Справа № 615/1574/21
Суддя: П’янова Я.В.
Дата ухвалення: 2023-09-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2023 р.Справа № 615/1574/21
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: П`янової Я.В.,

Суддів: Любчич Л.В. , Присяжнюк О.В. ,

за участю секретаря судового засідання Труфанової К.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Валківського районного суду Харківської області від 07.12.2021, головуючий суддя І інстанції: Токмакова А.П., м. Валки, повний текст складено 07.12.21 року по справі № 615/1574/21

за позовом ОСОБА_1

до Департаменту патрульної поліції , Інспектора роти № 2 батальйону № 1 Управління патрульної поліції в Хмельницькій області Департаменту патрульної поліції Вознюка Сергія Андрійовича

про скасування постанови у справі про притягнення до адміністративної відповідальності,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі також позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовом до Департаменту патрульної поліції, інспектора роти № 2 батальйону № 1 Управління патрульної поліції в Хмельницькій області Департаменту патрульної поліції Вознюка Сергія Андрійовича (далі також відповідачі), в якому просив:

- скасувати постанову серії ЕАО № 4849248 від 02.10.2021, якою до ОСОБА_1 застосоване адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 340 грн за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КУпАП;

- стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з Департаменту патрульної поліції на користь позивача понесені ним судові витрати, які відповідно до попереднього розрахунку складають 5100 грн, та судовий збір у сумі 454 грн.

Рішенням Валківського районного суду Харківської області від 07.12.2021 позовні вимоги залишено без задоволення.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповно з`ясовані обставини справи, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає про відсутність належних та допустимих доказів на підтвердження вчинення позивачем адміністративного правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху за ч. 1 ст. 122 КУпАП. Вказує, що рішення у справі ухвалене до отримання судом відповіді на відзив на позовну заяву, без надання судом оцінки доводам позивача, викладеним у позовній заяві.

Відповідачі правом на висловлення свого ставлення до апеляційної скарги не скористалися.

Всі учасники справи були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Апеляційна скарга розглядається у судовому засіданні відповідно до приписів статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі також КАС України).

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що 02.10.2021 інспектором роти № 2 батальйону № 1 УПП в Хмельницькій області ДПП Вознюком С. А. винесено постанову серії ЕАО № 4849248 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КУпАП, за те, що він 02.10.2021 об 11:48 год, на 287 км а/д М-30 Стрий-Ізварине в с. Пирогівці, керуючи т/з BMW 740D, д.н.з. НОМЕР_1 , рухався зі швидкістю 92 км/год, чим перевищив дозволену швидкість руху на 42 км/год та порушив п. 12.4 ПДР України. Швидкість руху зафіксовано приладом TruCam ІІ № 008383.

Скориставшись правом на оскарження постанови серії ЕАО № 4849248 від 02.10.2021 у судовому порядку, позивач звернувся до суду із позовом про її скасування у зв`язку з відсутністю в його діях складу правопорушення.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що дії відповідача щодо притягнення позивача до адміністративної відповідальності є правомірними, а вина ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 122 КУпАП, доведена та підтверджується наданими відповідачем до суду доказами, адміністративне стягнення накладено в межах санкції вказаної статті.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, враховуючи таке.

Правові та соціальні основи дорожнього руху з метою захисту життя та здоров`я громадян, створення безпечних і комфортних умов для учасників руху та охорони навколишнього природного середовища визначає Закон України "Про дорожній рух".

Згідно зі ст. 14 Закону України "Про дорожній рух" учасники дорожнього руху зобов`язані: знати і неухильно дотримуватись вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативно-правових актів з питань безпеки дорожнього руху; створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам; виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух; не створювати перешкод для проїзду спеціалізованого санітарного транспорту бригад екстреної (швидкої) медичної допомоги, який рухається з включеними проблисковим маячком та спеціальним звуковим сигналом; у випадках, визначених Законом України "Про екстрену медичну допомогу", надавати необхідну домедичну допомогу та вживати всіх можливих заходів для забезпечення надання екстреної медичної допомоги, у тому числі потерпілим внаслідок дорожньо-транспортних пригод.

Відповідно до ч. 2 ст. 41 Закону України «Про дорожній рух» порядок початку руху, зміни руху за напрямком, розташування транспортних засобів і пішоходів, вибору швидкості руху та дистанції, обгону та стоянки, проїзду перехресть, пішохідних переходів і залізничних переїздів, зупинок транспортних засобів загального користування, користування зовнішніми світловими приладами, правила пересування пішоходів, проїзд велосипедистів, а також питання організації руху та його безпеки регулюються Правилами дорожнього руху, що затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Порядок дорожнього руху на території України, відповідно до Закону України "Про дорожній рух" від 30 червня 1993 року за № 3353, встановлюють Правила дорожнього руху, затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року, № 1306 (із змінами та доповненнями, далі - ПДР).

Положеннями пунктів 1.3 та 1.9. ПДР України встановлено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими. Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Відповідно до п. 8.1 ПДР України регулювання дорожнього руху здійснюється за допомогою дорожніх знаків, дорожньої розмітки, дорожнього обладнання, світлофорів, а також регулювальниками.

Пунктом 8.4 ПДР України визначені групи, на які поділяються дорожні знаки, зокрема, підпункт «ґ» вказує на інформаційно-вказівні знаки, які запроваджують або скасовують певний режим руху, а також інформують учасників дорожнього руху про розташування населених пунктів, різних об`єктів, територій, де діють спеціальні правила.

Як установлено пунктом 12.4 ПДР України, у населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 50 км/год.

Частиною 1 ст. 122 КУпАП передбачено адміністративну відповідальність, зокрема, за перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину.

Пунктом 11 частини першої статті 23 Закону України від 02 липня 2015 року, № 580-VIII "Про Національну поліцію" (далі - Закон № 580-VIII) передбачено, що поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів.

Згідно зі статтею 31 Закону № 580-VIII поліція може застосовувати превентивні заходи, серед яких: перевірка документів особи; опитування особи; зупинення транспортного засобу; застосування технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото - і кінозйомки, відеозапису.

Статтею 40 Закону № 580-VIII встановлено, що поліція для забезпечення публічної безпеки і порядку може закріплювати на форменому одязі, службових транспортних засобах, монтувати/розміщувати по зовнішньому периметру доріг і будівель автоматичну фото- і відеотехніку, а також використовувати інформацію, отриману із автоматичної фото- і відеотехніки, що знаходиться в чужому володінні, з метою: 1) попередження, виявлення або фіксування правопорушення, охорони громадської безпеки та власності, забезпечення безпеки осіб; 2) забезпечення дотримання правил дорожнього руху.

Так, положення зазначеного Закону надають право поліції використовувати інформацію відеозапису та фотокартки в якості речових доказів наявності або відсутності факту правопорушення.

Згідно зі статтею 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом. Додержання вимог закону при застосуванні заходів впливу за адміністративні правопорушення забезпечується систематичним контролем з боку вищестоящих органів і посадових осіб, правом оскарження, іншими встановленими законом способами.

Відповідно до статті 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Згідно з частинами 2 та 3 статті 283 КУпАП постанова по справі про адміністративне правопорушення повинна містити: найменування органу (посадової особи), який виніс постанову, дату розгляду справи; відомості про особу, щодо якої розглядається справа; опис обставин, установлених при розгляді справи; зазначення нормативного акта, який передбачає відповідальність за дане адміністративне правопорушення; прийняте по справі рішення. Постанова по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, крім даних, визначених частиною другою цієї статті, повинна містити відомості про: дату, час і місце вчинення адміністративного правопорушення; транспортний засіб, який зафіксовано в момент вчинення правопорушення (марка, модель, номерний знак); технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис; розмір штрафу та порядок його сплати; правові наслідки невиконання адміністративного стягнення та порядок його оскарження; відривну квитанцію із зазначенням реквізитів та можливих способів оплати адміністративного стягнення у вигляді штрафу.

Відповідно до статті 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Стаття 280 КУпАП закріплює обов`язок посадової особи при розгляді справи про адміністративне правопорушення з`ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення та чи винна дана особа в його вчиненні.

Отже притягнення особи до адміністративної відповідальності, можливе лише за наявності події адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами.

У розумінні статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі - КАС України) доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до статті 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування.

Крім того, згідно з частиною другої статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.

Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.

Згідно зі статтею 222 КУпАП органи Національної поліції розглядають справи про такі адміністративні правопорушення: про порушення громадського порядку, правил дорожнього руху, правил, що забезпечують безпеку руху транспорту, правил користування засобами транспорту, зокрема і передбачених частиною першою, другою і третьою статті 122, статтями 124-1 - 126.

Відповідно до п. 4 розділу І Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України 07 листопада 2015 року за № 1395 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 10 листопада 2015 року за № 1408/27853 у разі виявлення правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, розгляд якого віднесено до компетенції Національної поліції України, поліцейський виносить постанову у справі про адміністративне правопорушення без складання відповідного протоколу.

Як убачається із матеріалів справи, на підтвердження вчинення позивачем адміністративного порушення суб`єктом владних повноважень надано до суду фото та відеозапис з лазерного вимірювача швидкості TruCam LTI 20/20 (серійний номер ТС008383), з якого вбачається, як автомобіль BMW 740D, д.н.з. НОМЕР_1 , рухався зі швидкістю 92 км/год, при обмеженні швидкості руху на даній ділянці дороги до 50 км/год, про що також надано окремий відеозапис.

Досліджуючи надані відповідачем докази, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що ними підтверджується вчинення позивачем указаного в оскаржуваній постанові адміністративного правопорушення.

Так, перевищення швидкості руху транспортного засобу BMW 740D, д.н.з. НОМЕР_1 , зафіксовано за допомогою лазерного вимірювача швидкості TruCam LTI 20/20 (серійний номер ТС008383) 02.10.2021 об 11:48 год, на 287 км а/д М-30 Стрий-Ізварине в с. Пирогівці.

Камера, з якої здійснювалася зйомка, не є автоматичною камерою та використовувалася в «ручному» режимі.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо неврахування посилання позивача про встановлення приладу TruCam з порушенням ст. 40 Закону України «Про Національну поліцію», тобто в ручному режимі, виходячи з такого.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення відповідальності за окремі правопорушення у сфері безпеки дорожнього руху» від 16.02.2021 за № 1231-ІХ, який набув чинності 17.03.2021, внесено зміни до Закону України «Про Національну поліцію», з урахуванням яких, частина перша статті 40 вказаного закону викладена в такій редакції: «Поліція для забезпечення публічної безпеки і порядку може закріплювати на однострої, на службових транспортних засобах, у тому числі без кольорографічних схем, розпізнавальних знаків та написів, монтувати/розміщувати по зовнішньому периметру доріг і будівель фото- і відеотехніку, у тому числі техніку, що працює в автоматичному режимі, технічні засоби з виявлення та/або фіксації правопорушень, радіаційних, хімічних, біологічних та ядерних загроз, а також використовувати інформацію, отриману з фото- і відеотехніки, що перебуває в чужому володіння з метою: 1) запобігання правопорушенню, виявлення або фіксування правопорушення, охорони та захисту публічної безпеки, особистої безпеки осіб і власності від протиправних посягань; 2) забезпечення дотримання правил дорожнього руху...», отже стаття 40 Закону України «Про Національну поліцію» в редакції до 17.03.2021 стосувалась виключно автоматичної фото- і відеотехніки. Введені зміни до закону після 17.03.2021 надають поліції право розміщувати по зовнішньому периметру доріг фото- і відеотехніку, технічні засоби з виявлення та/або фіксації правопорушень, при цьому зазначене поширюється на технічні засоби, які працюють як і в автоматичному режимі, так і не в автоматичному режимі.

Лазерний вимірювач швидкості LTI 20/20 TruCam II отримав сертифікат перевірки типу від 26.12.2018 року №UA.TR.001 241-18 Rev.0., який дійсний до 26.12.2028. За результатами проведених досліджень та випробувань встановлено, що вимірювачі швидкості транспортних засобів лазерні LTI 20/20 TruCam II відповідають затвердженому типу, описаному в сертифікаті перевірки типу та вимогам Технічного регламенту, що підтверджується сертифікатом відповідності №UA.TR. від 23.12.2020.

Як зазначено у експертному висновку № 04/05/02-3560, виданому 24.12.2020 ТОВ «Трукам Україна» на підставі рішення експертної комісії з питань проведення державної експертизи в сфері криптографічного захисту інформації Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, протокол від 24.12.2020 за № 482, об`єктом експертизи є лазерний вимірювач швидкості транспортних засобів LTI 20/20 TruCam ІІ, в якому правильно реалізовано криптографічний алгоритм шифрування AES, визначений п. 5.1 ДСТУ ISO/IEC 18033-3:2015, в режимі ЕСВ, визначеному ДСТУ ISO/IEC 10116:2019, із довжиною ключа 128 біт. Дія експертного висновку поширюється на зразки об`єкта експертизи, із заводськими номерами, зокрема, ТС008383. Термін дії експертного висновку до 24.12.2023.

Згідно з експертним висновком вимірювач TruCam II можна використовувати у ручному режимі. Зазначене свідчить, що лазерний вимірювач TruCam II відноситься до ручних вимірювачів швидкості транспортних засобів, тобто конструктивно створений для утримування в руках під час вимірювань та, відповідно, може розміщуватись безпосередньо в руках поліцейського при використанні по зовнішньому периметрі дороги для виявлення та фіксування правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху щодо перевищень встановлених обмежень швидкості руху транспортними засобами на вулично-шляховій мережі.

Згідно з Розділом 1 посібника користувача TruCam ІІ, вимірювач швидкості транспортних засобів лазерний LTI 20/20 TruCam ІІ призначений для вимірювання швидкості руху т/з в ручному або автоматичному режимах. Вимірювач відноситься до мобільних або ручних (залежно від ступеню участі оператора у процесі роботи вимірювача) дистанційних приладів контролю за дотриманням правил безпеки дорожнього руху. Вимірювач використовується під час контролю швидкості т/з підрозділами Національної поліції та уповноваженими організаціями. Принцип дії вимірювача базується на реалізації опосередкованого метода вимірювання швидкості т/з шляхом вимірювання відстані до т/з, який рахується, за рівні проміжки часу. Відстань до т/з пропорційна проміжку часу між випромінюванням вимірювачем лазерного імпульсу та прийомом імпульсу, що відбився від т/з. У ручному режимі оператор сам обирає т/з, швидкість руху якого буде виміряна. При цьому можливий режим відеофіксації. В автоматичному режимі при перевищенні встановленого обмеження швидкості руху т/з здійснюється фото/відео фіксація події, що має ознаки порушення ПДР.

З огляду на зазначене, твердження позивача щодо неправомірності використання поліцейським лазерного вимірювача швидкості транспортних засобів LТІ 20/20 TruCam II № ТС008346 в ручному режимі є безпідставним.

Окрім цього, колегія суддів зазначає, що стаття 40 Закону України «Про Національну поліцію» стосується автоматичної техніки, а прилад LТІ 20/20 TruCam II не є автоматичною технікою, хоча за технічними характеристиками він може працювати і в автоматичному режимі.

Прилад LТІ 20/20 TruCam II є засобом вимірювальної техніки.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про метрологію та метрологічну діяльність» засоби вимірювальної техніки - засоби вимірювань, вимірювальні системи, матеріальні міри, стандартні зразки та будь-які частини засобів вимірювань або вимірювальних систем, якщо ці частини можуть бути об`єктом спеціальних вимог та окремого оцінювання відповідності.

Таким чином підрозділи поліції використовують вимірювач швидкості LТІ 20/20 TruCam II як засіб вимірювальної техніки «вимірювач швидкості автотранспортних засобів лазерний LТІ 20/20 TruCam II».

Враховуючи наведене, висновок суду першої інстанції про законність застосування відповідачем вимірювача TruCАМ LTI 20/20 ТС008383 в порядку, передбаченому ст. 40 Закону України «Про Національну поліцію», є правомірним.

Колегія суддів, як і суд першої інстанції, відхиляє доводи позивача стосовно нероз`яснення йому прав при розгляді справи, оскільки такі спростовуються відеозаписом, де поліцейський роз`яснює позивачу його права.

Також на відеозапису чітко видно автомобіль BMW 740D, д.н.з. НОМЕР_1 , який зупиняє поліцейський, та за кермом якого перебував саме позивач.

Після зупинки автомобіля позивача інспектор поліції підійшов до нього, представився, пояснив суть скоєного правопорушення та ознайомив із доказами правопорушення, повідомив, що відбудеться розгляд справи, та ознайомив із нормами ст. 63 Конституції України, ст. 268 КУпАП, роз`яснив вимоги ст. 307, 308 КУпАП, після чого ОСОБА_1 клопотань не заявляв.

Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року, № 14 „Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні порушення на транспорті" встановлено, що зміст постанови має відповідати вимогам, передбаченим статтями 283 та 284 КпАП. У ній, зокрема, потрібно навести докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення, та зазначити мотиви відхилення інших доказів, на які посилався порушник чи встановлених останнім доводів.

Вимогами статті 283 КУпАП визначено, що розглянувши справу про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить постанову по справі. Постанова повинна містити: найменування органу (прізвище, ім`я та по батькові, посада посадової особи), який виніс постанову; дату розгляду справи; відомості про особу, стосовно якої розглядається справа (прізвище, ім`я та по батькові (за наявності), дата народження, місце проживання чи перебування; опис обставин, установлених під час розгляду справи; зазначення нормативного акта, що передбачає відповідальність за таке адміністративне правопорушення; прийняте у справі рішення.

Постанова по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, крім даних, визначених частиною другою цієї статті, повинна містити відомості про: дату, час і місце вчинення адміністративного правопорушення; транспортний засіб, який зафіксовано в момент вчинення правопорушення (марка, модель, номерний знак); технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис; розмір штрафу та порядок його сплати; правові наслідки невиконання адміністративного стягнення та порядок його оскарження; відривну квитанцію із зазначенням реквізитів та можливих способів оплати адміністративного стягнення у вигляді штрафу.

Відповідно до статті 284 КУпАП по справі про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить одну з таких постанов: 1) про накладення адміністративного стягнення; 2) про застосування заходів впливу, передбачених статтею 24-1 цього Кодексу; 3) про закриття справи.

Колегія суддів, дослідивши оскаржувану постанову, дійшла висновку, що вона відповідає вимогам ст. 283, ст. 284 КУпАП, якими передбачений вичерпний перелік вимог, зміст яких обов`язково має зазначатись у постанові.

Щодо доводів позивача про те, що надані відповідачами докази (фотознімок та відеозаписи) не містять інформації на підтвердження розміщення дорожнього знаку 5.70 на відрізку дороги, де зафіксоване правопорушення, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до Правил дорожнього руху знак 5.70 "Фото-, відеофіксування порушень Правил дорожнього руху" інформує про можливість здійснення контролю за порушеннями Правил дорожнього руху за допомогою спеціальних технічних та (або) технічних засобів.

Зі змісту оскаржуваної постанови вбачається, що ТЗ позивача зупинено 02.10.2021 на 287 км а/д М-30 Стрий-Ізварине в с. Пирогівці.

З фото/відеознімку, наданого Департаментом патрульної поліції, вбачається, що перед дорожнім знаком 5.45 «Початок населеного пункту» («Пирогівці») встановлено дорожній знак типу 5.70 «Фото, відео фіксування порушень Правил дорожнього руху».

Доказів щодо відсутності дорожнього знаку 5.70 «Фото, відео фіксування порушень Правил дорожнього руху» у зазначеному місці, окрім тверджень, наведених у позовній заяві, позивачем не надано, судом не встановлено.

Отже твердження позивача щодо відсутності доказів на підтвердження відповідності встановлення станом на час фіксації правопорушення дорожнього знаку 5.70 на відрізку дороги, де зупинено його транспортний засіб, спростовується наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

З урахуванням наведеного, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що дії відповідача щодо притягнення позивача до адміністративної відповідальності є правомірними, а вина ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 122 КУпАП, доведена та підтверджується наданими відповідачами до суду доказами, а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують і зводяться до переоцінки встановлених судом першої інстанції обставин справи.

Підстави позову, як і доводи апеляційної скарги, на які посилався позивач, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи. Факт вчинення позивачем правопорушення, передбаченого частиною першою статті 122 КУпАП, не спростовано останнім.

Посилання позивача на висновки Другого апеляційного адміністративного суду, викладені у постанові від 08.12.2021 у справі № 621/990/21, не можуть бути враховані колегією суддів, оскільки в силу приписів частини п`ятої статті 242 КАС України враховуються висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду, а не у рішеннях (постановах) судів першої (апеляційної) інстанції.

Щодо доводів позивача про те, що рішення у справі ухвалене до отримання судом відповіді на відзив на позовну заяву, колегія суддів зазначає, що неподання відповіді на відзив на позовну заяву не перешкоджає розгляду справи, оскільки згідно з нормами КАС України є правом, а не обов`язком сторони адміністративного процесу. Окрім того, позивач скористався правом на апеляційний перегляд рішення суду першої інстанції.

Згідно з абз. 2 ч. 2 ст. 317 КАС України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. В даному випадку справу вирішено правильно.

В аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні суд апеляційної інстанції застосовує позицію ЄСПЛ, сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 18390/91, пункт 29).

Враховуючи зазначені вище положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у цій справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на всі аргументи позивача, оскільки судом досліджено всі основні питання, які є важливими для прийняття цього судового рішення.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Згідно зі статтею 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на те, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.

Оскільки колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, відповідно до приписів ст. 139 КАС України підстави вирішення питання розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відсутні.

Керуючись ст. 139, 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Валківського районного суду Харківської області від 07.12.2021 по справі № 615/1574/21 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий суддя Я.В. П`янова
Судді Л.В. Любчич О.В. Присяжнюк