку 2018-2019 рр.).

Позивач вважаючи, що період затримки розрахунку при звільненні склав з 15.04.2020 року по 19.05.2023 року, тому відповідач зобов`язаний сплатити середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 156154,13 грн., чого ним здійснено не було, що стало підставою для звернення до суду з вказаним позовом.

При вирішення спору суд виходить з наступного.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

При цьому статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право, зокрема, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України від 02.07.2015 № 580-VIII "Про Національну поліцію" (далі - Закон № 580-VIII) Національна поліція України (поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.

Стаття 3 Закону № 580-VIII визначає, що у своїй діяльності поліція керується Конституцією України, міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цим та іншими законами України, актами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, а також виданими відповідно до них актами Міністерства внутрішніх справ України, іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 94 Закону № 580-VIII поліцейські отримують грошове забезпечення, розмір якого визначається залежно від посади, спеціального звання, строку служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наявності наукового ступеня або вченого звання. Порядок виплати грошового забезпечення визначає Міністр внутрішніх справ України. Порядок виплати грошового забезпечення визначає Міністр внутрішніх справ України.

06.04.2016 з метою впорядкування структури та умов грошового забезпечення поліцейських та курсантів вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських, наказом Міністерства внутрішніх справ України № 260 затверджений Порядок та умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання (далі - Порядок № 260).

Відповідно до п. 3 розділу І Порядку № 260 грошове забезпечення поліцейських визначається залежно від посади, спеціального звання, стажу служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наукового ступеня або вченого звання. До складу грошового забезпечення входять: 1) посадовий оклад; 2) оклад за спеціальним званням; 3) щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер); 4) премії; 5) одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Однак наведені норми спеціального законодавства не містять норми щодо порядку та відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні зі служби.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 зазначеного Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (частина перша статті 117 КЗпП України).

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку про те, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значущі обставини, як виплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто, за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене у вказаній статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який ухвалює рішення по суті спору (частина друга статті 117 КЗпП України).

Встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення або в разі його відсутності в цей день - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не позбавляє його відповідальності.

У разі непроведення розрахунку у зв`язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу.

При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Отже, право суду зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 вказаного Кодексу.

Суд при розгляді справи враховує висновки Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладені у постанові від 30.10.2019 у справі №806/2473/18.

Суд встановив, що позивача наказом Головного управління Національної поліції у Львівській області від 14.04.2020 №107о/с позивача звільнено зі служби в поліції, відповідно до ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію» за п.2 (через хворобу).

Остаточний розрахунок з позивачем за рішенням суду проведений відповідачем тільки 20.05.2023 року, що підтверджується банківською випискою з рахунку позивача то суд вважає, що період, протягом якого відповідач не виконував свій обов`язок щодо виплати належних позивачеві, як звільненому працівникові, сум, є період з 15.04.2020 року до 19.09.2023 року. Вказаний період становить 1130 календарних дні (оскільки заборгованість відповідача виникає з першого дня після звільнення та погашення заборгованості відбулося 20.05.2023)

Водночас, суд враховує, що з 19.07.2022 набрав чинності Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» №2352-ІХ, яким викладено в новій редакції норму статті 117 КЗпП України, а саме встановлено обмеження, згідно з якими виплати працівникові його середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку здійснюються не більш, як за шість місяців.

З урахуванням дати проведення остаточного розрахунку з позивачем (20.05.2023), суд вважає, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню норма статті 117 КЗпП України в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» №2352-ІХ. А відтак, із відповідача належить стягнути середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні не більш як за шість місяців за затримку терміном 183 календарні дні.

При розрахунку розміру середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні суд виходить з наступного.

Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок №100), який застосовується до правовідносин щодо обчислення середньої заробітної плати у визначених ним випадках, зокрема в інших випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати проводяться виходячи із середньої заробітної плати (підпункт "л" пункту 1 Порядку №100).

Згідно з пунктом 2 Порядку №100 середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Як вказано у пункті 8 Порядку №100 можливість проведення обрахунку середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, виходячи із кількості саме календарних, а не робочих днів, має бути прямо передбачена законодавством.

Відповідно до довідки №29/68 від 23.02.2023 року про грошове забезпечення ОСОБА_1 за два повні місяці перед звільненням становив: за лютий 2020 року 25881,94 грн., березень 2020 року 25881,94 грн., усього 51763,88 грн. при ділення цієї суми на 60 днів (в календарних днях) середньоденне грошове забезпечення становить 862,73грн.

Сума, яка підлягає відшкодуванню позивачу, з урахуванням статті 117 КЗпП України, становить: 862,73 грн. (середньоденна заробітна плата позивача) *183 (кількість днів затримки розрахунку) =157875,93 грн.

З огляду на неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, протиправної бездіяльності відповідача щодо тривалої невиплати суми компенсації за невикористані дні щорічної та додаткової відпусток, суд приходить до переконання про те, що справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним критеріям, є визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 4687,00 грн.

Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників.

Згідно з вимогами ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Таким чином, виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку, що позов необхідно задовольнити частково.

За наслідками розгляду даної справи розподіл судових витрат у відповідності до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України не здійснюється, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі статті 5 Закону України "Про судовий збір".

Керуючись ст.ст. 90, 243-246, 255, 293, 295 КАС України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Львівській області про стягнення середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні задоволити частково.

Стягнути з Головного управління Національної поліції у Львівській області (79007, м. Львів, пл. Генерала Григоренка, 3; ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні зі служби в поліції (невиплату грошової компенсації за невикористані дні відпусток) в розмірі 4687 ( чотири тисячі шістсот вісімдесят сім ) 00 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Судові витрати стягненню не підлягають.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Восьмого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

СуддяКухар Наталія Андріївна