Справа № 340/4862/23
Суддя: В.В. НАУМЕНКО
Дата ухвалення: 2023-09-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КІРОВОГРАДСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2023 року м. Кропивницький Справа № 340/4862/23

Кіровоградський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді В.В. Науменка, розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (у письмовому провадженні) адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 )

до відповідача: Управління містобудування та архітектури Кропивницької міської ради (вул. Велика Перспективна, б. 41, м. Кропивницький, Кіровоградська область, 25022, )

про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач, через уповноваженого представника ОСОБА_2 , звернувся до Кіровоградського окружного адміністративного суду з позовною заявою, в якій просить:

- визнати протиправною відмову Управління містобудування та архітектури Кропивницької міської ради у наданні будівельного паспорта забудови земельної ділянки за кадастровим номером :50:426:0115, яка розташована по АДРЕСА_2 , відповідно до заяви/звернення №118943 від 09.05.2023 року;

- зобов`язати Управління містобудування та архітектури Кропивницької міської ради повторно розглянути заяву про видачу будівельного паспорта забудови земельної ділянки за кадастровим номером :50:426:0115, яка розташована по АДРЕСА_2 , відповідно до заяви/звернення №118943 від 09.05.2023 року.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач є власником земельної ділянки з кадастровим номером :50:426:0115, цільове призначення якої для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

Вказану ділянку позивачу, як учаснику АТО, було передано у власність рішенням міської ради м. Кропивницького для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Маючи намір побудувати на зазначеній земельній ділянці житловий будинок, позивач 09 травня 2023 року звернувся до відповідача з відповідною заявою про видачу будівельного паспорту забудови земельної ділянки, проте листом від 17.05.2023 №23-836 відповідач повідомив його про відмову у видачі будівельного паспорта. Таке рішення відповідач мотивував невідповідністю намірів забудови земельної ділянки вимогам містобудівної документації на місцевому рівні.

Вважає, що діями відповідача обмежується його право користування земельною ділянкою, крім цього, вважає дії відповідача непослідовними та суперечливими, а відтак - протиправними, що й стало підставою для звернення до суду з цим позовом.

Ухвалою суду від 05 липня 2023 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити у порядку спрощеного (письмового) провадження, встановлено порядок та строки вчинення процесуальних дій (а.с. 35). Цією ж ухвалою зобов`язано відповідача надати суду докази, необхідні для розгляду справи.

У період часу з 28.08.2023 по 01.09.2023 розгляд справи не проводився, оскільки суддею не здійснювалось правосуддя у зв`язку з перебуванням у щорічній відпустці.

10.07.2023 до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, а також витребувані судом матеріали. У відзиві відповідачем позов не визнано, наголошено на тому, що відмова у наданні позивачу будівельного паспорту обумовлена тим, що будівництво житлового будинку на спірній земельній ділянці суперечить Плану зонування території міста Кіровограда, затвердженого рішенням Кіровоградської міської ради від 17.09.2013 року №2456, оскільки така ділянка розташована в зоні розміщення об`єктів 5-го класу санітарної класифікації КС5, в якій не передбачено розміщення індивідуальних житлових будинків. Таким чином вважає, що дії відповідача узгоджуються зі ст. 27 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» та пунктом 2.4 розділу ІІ Порядку №103, а відтак підстав для їх визнання протиправними немає. У задоволенні позову просив відмовити (а.с. 38-42).

Інших заяв по суті справи до суду не надходило.

Дослідивши надані сторонами матеріали та з`ясувавши фактичні обставини справи, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до рішення міської ради міста Кропивницького від 19.03.2019 №2463 «Про передачу у власність земельних ділянок учасникам АТО», за результатами розгляду звернень громадян (учасників АТО) та проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, міською радою міста Кропивницького вирішено затвердити ОСОБА_1 проект землеустрою щодо відведення безоплатно у власність земельної ділянки по АДРЕСА_2 загальною площею 0.1000 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка); передано ОСОБА_1 безоплатно у власність земельну ділянку (кадастровий номер :50:426:0115) по АДРЕСА_2 загальною площею 0.1000 га (у тому числі по угіддях: 0,1000 га малоповерхова забудова) для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за рахунок земель житлової та громадської забудови, що перебувають у запасі; зареєстровано право власності на земельну ділянку, передану у власність (а.с. 17).

Право власності позивача на вищевказану спірну земельну ділянку підтверджено витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності (а.с. 16).

Цільове призначення спірної земельної ділянки, згідно змісту рішення міської ради міста Кропивницького від 19.03.2019 №2463 та витягу з Державного реєстру для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

09.05.2023 позивачем подано заяву на видачу будівельного паспорту забудови вищезазначеної земельної ділянки, водночас, листом від 17.05.2023 №23-836 відповідачем повідомлено позивача про відмову у наданні будівельного паспорту та повернуто відповідний пакет документів (а.с. 19-21).

Підставою такого рішення відповідачем вказано невідповідність намірів забудови земельної ділянки вимогам містобудівної документації на місцевому рівні Плану зонування територій міста Кропивницького (Кіровограда), що передбачено п. 2.4. Порядку надання будівельного паспорта, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України №103 від 05.07.2011.

Зокрема, зазначено, що земельна ділянка, на якій пропонується будівництво житлового будинку, знаходиться в санітарно-захисній зоні КС-5, у якій не передбачено будівництво житлових будинків.

Не погоджуючись з таким рішенням відповідача, позивачем ініційовано судовий розгляд даної справи.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції Україні передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.ст. 316 - 319 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та вправі вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Статтею 373 ЦК України передбачено зокрема, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. Власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення.

Згідно зі статтею 375 ЦК України власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно. Право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням.

Відповідно до статті 39 Земельного кодексу України використання земель житлової та громадської забудови здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно-господарського устрою з дотриманням будівельних норм, державних стандартів і норм.

Аналіз наведених норм права свідчить про те, що обов`язковими ознаками права власності на землю є володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою відповідно до закону і використання земельної ділянки за її цільовим призначенням. Право власника на забудову на своїй земельній ділянці здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а використання земель житлової та громадської забудови здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно-господарського устрою з дотриманням будівельних норм, державних стандартів і норм.

Відповідно до ст. 27 Закону № 3038-VI "Про регулювання містобудівної діяльності" (далі - Закон № 3038-VI) забудова присадибних, дачних і садових земельних ділянок може здійснюватись на підставі будівельного паспорта.

Будівельний паспорт визначає комплекс містобудівних та архітектурних вимог до розміщення і будівництва індивідуального (садибного) житлового будинку, садового, дачного будинку не вище двох поверхів (без урахування мансардного поверху) з площею до 300 квадратних метрів, господарських будівель і споруд, гаражів, елементів благоустрою та озеленення земельної ділянки.

Будівельний паспорт складається з текстових та графічних матеріалів.

За наявності плану зонування території розроблення будівельного паспорта здійснюється на його підставі.

Надання будівельного паспорта здійснюється спеціально уповноваженим органом містобудування та архітектури на безоплатній основі протягом десяти робочих днів з дня надходження відповідної заяви та пакета документів, перелік яких визначається центральним органом виконавчої влади з питань будівництва, містобудування та архітектури.

Порядок видачі та форма будівельного паспорта визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування.

На виконання вимог вказаного Закону № 3038-VI, Міністерство регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України наказом від 05.07.2011 №103 затвердило Порядок видачі будівельного паспорту забудови земельної ділянки (далі - Порядок № 103).

Відповідно до пункту 1.2. Порядку № 103 будівельний паспорт забудови земельної ділянки (далі - будівельний паспорт) визначає комплекс містобудівних та архітектурних вимог до розміщення і будівництва індивідуального (садибного) житлового, садового, дачного будинку не вище двох поверхів (без урахування мансардного) з площею до 300 квадратних метрів, господарських будівель, споруд, гаражів, елементів інженерного захисту, благоустрою та озеленення на земельній ділянці.

Розроблення будівельного паспорта здійснюється в межах населених пунктів - відповідно до наявної містобудівної документації на місцевому рівні (пункт 1.4 Порядку №103).

Змістом п. 2.1 Порядку № 103 визначено, що до заяви замовником повинні додаватися: засвідчена в установленому порядку копія документа, що засвідчує право власності або користування земельною ділянкою; засвідчена в установленому порядку згода співвласника земельної ділянки (житлового будинку) на забудову зазначеної земельної ділянки; ескіз намірів забудови (місце розташування будівель та споруд на земельній ділянці, фасади, максимальні відмітки висотності, відстані від сусідніх земельних ділянок); проект будівництва (за наявності).

Відповідно до пункту 2.3 Порядку № 103 уповноважений орган містобудування та архітектури на підставі отриманих документів визначає відповідність намірів забудови земельної ділянки вимогам чинної містобудівної документації на місцевому рівні, детальним планам територій, планувальним рішенням проектів садівницьких та дачних товариств, державним будівельним нормам, стандартам і правилам.

Пунктом 2.4 Порядку № 103 передбачено, що пакет документів для видачі будівельного паспорта або внесення змін до нього повертається уповноваженим органом містобудування та архітектури замовнику з таких підстав:

- неподання повного пакета документів, визначених пунктом 2.1 або 2.2 цього розділу;

- невідповідність намірів забудови земельної ділянки вимогам містобудівної документації на місцевому рівні, детальним планам територій, планувальним рішенням проектів садівницьких та дачних товариств, державним будівельним нормам, стандартам і правилам.

Відповідно до ст.1 Закону України від 16.11.1992 № 2780-XII "Про основи містобудування" (далі - Закон № 2780-ХІІ) містобудування (містобудівна діяльність) - це цілеспрямована діяльність державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, громадян, об`єднань громадян по створенню та підтриманню повноцінного життєвого середовища, яка включає прогнозування розвитку населених пунктів і територій, планування, забудову та інше використання територій, проектування, будівництво об`єктів містобудування, спорудження інших об`єктів, реконструкцію історичних населених пунктів при збереженні традиційного характеру середовища, реставрацію та реабілітацію об`єктів культурної спадщини, створення інженерної та транспортної інфраструктури.

У ст. 5 Закону № 2780-ХІІ визначені основні вимоги до містобудівної діяльності. Зокрема, при здійсненні містобудівної діяльності повинні бути забезпечені розробка містобудівної документації, проектів конкретних об`єктів згідно з вихідними даними на проектування, з дотриманням державних стандартів, норм і правил.

Згідно із ч. 2 ст. 5 Закону № 3038-VI вимоги містобудівної документації є обов`язковими для виконання всіма суб`єктами містобудування.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 Закону № 3038-VI планування територій на місцевому рівні здійснюється шляхом розроблення та затвердження генеральних планів населених пунктів, планів зонування територій і детальних планів території, їх оновлення та внесення змін до них.

План зонування території (зонінг) - це містобудівна документація, що визначає умови та обмеження використання території для містобудівних потреб у межах визначених зон (пункт 9 частини першої статті 1 Закону № 3038-VI).

За змістом ст.17 Закону № 3038-VI генеральний план населеного пункту є основним видом містобудівної документації на місцевому рівні, призначеної для обґрунтування довгострокової стратегії планування та забудови території населеного пункту.

У складі генерального плану населеного пункту може розроблятися план зонування території цього населеного пункту. План зонування території може розроблятися і як окрема містобудівна документація після затвердження генерального плану.

Аналіз наведених норм права свідчить про те, що за наявності затвердженого генерального плану та/або плану зонування території, вирішення уповноваженим органом питання видачі будівельного паспорта повинно вирішуватись з врахуванням встановлених ним умов та обмежень використання території для містобудівних потреб у межах визначених зон.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 16.07.2019 у справі №520/8970/18, від 05.05.2020 у справі №638/17817/18, від 27.04.2020 у справі № 820/4112/18, від 19.10.2020 у справі № 638/17035/17.

Водночас, застосовуючи вищевказані норми закону до спірних правовідносин, суд також враховує наступне.

Згідно статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відносини щодо соціального захисту учасників бойових дій та осіб з інвалідністю внаслідок війни, як особливої окремої категорії громадян врегульовані, насамперед, приписами Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Відповідно до пункту 19 частини 1 статті 6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», учасниками бойових дій визнаються військовослужбовці (резервісти, військовозобов`язані, добровольці Сил територіальної оборони) Збройних Сил України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, військовослужбовці військових прокуратур, особи рядового та начальницького складу підрозділів оперативного забезпечення зон проведення антитерористичної операції центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, державну політику у сфері державної митної справи, поліцейські, особи рядового, начальницького складу, військовослужбовці Міністерства внутрішніх справ України, Управління державної охорони України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Державної служби України з надзвичайних ситуацій, Державної пенітенціарної служби України, особи, які входили до складу добровольчого формування територіальної громади, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України.

Пільги учасникам бойових дій встановлені статтею 12 вказаного Закону.

Так, пунктом 14 частини 1 статті 12 вказаного Закону визначено, що учасникам бойових дій (статті 5, 6) надається першочергове забезпечення жилою площею осіб, які потребують поліпшення житлових умов, та першочергове відведення земельних ділянок для індивідуального житлового будівництва, садівництва і городництва, першочерговий ремонт жилих будинків і квартир цих осіб та забезпечення їх паливом.

Аналіз наведених норм закону свідчить про те, що встановлення законодавцем пільг на першочергове надання земельної ділянки для житлового будівництва особам, коло яких визначено законом, у тому числі учасникам АТО, має на меті саме забезпечення таких осіб житлом.

Матеріали справи свідчать, що позивач, як учасник АТО, з метою реалізації свого права на соціальний захист та встановлені законом пільги на першочергове відведення земельних ділянок для індивідуального житлового будівництва, звернувся до міської ради м. Кропивницького з заявою щодо затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, за наслідком чого такою радою було прийнято рішення №2463 від 19.03.2019, яким такий проект землеустрою затверджено, тобто реалізовано право позивача, як учасника АТО, на першочергове отримання у власність земельної ділянки для індивідуального житлового будівництва.

Отже, Кропивницька міська рада, передаючи позивачу земельну ділянку у власність для індивідуального житлового будівництва, як особі, визначеній у статті 6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» у позачерговому порядку, визначеному пунктом 14 частини 1 статті 12 вказаного Закону, діяла саме з законодавчо визначеною метою надання пільг учасникам АТО забезпечення їх житлом.

Водночас, після надання спірної ділянки позивачу, відповідач - Управління містобудування та архітектури Кропивницької міської ради, усупереч визначеній законом меті та своїй попередній поведінці, прийняв спірне рішення про відмову у наданні будівельного паспорта, тим самим фактично позбавив позивача можливості реалізувати своє законне право на забезпечення себе житлом шляхом індивідуального будівництва на земельній ділянці, що надана позивачу саме з цією метою, на завершальній стадії реалізації такого права.

При чому, ні в оскаржуваному рішенні, ні у відзиві чи інших заявах по суті справи відповідачем не конкретизовано та взагалі не зазначено, яку законну мету переслідував відповідач, відмовляючи позивачеві у наданні будівельного паспорту, як то захист прав громади, інших фізичних чи юридичних осіб, захист довкілля, культурної спадщини, тощо. Відповідач при цьому лише обмежився формальним посиланням на норми закону, що обумовлювало винесення спірного рішення, без надання будь-якої оцінки викладеним вище обставинам.

Відповідно до частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Враховуючи викладене, суд приходить до переконання, що оскаржувані дії відповідача не відповідають принципу пропорційності, оскільки явно порушують баланс між несприятливими для позивача наслідками і цілями, на досягнення яких такі дії спрямовані; а також не відповідають принципам добросовісності та розсудливості.

Суд також вважає слушним доводи позивача щодо порушення відповідачем принципу «легітимного очікування» під час винесення спірного рішення про відмову у наданні будівельного паспорту.

Так, Верховним Судом у постанові від 18 січня 2023 року, справа № 580/1300/22, визначено, що поняття «легітимні очікування», головним чином походять від англійського терміну «legitimate expectations» як розумні, небезпідставні або обґрунтовані очікування. У юридичній практиці зазначений термін також має такі альтернативні назви як правомірні, законні, розумні або виправдані сподівання.

Принцип легітимних очікувань широко застосовується у судовій практиці та ґрунтується на низці конституційних положень, які гарантують захист права власності (стаття 41 Конституції України) та передбачуваність (прогнозованість) законодавства, яким визначаються обмежувальні заходи (статті 22, 57, 58, 94 та 152 Конституції України). Реалізація принципу легітимних очікувань полягає у досягненні бажаного результату шляхом вчинення правомірних дій з огляду на заздалегідь передбачені ймовірні наслідки; втілення легітимних очікувань унеможливлюється, зокрема, у випадку, коли особа не може досягнути прогнозованого результату внаслідок зміни правової основи у такі строки, що не є розумними та обґрунтованими.

Принцип легітимних очікувань властивий, головним чином, для публічно-правових спорів, що вирішуються адміністративними судами, оскільки у сукупності з принципами правової визначеності та належного урядування створює надійну основу для гарантування реалізації в Україні основної ідеї/мети системи адміністративних судів, а саме, захисту «малої людини» від «великої держави», в особі її багаточисленних суб`єктів владних повноважень, які наділені множинністю повноважень та низкою механізмів владного примусу.

Легітимні очікування не можна ототожнювати із сподіваннями, що виникають на підставі особистого сприйняття або помилкової оцінки певних обставин чи правових норм; не можуть виникати легітимні очікування, якщо існує спір щодо правильного тлумачення та застосування національного законодавства; обов`язковою умовою, за наявності якої певне сподівання (вимога) особи набуває ознак легітимного очікування є те, що таке очікування (вимога) має належне правове підґрунтя, тобто наявне достатнє джерело для відповідного очікування (вимоги).

Правовим підґрунтям для виникнення в особи легітимного очікування можуть бути: норми права (законодавство), судова практика, акт індивідуальної дії, конкретне судове рішення, що набуло законної сили, або умови договору; відсутність у законі приписів щодо певного права, яке однак, слідує із загальних конституційних принципів або природного права, або відсутність закону, який визначає механізм реалізації такого права, не може свідчити про відсутність правового підґрунтя для виникнення в особи легітимного очікування щодо реалізації такого права.

Отже, на думку суду, наявність акту індивідуальної дії рішення міської ради міста Кропивницького від 19.03.2019 №2463 «Про передачу у власність земельних ділянок учасникам АТО», яким передано у власність позивача спірну земельну ділянку для індивідуального жилого будівництва, є належним правовим підґрунтям, яке створило у позивача законні очікування щодо можливості здійснення такого будівництва на цій земельній ділянці.

Відповідно до ч.1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною 1 статті 90 КАС України визначено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до статті 2 КАС України метою адміністративного судочинства є ефективний захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На думку суду, відповідач, як суб`єкт владних повноважень, покладений на нього обов`язок доказування правомірності своїх дій з урахуванням вимог, встановлених частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною 2 статті 2 КАС України, не виконав та не довів суду правомірності таких дій та прийнятих рішень, а отже суд приходить до висновку, що такі дії відповідача є протиправними, а права позивача підлягають відновленню шляхом визнання протиправною відмови Управління містобудування та архітектури Кропивницької міської ради у наданні будівельного паспорта забудови земельної ділянки за кадастровим номером :50:426:0115, яка розташована по АДРЕСА_2 , відповідно до заяви/звернення №118943 від 09.05.2023 року, з зобов`язанням відповідача повторно розглянути заяву про видачу будівельного паспорта, з урахуванням висновків суду у цій справі.

Таким чином, позовні вимоги у цій частині підлягають задоволенню.

Що стосується встановлення судового контролю, суд зазначає наступне.

Судовий контроль за виконанням судових рішень в адміністративних справах регламентовано статтею 382 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до ч. 1 ст. 382 КАС України, суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Судовий контроль за виконанням судових рішень в адміністративних справах здійснюється також у порядку, встановленому статтею 287 цього Кодексу (частина 8 статті 382 КАС України).

Аналіз зазначених норм закону надає змогу дійти висновку, що встановлення судового контролю можливе й після ухвалення судового рішення у справі, на стадії його виконання.

Водночас, встановлення такого контролю є не обов`язком, а правом суду, а рішення щодо його застосування на переконання суду, повинно прийматись з урахуванням конкретних обставин справи та наявності встановлених судом підстав для такого застосування.

Позивачем до суду не надано жодних доказів, які б свідчили про можливе ухилення відповідача від виконання рішення суду у цій справі, а відтак суд не вбачає підстав для застосування заходів судового контролю.

Отже позов підлягає частковому задоволенню.

Розподіл судових витрат здійснюється у відповідності до статті 139 КАС України.

Відповідно до частини 1 статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До матеріалів справи додано платіжне доручення про сплату судового збору у розмірі 1073,60 грн. (а.с. 31), зазначені суми підлягають стягненню на користь позивача.

Доказів понесення сторонами інших судових витрат до суду не надано.

Керуючись статтями 139, 241-246, 250 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Управління містобудування та архітектури Кропивницької міської ради (вул. Велика Перспективна, б. 41, м. Кропивницький, Кіровоградська область, 25022, ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправною відмову Управління містобудування та архітектури Кропивницької міської ради у наданні ОСОБА_1 будівельного паспорта забудови земельної ділянки за кадастровим номером :50:426:0115, яка розташована по АДРЕСА_2 , відповідно до заяви/звернення №118943 від 09.05.2023 року.

Зобов`язати Управління містобудування та архітектури Кропивницької міської ради повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про видачу будівельного паспорта забудови земельної ділянки за кадастровим номером :50:426:0115, яка розташована по АДРЕСА_2 , відповідно до заяви/звернення №118943 від 09.05.2023 року, з урахуванням висновків суду у цій справі.

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1073,60 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Управління містобудування та архітектури Кропивницької міської ради.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а у разі його апеляційного оскарження - з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення за правилами, встановленими ст.ст.293, 295 - 297 КАС України.

Суддя Кіровоградського

окружного адміністративного суду В.В. НАУМЕНКО