Справа № 520/9583/22
Суддя: Спаскін О.А.
Дата ухвалення: 2023-09-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 вересня 2023 р.Справа № 520/9583/22
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Спаскіна О.А.,

Суддів: Любчич Л.В. , Присяжнюк О.В. ,

за участю секретаря судового засідання Труфанової К.М.

представника позивача - Шишлов О.М.

представника відповідача - Юхименко Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління ДПС у Рівненській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 06.02.2023, головуючий суддя І інстанції: Сліденко А.В., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, по справі № 520/9583/22

за позовом Приватного підприємства "ТРАСТНЛАК"

до Головного управління ДПС у Рівненській області

про визнання протиправними та скасування правових актів індивідуальної дії суб"єкта владних повноважень,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Приватне підприємство "ТРАСТНЛАК", звернулось до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної податкової служби у Рівненській області, в якому просило:

- визнати протиправним та скасувати у повному обсязі податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної податкової служби у Рівненській області №03 від 19.08.2022;

- визнати протиправним та скасувати у повному обсязі податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної податкової служби у Рівненській області №01 від 17.08.2022.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 06 лютого 2023 року позов задоволено.

Визнано протиправним та скасовано у повному обсязі податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної податкової служби у Рівненській області №03 від 19.08.2022.

Визнано протиправним та скасовано у повному обсязі податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної податкової служби у Рівненській області №01 від 17.08.2022.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної податкової служби у Рівненській області (місцезнаходження - вул. Відінська, 12, м. Рівне, 33000, код - 44070166) на користь Приватного підприємства "Трастнлак" (місцезнаходження - 61036, м. Харків, вул. Морозова, 7, код - 42414002) 24810 (двадцять чотири тисячі вісімсот десять) грн. 00 коп. у якості компенсації витрат на оплату судового збору.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної податкової служби у Рівненській області (місцезнаходження - вул. Відінська, 12, м. Рівне, 33000, код - 44070166) на користь Приватного підприємства "Трастнлак" (місцезнаходження - 61036, м. Харків, вул. Морозова, 7, код - 42414002) 40000 (сорок тисяч) грн. 00 коп. у якості компенсації витрат на оплату професійної правничої допомоги.

Відповідач, не погодившись з даним рішенням суду, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що приймаючи зазначене рішення суд першої інстанції дійшов до помилкових висновків, які призвели до неправильного вирішення справи, неповно з`ясував всі обставини справи, що мають значення при вирішенні спору, невірно застосував до спірних правовідносин вимоги матеріального та процесуального права.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому наполягав на законності судового рішення та просив залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Представник відповідача в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав в повному обсязі, посилаючись на мотиви та доводи, викладені в апеляційній скарзі.

Представник позивача в судовому засіданні заперечував проти апеляційної скарги та зазначив, що рішення суду першої інстанції є правомірним та обґрунтованим і підстав для його скасування не вбачає.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача та відповідача, перевіривши доводи та вимоги апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що позивач пройшов передбачену законодавством процедуру державної реєстрації субєктів господарювання, набув правового статусу юридичної особи приватного права-резидента України, значиться в Єдиному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань під ідентифікаційним кодом - 42414002, у якості платника податків (у тому числі і ПДВ) на момент виникнення спірних відносин перебував на обліку в установі відповідача.

У декларації з ПДВ за грудень 2021р. позивачем було зазначено суму до бюджетного відшкодування суму ПДВ у розмірі - 4.785.349,00грн.

05.07.2022р. відносно позивача відповідачем було видано наказ №1240-п від 05.07.2022р. з приводу призначення документальної позапланової невиїзної перевірки з питання дотримання податкового законодавства при декларуванні від`ємного значення з ПДВ, у тому числі заявленого до бюджетного відшкодування.

За твердженнями відповідача, запит про подання документів до перевірки від 06.07.2022р. №1478/Ж12/17-00-07-03 та наказ №1240-п від 05.07.2022р. були направлені до електронного кабінету заявника як платника податків і були надіслані на податкову адресу заявника поштою та містили вимогу про подання документів до перевірки до 13:00год. 11.07.2022р., тобто протягом 4 робочих днів від дати складання запиту.

Результати проведеної перевірки оформлені актом від 22.07.2022р. №2491/17-00-07-03/42414002 (далі за текстом - Акт перевірки №2491).

Текст Акту перевірки №2491 не містить жодних відомостей про отримання заявником наказу ГУ ДПС у Рівненській області №1240-п від 05.07.2022р. з приводу призначення документальної позапланової невиїзної перевірки або запиту про подання документів до перевірки від 06.07.2022р. №1478/Ж12/17-00-07-03 ані поштою, ані в електронному кабінеті (факту надходження авторові повідомлення в електронній формі від адресата про одержання цього електронного документа автора).

При цьому, у тексті Акту перевірки №2491 суб"єктом владних повноважень визнані обставини формування заявником від"ємного значення з ПДВ у сумі - 6.488.827,00грн. за рахунок ввезення до України імпортованого товару, імпорту товару за конкретними імпортними ВМД, переліченими на стор.5-7 Акту перевірки №2491, оплати заявником ПДВ митним органам у сумі 6,5млн. грн. за даними СМА.

У тексті Акту перевірки №2491 викладені власні судження контролюючого органу про вчинення особою податкового правопорушення, а саме: п.44.1 ст.44, абз. «б» п.200.4 ст200, п.200.7 ст.200, п.200.9 ст.200 Податкового кодексу України за рахунок неподання до перевірки документів.

19.08.2022р. з посиланням на Акт перевірки №2491 контролюючим органом було видано податкове повідомлення - рішення №03 про відмову у бюджетному відшкодуванні з ПДВ за грудень 2021р. у сумі 4.785.349,00грн.

У декларації з ПДВ за січень 2022р. заявником було зазначено суму до бюджетного відшкодування суму ПДВ у розмірі - 3.050.758грн.

14.06.2022р. відносно позивача відповідачем було видано наказ №934-п від 14.06.2022р. з приводу призначення документальної позапланової невиїзної перевірки з питання дотримання податкового законодавства при декларуванні відємного значення з ПДВ, у тому числі заявленого до бюджетного відшкодування.

За твердженнями відповідача, запит про подання документів до перевірки від 14.06.2022р. №1107/ж12/17-00-07-03 та наказ №934-п від 14.06.2022р. були направлені до електронного кабінету заявника як платника податків і були надіслані на податкову адресу заявника поштою та містили вимогу про подання документів до перевірки.

Результати проведеної перевірки оформлені актом від 29.07.2022р. №2592/17-00-07-01/42414002 (далі за текстом - Акт перевірки №2592).

Текст Акту перевірки №2592 не містить жодних відомостей про отримання заявником наказу ГУ ДПС у Рівненській області №934-п від 14.06.2022р. з приводу призначення документальної позапланової невиїзної перевірки або запиту про подання документів до перевірки від 14.06.2022р. №1478/ж12/17-00-07-03 ані поштою, ані в електронному кабінеті (факту надходження авторові повідомлення в електронній формі від адресата про одержання цього електронного документа автора).

При цьому, у тексті Акту перевірки №2592 суб"єктом владних повноважень визнані обставини формування заявником від"ємного значення з ПДВ у сумі 3.182.415,68грн. за рахунок ввезення до України імпортованого товару, імпорту товару за конкретними імпортними ВМД, переліченими на стор.6-8 Акту перевірки №2592, оплати заявником ПДВ митним органам у сумі 4,00млн. грн. за даними СМА.

У тексті Акту перевірки №2592 викладені власні судження контролюючого органу про вчинення особою податкового правопорушення, а саме: п.44.1 ст.44, абз. «б» п.200.4 ст200, п.200.7 ст.200, п.200.9 ст.200 Податкового кодексу України за рахунок неподання до перевірки документів.

17.08.2022р. з посиланням на Акт перевірки №2592 контролюючим органом було видано податкове повідомлення - рішення №01 про відмову у бюджетному відшкодуванні з ПДВ за січень 2022р. у сумі - 3.050.758,00грн.

Не погодившись з прийнятими податковими повідомленнями - рішеннями, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості позовних вимог та не доведеності відповідачем правомірності прийнятих ним рішень.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Суспільні відносини з приводу суті та меж податкового обов`язку, змісту податкової дисципліни, обсягу повноважень органів публічної адміністрації у галузі податкової справи, механізмів та заходів податкового контролю, приводів та порядку і способів та підстав застосування заходів податкового примусу, складу протиправних діянь у вигляді податкових правопорушень, міри юридичної відповідальності винних осіб та правил її реалізації з 01.01.2011р. унормовані, насамперед, приписами Податкового кодексу України.

Відповідно до п.п. 20.1.4 п. 20.1 ст. 20 Податкового кодексу України (далі - ПК України) контролюючі органи мають право проводити відповідно до законодавства перевірки і звірки платників податків (крім Національного банку України), у тому числі після проведення процедур митного контролю та/або митного оформлення.

Відповідно до пункту 75.1 статті 75 ПК України контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки. Документальні перевірки проводяться контролюючими органами в межах їх повноважень виключно у випадках та у порядку, встановлених Кодексом.

Згідно з підпунктом 75.1.2 пункту 75.1 статті 75 ПК України документальна позапланова перевірка не передбачається у плані роботи контролюючого органу і проводиться за наявності хоча б однієї з обставин, визначених Кодексом.

Перелік обставин, за наявності яких контролюючий орган може призначити документальну позапланову перевірку, передбачено пунктом 78.1 статті 78 ПК України.

Відповідно до підпункту 78.1.7 пункту 78.1 статті 78 ПК України документальна позапланова перевірка здійснюється якщо розпочато процедуру реорганізації юридичної особи (крім перетворення), припинення юридичної особи або підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця, закриття постійного представництва чи відокремленого підрозділу юридичної особи, в тому числі іноземної компанії, організації, порушено провадження у справі про визнання банкрутом платника податків або подано заяву про зняття з обліку платника податків.

Згідно з вимогами п. 78.4 ст. 78 ПК України про проведення документальної позапланової перевірки керівник (його заступник або уповноважена особа) контролюючого органу приймає рішення, яке оформлюється наказом.

Право на проведення документальної позапланової перевірки платника податків (крім перевірок, передбачених підпунктом 78.1.21 пункту 78.1 цієї статті) надається лише у випадку, коли йому до початку проведення зазначеної перевірки вручено у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу, копію наказу про проведення документальної позапланової перевірки.

При цьому, порядок та особливості проведення документальної невиїзної перевірки визначені у статті 79 ПК України.

Згідно з пунктами 79.1 та 79.2 вказаної статті документальна невиїзна перевірка здійснюється у разі прийняття керівником (його заступником або уповноваженою особою) контролюючого органу рішення про її проведення та за наявності підстав для проведення документальної перевірки, визначених статтями 77 та 78 цього Кодексу. Документальна невиїзна перевірка здійснюється на підставі зазначених у підпункті 75.1.2 пункту 75.1 статті 75 цього Кодексу документів та даних, наданих платником податків у визначених цим Кодексом випадках, або отриманих в інший спосіб, передбачений законом.

Документальна позапланова невиїзна перевірка проводиться посадовими особами контролюючого органу виключно на підставі рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, оформленого наказом, та за умови вручення платнику податків (його представнику) у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу, копії наказу про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки та письмового повідомлення про дату початку та місце проведення такої перевірки.

Виконання умов цієї статті надає посадовим особам контролюючого органу право розпочати проведення документальної невиїзної перевірки.

З аналізу вищенаведеного слідує, що з наказом про невиїзну перевірку, відомостями про дату її початку та місце проведення платник має бути ознайомлений у встановлений законом спосіб до її початку.

Невиконання вище вказаних вимог призводить до визнання перевірки незаконною та відсутності її правових наслідків.

Крім того, оскільки невиїзна перевірка проводиться не за місцезнаходженням платника податків, завчасне (до початку перевірки) повідомлення його про час та місце проведення перевірки є гарантією його права на об`єктивну, повну та всебічну перевірку дотримання ним податкової дисципліни, включаючи можливість надання платником податків наявних у нього документів для підтвердження показників податкового обліку.

Таким чином, у посадових осіб контролюючого органу виникає право на проведення документальної позапланової невиїзної перевірки за сукупності двох умов: наявності визначених законом підстав для її проведення (правова підстава) та надіслання платнику податків рекомендованим листом із повідомленням про вручення або вручення йому чи його уповноваженому представнику під розписку копії наказу про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки та письмового повідомлення про дату початку та місце проведення такої перевірки.

У разі надіслання (вручення) відповідно до статті 42 цього Кодексу платнику податків (його представнику) копії наказу про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки та письмового повідомлення про дату початку та місце проведення позапланової невиїзної перевірки, шляхом надсилання за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення документальна позапланова невиїзна перевірка (крім перевірки, визначеної статтею 200 цього Кодексу) розпочинається не раніше 30 календарного дня з дати надсилання такого повідомлення та копії наказу.

Пунктом 73.3 ст.73 Податкового кодексу України передбачено, що запит контролюючого про надання письмових пояснень та документів вважається належним чином врученим, якщо його надіслано у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу.

Згідно з п.42.5 ст.42 Податкового кодексу України у разі якщо платник податків не подав заяву про бажання отримувати документи через електронний кабінет, листування з платником податків здійснюється шляхом надіслання за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручаються платнику податків (його представнику).

У разі якщо пошта не може вручити платнику податків документ у зв`язку з відсутністю за місцезнаходженням посадових осіб платника податків, їхньою відмовою прийняти документ, незнаходження фактичного місця розташування (місцезнаходження) платника податків або з інших причин, документ вважається врученим платнику податків у день, зазначений поштовою службою в повідомленні про вручення із зазначенням причини невручення.

На вимогу платника податків, який отримав документ в електронній формі, контролюючий орган надає такому платнику податків відповідний документ у паперовій формі протягом трьох робочих днів з дня надходження відповідної вимоги (у паперовій або електронній формі) платника податків.

Судовим розглядом встановлено, що позивачем не було подано до контролюючого органу заяву у порядку п.42.5 ст.45 Податкового кодексу України.

Так, відповідно до п.85.2 ст.85 Податкового кодексу України платник податків зобов`язаний надати посадовим (службовим) особам контролюючих органів у повному обсязі всі документи, що належать або пов`язані з предметом перевірки. Такий обов`язок виникає у платника податків після початку перевірки.

Колегія суддів зазначає, що тексти Акту перевірки №2491 та Акту перевірки №2592 не містять жодних відомостей про отримання заявником наказів ГУ ДПС у Рівненській області №1240-п від 05.07.2022р. та №934-п від 14.06.2022р. і запитів ГУ ДПС у Рівненській області від 06.07.2022р. №1478/Ж12/17-00-07-03 та від 14.06.2022р. №1107/ж12/17-00-07-03 поштою до початку проведення призначених цими наказами заходів податкового контролю.

Щодо посилань відповідача на п.69.2 п.69 підрозділу 10 розділу ХХ Податкового кодексу України, де указано, що документ, надісланий контролюючим органом до електронного кабінету, вважається врученим платнику податків, якщо він сформований з дотриманням вимог законів України "Про електронні документи та електронний документообіг" та "Про електронні довірчі послуги", суд зазначає, що за приписами ст.11 Закону України від 22.05.2003р. №851-IV "Про електронні документи та електронний документообіг" електронний документ вважається одержаним адресатом з часу надходження авторові повідомлення в електронній формі від адресата про одержання цього електронного документа автора, а у разі ненадходження до автора підтвердження про факт одержання цього електронного документа вважається, що електронний документ не одержано адресатом.

Як встановлено судовим розглядом, тексти Акту перевірки №2491 та Акту перевірки №2592 не містять жодних відомостей про отримання позивачем наказів ГУ ДПС у Рівненській області №1240-п від 05.07.2022р. та №934-п від 14.06.2022р. і запитів ГУ ДПС у Рівненській області від 06.07.2022р. №1478/Ж12/17-00-07-03 та від 14.06.2022р. №1107/ж12/17-00-07-03 у електронному кабінеті платника податків до початку проведення призначених цими наказами заходів податкового контролю, адже відсутні будь-які відомості про надходження до контролюючого органу повідомлення в електронній формі про одержання заявником зазначених наказів та запитів.

Колегія суддів зазначає, що розпочавши перевірки до отримання електронного підтвердження про одержання платником податків наказів ГУ ДПС у Рівненській області №1240-п від 05.07.2022р. та №934-п від 14.06.2022р. і запитів ГУ ДПС у Рівненській області від 06.07.2022р. №1478/Ж12/17-00-07-03 та від 14.06.2022р. №1107/ж12/17-00-07-03, відповідач як суб`єкт владних повноважень діяв усупереч п.79.2 ст.79 Податкового кодексу України, створивши нездоланний і непереборний дефект у реалізації владної управлінської функції контролю, котрий не може бути виправлений судом під час відправлення правосуддя.

Так, відносини з приводу справляння податку на додану вартість з 01.01.2011р. регламентовані, насамперед, приписами розділу V Податкового кодексу України.

Відповідно до ст.184 ПК України об`єктом оподаткування податком на додану вартість є операції платників податку з: а) постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з безоплатної передачі та з передачі права власності на об`єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об`єкта фінансового лізингу у володіння та користування лізингоодержувачу/орендарю; б) постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу; в) ввезення товарів на митну територію України; г) вивезення товарів за межі митної території України; е) постачання послуг з міжнародних перевезень пасажирів і багажу та вантажів залізничним, автомобільним, морським і річковим та авіаційним транспортом.

Згідно з п.14.1.191 ст.14 Податкового кодексу України постачання товарів - будь-яка передача права на розпоряджання товарами як власник, у тому числі продаж, обмін чи дарування такого товару, а також постачання товарів за рішенням суду, а у розумінні п.п.14.1.185 ст.14 Податкового кодексу України постачання послуг - будь-яка операція, що не є постачанням товарів, чи інша операція з передачі права на об`єкти права інтелектуальної власності та інші нематеріальні активи чи надання інших майнових прав стосовно таких об`єктів права інтелектуальної власності, а також надання послуг, що споживаються в процесі вчинення певної дії або провадження певної діяльності.

Відповідно до п.187.1 ст.187 Податкового кодексу України датою виникнення податкових зобов`язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше: а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку; б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.

За загальним правилом п.188.1 ст.188 Податкового кодексу України база оподаткування операцій з постачання товарів/послуг визначається виходячи з їх договірної вартості з урахуванням загальнодержавних податків та зборів (крім акцизного податку, який нараховується відповідно до підпунктів 213.1.9 і 213.1.14 пункту 213.1 статті 213 цього Кодексу, збору на обов`язкове державне пенсійне страхування, що справляється з вартості послуг стільникового рухомого зв`язку, податку на додану вартість та акцизного податку на спирт етиловий, що використовується виробниками - суб`єктами господарювання для виробництва лікарських засобів, у тому числі компонентів крові і вироблених з них препаратів (крім лікарських засобів у вигляді бальзамів та еліксирів).

При цьому база оподаткування операцій з постачання товарів/послуг не може бути нижче ціни придбання таких товарів/послуг, база оподаткування операцій з постачання самостійно виготовлених товарів/послуг не може бути нижче звичайних цін, а база оподаткування операцій з постачання необоротних активів не може бути нижче балансової (залишкової) вартості за даними бухгалтерського обліку, що склалася станом на початок звітного (податкового) періоду, протягом якого здійснюються такі операції (у разі відсутності обліку необоротних активів - виходячи із звичайної ціни), за винятком: товарів (послуг), ціни на які підлягають державному регулюванню; газу, який постачається для потреб населення; електричної енергії, ціна на яку склалася на ринку електричної енергії.

Згідно з п.189.1 ст.189 Податкового кодексу України у разі здійснення операцій відповідно до пункту 198.5 статті 198 цього Кодексу база оподаткування за необоротними активами визначається виходячи з балансової (залишкової) вартості, що склалася станом на початок звітного (податкового) періоду, протягом якого здійснюються такі операції (у разі відсутності обліку необоротних активів - виходячи із звичайної ціни), а за товарами/послугами - виходячи з вартості їх придбання.

Відповідно до п.198.5 ст.198 Податкового кодексу України платник податку зобов`язаний нарахувати податкові зобов`язання виходячи з бази оподаткування, визначеної відповідно до пункту 189.1 статті 189 цього Кодексу, та скласти не пізніше останнього дня звітного (податкового) періоду і зареєструвати в Єдиному реєстрі податкових накладних в терміни, встановлені цим Кодексом для такої реєстрації, зведену податкову накладну за товарами/послугами, необоротними активами, придбаними/виготовленими з податком на додану вартість (для товарів/послуг, необоротних активів, придбаних або виготовлених до 1 липня 2015 року, - у разі якщо під час такого придбання або виготовлення суми податку були включені до складу податкового кредиту), у разі якщо такі товари/послуги, необоротні активи призначаються для їх використання або починають використовуватися: а) в операціях, що не є об`єктом оподаткування відповідно до статті 196 цього Кодексу (крім випадків проведення операцій, передбачених підпунктом 196.1.7 пункту 196.1 статті 196 цього Кодексу) або місце постачання яких розташоване за межами митної території України; б) в операціях, звільнених від оподаткування відповідно до статті 197, підрозділу 2 розділу XX цього Кодексу, міжнародних договорів (угод) (крім випадків проведення операцій, передбачених підпунктом 197.1.28 пункту 197.1 статті 197 цього Кодексу та операцій, передбачених пунктом 197.11 статті 197 цього Кодексу); в) в операціях, що здійснюються платником податку в межах балансу платника податку, у тому числі передача для невиробничого використання, переведення виробничих необоротних активів до складу невиробничих необоротних активів; г) в операціях, що не є господарською діяльністю платника податку (крім випадків, передбачених пунктом 189.9 статті 189 цього Кодексу).

Так, з аналізу вищенаведених норм вбачається, що законодавство, чинне на момент формування позивачем податкового кредиту з ПДВ за господарськими операціями з імпорту товару на митну територію України у листопаді-грудні 2021р. та подальшого продажу у листопаді 2021р. січні 2022р. цього ж товару покупцям-резидентам України не містило вимог про поставку товару на митній території України за рівнем митної вартості товару як бази справляння ПДВ.

Тому, з урахуванням вищевикладеного, акти перевірки контролюючого органу №2491 та №2592 не можуть бути визнані правомірними.

Крім того, згідно з абз.1 п.109.1 ст.109 Податкового кодексу України податковим правопорушенням є протиправне, винне (у випадках, прямо передбачених цим Кодексом) діяння (дія чи бездіяльність) платника податку (в тому числі осіб, прирівняних до нього), контролюючих органів та/або їх посадових (службових) осіб, інших суб`єктів у випадках, прямо передбачених цим Кодексом.

Так, за приписами абз.2 п.109.1 ст. 109 Податкового кодексу України діяння вважаються вчиненими умисно, якщо існують доведені контролюючим органом обставини, які свідчать, що платник податків удавано, цілеспрямовано створив умови, які не можуть мати іншої мети, крім як невиконання або неналежне виконання вимог, установлених цим Кодексом та іншим законодавством, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи.

Відповідно до п.112.1 ст.112 Податкового кодексу України особа може бути притягнута до фінансової відповідальності за вчинення податкового правопорушення за умови наявності в її діянні (дії або бездіяльності) вини, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно з п.112.2 ст.112 Податкового кодексу України особа вважається винною у вчиненні правопорушення, якщо буде встановлено, що вона мала можливість для дотримання правил та норм, за порушення яких цим Кодексом передбачена відповідальність, проте не вжила достатніх заходів щодо їх дотримання.

Вжиті платником податків заходи щодо дотримання правил та норм податкового законодавства вважаються достатніми, якщо контролюючий орган не доведе, що, вчиняючи певні дії або допускаючи бездіяльність, за які передбачена відповідальність, платник податків діяв нерозумно, недобросовісно та без належної обачності.

Згідно з п.112.7 ст.112 Податкового кодексу України, у разі якщо контролюючий орган не доведе, що платник податків мав можливість для дотримання правил та норм, за порушення яких цим Кодексом передбачена відповідальність, проте не вжив достатніх заходів щодо їх дотримання, платник податків не може бути притягнутий до відповідальності за таке порушення. Положення цього пункту застосовуються виключно в разі, якщо умовою притягнення до фінансової відповідальності за податкове правопорушення є наявність вини платника податків. Порядок доведення обставин, за яких особа може бути притягнута до фінансової відповідальності за вчинене податкове правопорушення, в межах судового провадження визначається процесуальним законодавством. Усі сумніви щодо наявності обставин, за яких особа може бути притягнута до відповідальності за порушення податкового законодавства та іншого законодавства, контроль за яким покладено на контролюючий орган, трактуються на користь такої особи.

Так, з аналізу вищенаведених норм вбачається, що законодавець обтяжив саме контролюючий органом обов`язком у межах процедури здійснення заходу податкового контролю довести подію та факт вчинення особою податкового правопорушення.

Для доведення вчинення податкового правопорушення за п.п. г п.198.5 ст.198 Податкового кодексу України контролюючий орган повинен виявити, зафіксувати, довести/доказати факт початку використання платником раніше придбаних товарів (послуг, необоротних активів) та за якими був сформований податковий кредит з податку на додану вартість в операціях, що не є господарською діяльністю платника податку (крім випадків, передбачених пунктом 189.9 статті 189 цього Кодексу).

Для доведення вчинення особою податкового правопорушення за п.44.1 ст.44 Податкового кодексу України контролюючий орган повинен виявити, зафіксувати, довести/доказати факт обізнаності (хоча б і умовної) платника податків із початком проведення перевірки та виникненням обов`язку подання первинних документів і ухилення від виконання обов`язку з приводу подання первинних документів у розпорядження контролюючого органу.

Аналізуючи положення п.п.134.1.1 ст.134 Податкового кодексу України та норми розділу V Податкового кодексу України (ст.ст.185, 187, 189, 198, 200-1, 201 названого кодексу) у кореспонденції з приписами ст.ст.215, 216, 228 Цивільного кодексу України, ст.ст.207, 208 Господарського кодексу України, колегія суддів зазначає, що платник податків може правомірно реалізувати право на формування витрат по податку на прибуток та податкового кредиту з ПДВ у разі одночасного існування сукупності таких обставин як: 1) отримання від контрагента-постачальника первинних документів без дефекту форми, змісту (тобто відтворення всіх обов`язкових за законом реквізитів, з детальним описанням суті та показників господарської операції) чи походження або проведення операції списання безготівкових коштів з банківського рахунку в оплату вартості товару (роботи, послуги); 2) відсутність наміру на безпідставне одержання податкової вигоди; 3) реальне проведення платником податків господарської операції в умовах звичайної господарської діяльності, яка здійснюється з дотриманням засад розумності, виваженості, добросовісності, сумлінності та спрямована на отримання позитивного економічного результату; 4) настання події виникнення права на податковий кредит; 5) реєстрація контрагентом-постачальником податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Відповідно до п.198.2 ст.198 Податкового кодексу України для операцій із ввезення на митну територію України товарів датою віднесення сум податку до податкового кредиту є дата сплати податку за податковими зобов`язаннями згідно з пунктом 187.8 статті 187 цього Кодексу.

Згідно з п.201.12 ст.201 Податкового кодексу України у разі ввезення товарів на митну територію України документом, що посвідчує право на віднесення сум податку до податкового кредиту, вважається митна декларація, оформлена відповідно до вимог законодавства, яка підтверджує сплату податку.

Тому, з урахуванням викладеного, колегія суддів зазначає, що саме оформлена вантажна митна декларація на імпорт товару до митної території України є документом, що підтверджує сплату ПДВ до бюджету.

Судом встановлено, що жодних зауважень до правильності оформлення вантажних митних декларацій на імпорт товару до України контролюючим органом не висловлено.

Згідно з п.п.200.8 ст.200 Податкового кодексу України до податкової декларації або уточнюючих розрахунків (в разі їх подання) платником податків додаються розрахунок суми бюджетного відшкодування та оригінали митних декларацій. У разі якщо митне оформлення товарів, вивезених за межі митної території України, здійснювалося з використанням електронної митної декларації, така електронна митна декларація надається контролюючим органом за місцем митного оформлення контролюючому органу за місцем обліку такого платника податків в порядку, затвердженому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації кваліфікованого електронного підпису відповідно до закону.

Судовим розглядом встановлено, що у розпорядженні контролюючого органу під час проведення перевірок і складання Акту перевірки №2491 та Акту перевірки №2592 був доступ як імпортних митних декларацій заявника, так і складених заявником податкових накладних, котрі містяться в Єдиному реєстрі податкових накладних, а нездоланні та непереборні перешкоди витребування від терорганів Державної казначейської служби України відомостей про оплату заявником ПДВ на користь митних органів матеріали справи не містять.

Колегія суддів наголошує, що контролюючий орган у даному конкретному випадку не пересвідчився у фактичному отриманні позивачем наказів ГУ ДПС у Рівненській області №1240-п від 05.07.2022р. та №934-п від 14.06.2022р. і запитів ГУ ДПС у Рівненській області від 06.07.2022р. №1478/Ж12/17-00-07-03 та від 14.06.2022р. №1107/ж12/17-00-07-03 в електронному кабінеті платника податків, обмежившись лише посиланням про направлення таких документів платнику податків і саме тому свідомо провів перевірки без отримання від позивача як платника податків первинних документів, хоча матеріали справи не містять належних, допустимих та достатніх доказів підтвердження факту обізнаності платника податків із необхідністю виконання обов`язку із подання документів до перевірки.

Відповідно до ч.1 ст.72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Із врахуванням вищевикладених обставин, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення відповідача протиправні та підлягають скасуванню, а позов в свою чергу підлягає задоволенню.

Щодо законності та обґрунтованості судового рішення в частині стягнення на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу в сумі 40000,00 грн, колегія суддів зазначає таке.

Згідно зі статтею 132 Кодексу адміністративного судочинства України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

За змістом статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частиною сьомою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26.02.2015 у справі Баришевський проти України, від 10.12.2009 у справі Гімайдуліна і інших проти України, від 12.10.2006 у справі Двойних проти України, від 30.03.2004 у справі Меріт проти України, заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим, суд, з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Також, при визначенні суми відшкодування суд має враховувати критерії реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерій розумності, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Аналогічні критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі East/West Alliance Limited проти України, заява № 19336/04). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі Лавентс проти Латвії зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципом справедливості як одного з основних елементів принципу верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, якість підготовлених документів, витрачений адвокатом час, тощо - є неспівмірним.

Аналогічні висновки висловлені Верховним Судом у постанові від 19.02.2021 у справі № 820/3072/18.

Судовим розглядом встановлено, що на підтвердження факту понесення позивачем витрат на правничу допомогу ним надано: договір від 10.10.2022р. із фіксованою сумою винагороди, додаткову угоду №1 від 10.10.2022р., додаткову угоду №2 від 10.10.2022р., платіжне доручення від 08.12.2022р. на суму - 150.000,00грн.

Таким чином, враховуючи обставини цієї справи та надані позивачем докази в їх сукупності та, враховуючи принципи обґрунтованості, співмірності і пропорційності судових витрат, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що витрати на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції підлягають стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної податкової служби у Рівненській області в розмірі 40000,00 грн.

Таким чином, суд, переглянувши, у межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, ретельно дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення відповідно до вимог матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Харківського окружного адміністративного суду від 06.02.2023 р. - без змін, оскільки суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апелянта спростовані приведеними вище обставинами та нормативно-правовим обґрунтуванням.

Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі Hirvisaari v. Finland від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Однак, згідно із п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі Ruiz Torija v. Spain від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Рівненській області залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 06.02.2023 по справі № 520/9583/22 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя О.А. Спаскін
Судді Л.В. Любчич О.В. Присяжнюк
Повний текст постанови складено 19.09.2023 року