Справа № 420/10724/23
Суддя: Юхтенко Л.Р.
Дата ухвалення: 2023-09-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2023 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі

головуючого судді: Юхтенко Л.Р.,

розглянувши у порядку письмового провадження в приміщенні Одеського окружного адміністративного суду адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , поштова адреса: АДРЕСА_2 ) до Військової частини НОМЕР_2 (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 , місце знаходження: АДРЕСА_3 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду 11 травня 2023 року надійшла позовна заява ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , поштова адреса: АДРЕСА_2 ) до Військової частини НОМЕР_2 (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 , місце знаходження: АДРЕСА_3 ), відповідно до якої позивач просив:

Визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати позивач середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22.11.2022 року по 04.05.2023 року включно.

Зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнення за період з 22.11.2022 року по 04.05.2023 року включно відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08 лютого 1995 року № 100.

Ухвалою суду від 16 травня 2023 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення (виклику) учасників справи у порядку ч. 5 ст. 262 КАС України.

Вказаною ухвалою відповідача зобов`язано протягом п`ятнадцяти днів з моменту отримання копії ухвали про відкриття провадження надати суду інформацію про виплату суми індексації нарахованої стосовно позивача із зазначенням дати, коли саме буде здійснено виплату, довідку про середньоденний заробіток за останні 2 місяці перед звільненням, розрахунок виплачених коштів на день звільнення позивача.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач в період з 28.03.2016 року по 21.11.2022 року проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_2 .

За час служби позивачу виплачувалася індексація грошового забезпечення.

Для вирішення спору позивач звертався до суду, та рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 10 квітня 2020 року у справі № 420/995/20 зобов`язано військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 28.03.2016 року по 30.11.2019 року.

Позивач зазначив, що на виконання цього рішення відповідачем було виплачено індексацію грошового забезпечення в сумі 4435, 66 грн із базовим місяцем січень 2016 року.

Не погодившись із застосуванням базового місяця січень 2016 року, позивач знову звернувся до суду та вже на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду у справі № 420/18918/21 на користь позивача 05 травня 2023 року було виплачено індексацію грошового забезпечення із застосуванням базового місяця січень 2008 року в сумі 71263,77 грн.

На думку позивача, повідомленням про надходження коштів підтверджено факт несвоєчасного остаточного розрахунку з позивачем за період з 22.11.2022 року по 04.05.2023 року.

Оскільки позивача було виключено зі списків особового складу 21.11.2022 року, а крайню виплату відповідачем здійснено 05.05.2023 року, то відповідачем затримано розрахунок з 22.11.2022 року по 04.05.2023 року на 164 дні.

Позивач вважає, що такі дії відповідача є протиправними, а тому має бути порушено питання відповідальності відповідача за затримку розрахунку щодо виплати індексації грошового забезпечення, яке врегульовано приписами ст. ст. 116, 117 КЗпП України, і у нього виникло право на отримання середнього заробітку за час затримки виплати відповідно до ст. ст. 116, 117 КЗпП України.

Ухвалою суду від 29 червня 2023 року повторно витребувано від Військової частини НОМЕР_2 інформацію про виплату суми індексації нарахованої стосовно позивача із зазначенням дати, коли саме буде здійснено виплату, довідку про середньоденний заробіток за останні 2 місяці перед звільненням, розрахунок виплачених коштів на день звільнення позивача, які зобов`язано надати протягом п`яти днів з моменту отримання цієї ухвали, та зупинено провадження у справі до одержання витребуваних доказів.

До суду 08 серпня 2023 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву та довідка розрахунок середньоденного грошового забезпечення відповідно до постанови КМУ від 08 лютого 1995 року № 100.

Ухвалою суду від 18 вересня 2023 року поновлено провадження у справі за стадії, на якій було зупинено.

Відповідно до відзиву на позовну заяву відповідач позовні вимоги не визнає та просить відмовити у задоволенні, посилаючись на те, що в ч. 2 ст. 2 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що додаткова заробітна плата це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці.

На думку відповідача, середній заробіток за час затримки розрахунку не входить до структури заробітної плати і такий самий висновок викладений у постанові ВП Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16.

Також відповідач вертає увагу, що позивач пропустив строк звернення до суду, встановлений ч. 1 ст. 233 КЗпП України, з вимогами про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні.

До суду не надходила відповідь на відзив.

Вивчивши матеріали справи, а також обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги та заперечення, докази, якими вони підтверджуються, судом у справі встановлені такі факти та обставини.

Відповідно до витягу з наказу командира військової частини від 28.03.2016 року № 67 старший лейтенант ОСОБА_1 з 28 березня 2016 року зарахований до списків особового складу частини та поставлений на всі види забезпечення.

Згідно з витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_2 від 21.11.2022 року № 314 капітана ОСОБА_1 з 21 листопада 2022 року виключено із списків особового складу частини та усіх видів забезпечення, у зв`язку з тим, що вибув до нового місця служби до військової частини НОМЕР_4 .

У позовній заяві позивач зазначив, на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 10 квітня 2020 року у справі № 420/995/20 військовою частиною НОМЕР_2 нараховано та виплачено позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 28.03.2016 року по 30.11.2019 року в розмірі 4435, 66 грн із базовим місяцем січень 2016 року.

Не погодившись із застосуванням базового місяця січень 2016 року, позивач звернувся до суду та на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду у справі № 420/18918/21 05 травня 2023 року на користь позивача було виплачено індексацію грошового забезпечення із застосуванням базового місяця січень 2008 року в сумі 71263,77 грн, що підтверджено випискою по картковому рахунку позивача.

Судом досліджена довідка розрахунок середньоденного грошового забезпечення відповідно до постанови КМУ від 08 лютого 1995 року № 100, видана ОСОБА_1 , відповідно до якої середньоденний заробіток, виходячи із кількості робочих днів за вересень та жовтень 2022 року становить 971,29 грн.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги належать задоволенню частково, з огляду на таке.

Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За правилами частини першої ст. 2 Закону України від 25.03.1992 № 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Відповідно до статей 1 та 2 Закону України від 20.12.1991 №2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон №2011-ХІІ) військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Відповідно до частин другої-третьої ст. 9 Закону №2011-ХІІ до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України визначає Закон України від 03.07.1991 № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин, далі - Закон № 1282-ХІІ).

Статтею 2 Закону № 1282-ХІІ визначено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення). Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.

Сукупний аналіз наведених норм права доводять, що індексація грошового забезпечення є невід`ємною складовою грошового забезпечення та підлягала виплаті при звільненні позивача.

Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців зі служби не врегульовані положеннями спеціального законодавства. Натомість врегульовано Кодексом законів про працю України (далі - КЗпП України).

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 17 лютого 2015 року у справі № 21-8а15, яка неодноразово підтримана Верховним Судом (постанова від 04.12.2019 справа №825/66/16, постанова від 02.10.19 справа №817/1227/18, постанова від 10.09.2019 справа №814/2791/16, постанова від 19.06.2019 справа № 820/3312/17) за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює спірні відносини, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум при звільненні, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, Верховний Суд дійшов висновку про можливість застосування норм статей 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення зі служби органів внутрішніх справ.

Також Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17, що була підтримана у постанові від 13 травня 2020 року у справі №810/451/17, висловлено правову позицію, відповідно до якої статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Тому суд доходить висновку, щодо застосування до спірних правовідносин статей 116, 117 КЗпП України.

Також суд зазначає, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Таким чином положення статті 117 КЗпП України поширюються на правовідносини, які виникають у зв`язку з прийняттям та виконанням судового рішення про виплату заборгованості із заробітної плати.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України в редакції чинної на час звільнення позивача, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Матеріалами справи підтверджено, що на виконання рішення суду позивачу було виплачено індексацію грошового забезпечення в розмірі 71263,77 грн 05 травня 2023 року.

Таким чином відповідачем затримано розрахунок з позивачем з 22.11.2022 року 04 травня 2023 року на 111 робочих днів.

Сторонами не заперечується, що у день звільнення позивача, йому не було виплачено індексацію грошового забезпечення в належному розмірі.

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України, в редакції чинної на час здійснення виплати індексації грошового забезпечення, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

За таких встановлених судом обставин, суд доходить висновку, що позовні вимоги визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати позивач середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22.11.2022 року по 04.05.2023 року включно, є правомірними та належать задоволенню.

Однак, статтею 117 КЗпП України покладено обов`язок щодо визначення розміру відшкодування за час затримки на орган, який виносить рішення по суті спору.

Тому, суд доходить висновку, що позовні вимоги про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнення за період з 22.11.2022 року по 04.05.2023 року включно відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08 лютого 1995 року № 100, є безпідставними та не належать задоволенню.

У свою чергу враховуючи, що статтею 117 КЗпП України покладено обов`язок щодо визначення розміру відшкодування за час затримки на орган, який виносить рішення по суті спору, керуючись ст. 9 КАС України, суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та стягнути середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку при звільненні на користь позивача, але із зменшенням його розміру, виходячи з такого.

У постанові Верховного Суду від 30.11.2020 року по справі № 480/3105/19 Верховний Суд з питання застосування ст. ст. 116, 117 КЗпП України зробив такі висновки:

Аналіз такого правового врегулювання дає змогу суду зробити правовий висновок, який непрямо випливає з приписів частини першої статті 117 КЗпП України, про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.

Тобто залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку…> (п. 59-61 постанови Верховного Суду від 30.11.2020 року по справі № 480/3105/19 ).

Враховуючи, що позивачу було не виплачено лише частину із тих сум, які мав виплатити відповідач при його звільненні, суд вважає, що висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 30.11.2020 року по справі № 480/3105/19 є релевантні до спірних правовідносин.

Також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року по справі № 761/9584/15-ц, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16, і зазначила, що встановлений ст. 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця вважає, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

- Розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором.

- Період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум.

- Ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника.

- Інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Повертаючись до обставин у цій справі, суд доходить висновку, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні: 971,29 грн. х 111 робочих днів= 107813, 19 грн., але така сума є неспівмірною з сумою, яка не була виплачена позивачу із затримкою та має бути зменшена з урахуванням вищевикладених у постанові Верховного Суду від 26.06.2019 року по справі № 761/9584/15-ц критеріїв та порядку розрахунку, викладеного у постанові Верховного Суду від 30.11.2020 року по справі № 480/3105/19.

Суд зазначає, що стаття 117 КЗпП України - це відповідальність, яка покладається на роботодавця за несвоєчасний розрахунок з працівником при звільненні.

Метою, яка закладена законодавцем у зміст процедури відшкодування, передбаченої ст. 117 КЗпП, є компенсація працівникові майнових витрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Тому оцінюючи у сукупності обставини у справі, суд вважає, що достатнім та співмірним розміром середнього заробітку за затримку буде сума 50000 грн, яка належить стягненню на користь позивача з урахуванням обов`язкових відрахувань.

Також суд враховує, що стягуючи з відповідача на користь позивача суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, слід зазначити про відрахування податків, зборів та інших обов`язкових платежів, оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є обов`язком роботодавця та працівника, а не суду, тому розрахунки, наведені в судовому рішенні, є тією сумою коштів, з яких в подальшому роботодавцем здійснюються утримання податку з доходів та інших обов`язкових платежів.

Аналогічна правова позиція зазначена в п. 39-41 постанови Верховного Суду від 08 листопада 2018 у справі №805/1008/16-а.

Тому оцінюючи у сукупності надані обставини, суд вважає, що достатнім та співмірним розміром середнього заробітку за затримку буде сума 50000 грн, яка належить стягненню на користь позивача з урахуванням обов`язкових відрахувань.

Посилання представника відповідача на порушення позивачем строку звернення до суду є помилковими та відхиляються судом, оскільки позивачем не пропущено строк звернення до суду, з огляду на таке.

Відповідно до положень статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Отже, Кодекс адміністративного судочинства України передбачає можливість встановлення цим Кодексом та іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, які мають перевагу в застосуванні порівняно із загальним шестимісячним строком, визначеним у частині другій статті 122 цього Кодексу.

Таким спеціальним строком для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби є місячний строк, установлений частиною п`ятою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України.

Матеріалами справи підтверджено, що повний розрахунок із позивачем був проведений 05 травня 2023 року, а з позовною заявою до суду позивач звернувся 11 травня 2023 року, тому позивачем місячний строк на звернення до суду не пропущений.

Відповідно до ч.1,3 ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, оцінюючи встановлені факти, суд дійшов висновку, що відповідач, заперечуючи проти позову частково не довів, з посиланням на відповідні докази, правомірності своїх дій, а тому позовні вимоги належать задоволенню частково.

Відповідно до ч. 3 ст. 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

У зв`язку з тим, що позивач звільнений від сплати судового збору, жодні судові витрати не належать стягненню з відповідача на його користь.

Також у зв`язку з тим, що судові витрати пов`язані із залученням свідків та проведенням експертиз в цій справі відсутні, жодні судові витрати не належать відшкодуванню за рахунок державного бюджету.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 6, 12, 72, 77,90, 139, 246, 255,295,297 КАС України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , поштова адреса: АДРЕСА_2 ) до Військової частини НОМЕР_2 (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 , місце знаходження: АДРЕСА_3 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,- задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 , місце знаходження: АДРЕСА_3 ) щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , поштова адреса: АДРЕСА_2 ) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22.11.2022 року по 04.05.2023 року включно.

Стягнути з Військової частини НОМЕР_2 (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 , місце знаходження: АДРЕСА_3 ) на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , поштова адреса: АДРЕСА_2 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 22.11.2022 року по 04.05.2023 року включно в розмірі 50000, 00 грн (п`ятдесят тисяч гривень 00 копійки) з урахуванням обов`язкових відрахувань.

В іншій частина позовних вимог, - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено в порядку та в строки, встановлені ст. ст. 295,297 КАС України, з урахуванням п.п.15.5 п. 15 ч. 1 Перехідних положень КАС України.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та в строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Суддя Л.Р. Юхтенко