Справа № 200/17799/21
Суддя: Зеленов А.С.
Дата ухвалення: 2023-09-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
У Х В А Л А

14 вересня 2023 року Справа №200/17799/21

Суддя Донецького окружного адміністративного суду - Зеленов А.С., одержавши матеріали заяви представника ОСОБА_1 Дяченка Олексія Володимировича про визнання бездіяльності протиправною в порядку ст.383 КАС України по справі №200/17799/21 за позовом ОСОБА_1 до Донецького обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

В провадженні Донецького окружного адміністративного суду перебувала адміністративна справа №200/17799/21 за позовом ОСОБА_1 до Донецького обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 11 лютого 2022 року по справі №200/17799/21 позов ОСОБА_1 до Донецького обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково:

визнано протиправними дії Донецького обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки щодо застосування червня 2015 року, як місяця за яким починається обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 в період з 01 грудня 2015 року по 28 лютого 2018 року включно;

зобов`язано Донецький обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01 грудня 2015 року по 28 лютого 2018 року із застосуванням базового місяця для розрахунку індексації грошового забезпечення - січень 2008 року, із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 року №44, з урахуванням раніше виплачених сум;

визнано протиправною бездіяльність Донецького обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки щодо невиплати в повному розмірі індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01 березня 2018 року по 23 липня 2018 року включно;

зобов`язано Донецький обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01 березня 2018 року по 23 липня 2018 року включно відповідно до абзаців 4, 6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078 із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб, відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року №44 з урахуванням раніше виплачених сум. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Рішення суду набрало законної сили 15 березня 2022 року.

02 березня 2023 року судом видано виконавчі листи.

До Донецького окружного адміністративного суду надійшла заява представника ОСОБА_1 Дяченка Олексія Володимировича про визнання бездіяльності протиправною в порядку ст.383 КАС України по справі №200/17799/21, в обґрунтування якої зазначено, що відповідачем не виконано рішення суду у частині: нарахування та виплати позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 01 березня 2018 року по 23 липня 2018 року включно відповідно до абзаців 4, 6 пункту 5 «Порядку проведення індексації грошових доходів населення», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078 із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб, відповідно до пункту 2 «Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового начальницького складу», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року №44 з урахуванням раніше виплачених сум.

За період з 01 березня 2018 року по 23 липня 2018 року відповідачем розраховано тільки поточну індексацію грошового забезпечення, яка склалась внаслідок перевищення порогу для проведення індексації в 103% в сумі 0,00 грн.

Проте відповідачем в порушення абзаців 3, 4, 6 пункту 5 постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078 Про затвердження Порядку проведення індексації грошових доходів населення (далі Порядок №1078) не виплачено індексацію-різницю грошового забезпечення за період з 01 березня 2018 року по 23 липня 2018 року у фіксованій величині 4082,33 грн. в місяць на загальну суму 19358,15 грн.

29 травня 2023 року позивачем направлено на електронну пошту відповідача заяву з проханням провести виплату індексації грошового забезпечення за період з 01 березня 2018 року по 23 липня 2018 року включно та надати розрахунок підвищення грошового забезпечення.

05 червня 2023 року відповідачем надано розрахунок підвищення грошового забезпечення з якого вбачається, що на думку відповідача грошове забезпечення позивача у березні 2018 року у порівнянні з лютим 2018 року збільшилось на 5677,05 грн., а саме: 8052,66 грн 2375,62 грн.

Вважає вказані дії протиправними. Просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність Донецького обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки щодо невиплати ОСОБА_1 індексації-різниці грошового забезпечення 4082 гривні 33 копійки в місяць за період з 01 березня 2018 року по 23 липня 2018 року включно відповідно до норм абзаців 4, 6 пункту 5 «Порядку проведення індексації грошових доходів населення», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078 при виконанні рішення Донецького окружного адміністративного суду від 11 лютого 2022 року у справі №200/17799/21;

- встановити Донецькому обласному територіальному центру комплектування та соціальної підтримки строк з дня отримання ухвали для надання відповіді про результати розгляду окремої ухвали та інформації про вжиті заходи.

Ухвалою суду від 14 червня 2023 року встановлено Донецькому обласному територіальному центру комплектування та соціальної підтримки строк, протягом якого відповідач може надати свої заперечення (пояснення) щодо заяви представника ОСОБА_1 Дяченка Олексія Володимировича про визнання бездіяльності протиправною в порядку ст.383 КАС України по справі №200/17799/21 - до 22 червня 2023 року.

Заперечень (пояснень) з приводу заяви представника ОСОБА_1 Дяченка Олексія Володимировича про визнання бездіяльності протиправною в порядку ст.383 КАС України по справі №200/17799/21 від Донецького обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки не надходило.

Згідно ч. 1 ст. 383 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.

Відповідно до ч. 4 ст. 383 КАС України заяву, зазначену у частині першій цієї статті, може бути подано протягом десяти днів з дня, коли позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів, але не пізніше дня завершення строку пред`явлення до виконання виконавчого листа, виданого за відповідним рішенням суду.

Як зазначив заявник, 05 червня 2023 року відповідачем надано розрахунок підвищення грошового забезпечення, з якого вбачається, що на думку відповідача грошове забезпечення позивача у березні 2018 року у порівнянні з лютим 2018 року збільшилось на 5677,05 грн., а саме: 8052,66 грн 2375,62 грн. У зв`язку із чим за період з 01 березня 2018 року по 23 лютого 2018 року відповідачем розраховано тільки поточну індексацію грошового забезпечення, яка склалась внаслідок перевищення порогу для проведення індексації в 103% в сумі 0,00 грн

До Донецького окружного адміністративного суду із даною заявою представник ОСОБА_1 Дяченко Олексій Володимирович звернувся до через Електронний суд 06 червня 2023 року).

Отже, заявник звернувся із даною заявою у встановлений ч. 4 ст. 383 КАС України строк.

Відповідно до ч. 5 цієї ж статті у разі відповідності заяви вимогам, зазначеним у цій статті, вона підлягає розгляду та вирішенню в порядку письмового провадження або в судовому засіданні на розсуд суду протягом десяти днів з дня її отримання. Неприбуття в судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені, не перешкоджає розгляду такої заяви.

Суд вважає за можливе розглянути заяву представника ОСОБА_1 Дяченка Олексія Володимировича в письмовому порядку на підставі наявних матеріалів.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 129-1 Конституції України, ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» встановлено, що судове рішення є обов`язковим до виконання.

Відповідно до ст. 370 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Питання визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання рішення суду врегульовано ст. 383 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до ч. 1 ст. 383 Кодексу адміністративного судочинства України особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.

Частиною 6 ст. 383 Кодексу визначено, що за відсутності обставин протиправності відповідних рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень - відповідача та порушення ним прав, свобод, інтересів особи-позивача, суд залишає заяву без задоволення. За наявності підстав для задоволення заяви суд постановляє ухвалу в порядку, передбаченому статтею 249 цього Кодексу.

Стаття 249 цього Кодексу регулює питання постановлення судом окремих ухвал.

Відповідно до ч.ч. 1, 4, 5 ст. 249 Кодексу адміністративного судочинства України суд, виявивши під час розгляду справи порушення закону, може постановити окрему ухвалу і направити її відповідним суб`єктам владних повноважень для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону.

В окремій ухвалі суд має зазначити закон чи інший нормативно-правовий акт (у тому числі його статтю, пункт тощо), вимоги яких порушено, і в чому саме полягає порушення.

З метою забезпечення виконання вказівок, що містяться в окремій ухвалі, суд встановлює у ній строк для надання відповіді залежно від змісту вказівок та терміну, необхідного для їх виконання.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Вирішуючи питання щодо наявності або відсутності обставин протиправності рішення, дій чи бездіяльності Донецького обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки при виконанні рішення Донецького окружного адміністративного суду від 11 лютого 2023 року та порушення таким рішенням, дією чи бездіяльністю прав ОСОБА_1 , суд виходить з наступного.

Як зазначено в резолютивній частині рішення Донецького окружного адміністративного суду від 11 лютого 2022 року, цим рішенням, зокрема, зобов`язано Донецький обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01 березня 2018 року по 23 липня 2018 року включно відповідно до абзаців 4, 6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078 із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб, відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року №44 з урахуванням раніше виплачених сум.

Позивач зазначає, що за період з 01 березня 2018 року по 23 липня 2018 року відповідачем розраховано тільки поточну індексацію грошового забезпечення, яка склалась внаслідок перевищення порогу для проведення індексації в 103% в сумі 0,00 грн.

Тобто, відповідачем в порушення абзаців 3, 4, 6 пункту 5 постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078 Про затвердження Порядку проведення індексації грошових доходів населення (далі Порядок №1078) не виплачено індексацію-різницю грошового забезпечення за період з 01 березня 2018 року по 23 липня 2018 року у фіксованій величині 4082,33 грн. в місяць на загальну суму 19358,15 грн.

29 травня 2023 року позивачем направлено на електронну пошту відповідача заяву з проханням провести виплату індексації грошового забезпечення за період з 01.03.2018 року по 23.07.2018 року включно та надати розрахунок підвищення грошового забезпечення.

05.06.2023 року відповідачем надано розрахунок підвищення грошового забезпечення з якого вбачається, що на думку відповідача грошове забезпечення позивача у березні 2018 року у порівнянні з лютим 2018 року збільшилось на 5677,05 грн., а саме: 8052,66 грн 2375,62 грн.

При цьому з розрахунку збільшення грошового забезпечення вбачається, що відповідачем у лютому 2018 року:

посадовий оклад взято із архівної відомості за 2018 рік який складав 605,00 грн. взято правильно, заперечень немає;

оклад за військовим званням замість 35,00 грн. взято з невідомих причин 600,00 грн., хоча за лютий 2018 року згідно архівної відомості виплату проведено із застосуванням окладу за військовим званням 35,00 грн.;

надбавка за вислугу років замість 64,00 грн. взято з невідомих причин 301,25 грн., хоча за лютий 2018 року згідно архівної відомості виплату проведено із застосуванням окладу за військовим званням 64,00 грн;

надбавка за виконання особливо важливих завдань взагалі не врахована;

надбавка за особливості проходження служби врахована у сумі 150,63 грн., хоча згідно архівної відомості виплату відповідач у лютому 2018 року її взагалі не виплачував;

премія - замість 3738,90 грн. виплачених згідно архівної відомості з невідомих причин вигадано розмір премії у сумі 718,74 грн., який у архівних відомостях взагалі не фігурує;

щомісячна додаткова грошова винагорода у сумі 2876,94 грн. взагалі не врахована

Таким чином, на думку представника позивача, відповідачем розрахунок грошового забезпечення за лютий 2018 року у сумі 2375,62 грн. проведено виходячи із вигаданих розмірів надбавок, які не мають нічого спільного з реальним виплаченим грошовим забезпеченням.

З огляду на викладене, слід зазначити наступне.

Постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078 затверджено Порядок проведення індексації грошових доходів населення (далі Порядок №1078 у редакції на момент виникнення спірних правовідносин), який визначає правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення і поширюється на підприємства, установи та організації незалежно від форми власності і господарювання, а також на фізичних осіб, що використовують працю найманих працівників.

Порядок № 1078 передбачає можливість виплати двох видів індексації грошового доходу, умовно кажучи, «поточної» та «індексації-різниці».

Право на поточну індексацію виникає у випадку, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який з 01 січня 2016 року встановлений у розмірі 103% (абз. 2 п. 1-1, абз. 6 п. 5 Порядку №1078).

Сума цієї індексації визначається як результат множення грошового забезпечення, що підлягає індексації в межах прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб, на величину приросту індексу споживчих цін, поділений на 100% (абз. абз. 2, 5 п. 4 Порядку № 1078).

У цьому контексті правовідносини щодо нарахування й виплати позивачу поточної індексації в період з 01 березня 2018 року по 23 липня 2018 року не є спірними.

Щодо «фіксованої» суми індексації, то слід зазначити, що Закон № 1282 і Порядок № 1078 такого поняття не містять.

Цей термін містився у Додатку 4 до Порядку № 1078 у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 13 червня 2012 року № 526, де були наведені приклади обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації.

Проте Постановою КМУ № 1013 цей Додаток був викладений у новій редакції і з 01 грудня 2015 року у цьому Додатку, як і в цілому в Порядку № 1078, поняття фіксованої суми індексації не згадується.

З 01 грудня 2015 року в абз. абз. 3, 4, 5, 6 п. 5 Порядку № 1078 по суті йдеться про поняття «індексації-різниці», право на яку виникає тільки тоді, коли у місяці підвищення тарифних ставок (окладів) розмір доходу менший суми можливої індексації, визначеної в цьому місяці.

Абз. абз. 3, 4 п. 5 Порядку № 1078 у редакціях, які застосовувалися з 01 грудня 2015 року, передбачали обставини, за наявності яких у місяці підвищення доходу індексація (не)нараховується, а саме:

- сума індексації у місяці підвищення тарифних ставок (окладів) не нараховується, якщо розмір підвищення грошового доходу перевищує суму індексації, що склалася у місяці підвищення доходу (абз. 3);

- сума індексації у місяці підвищення тарифних ставок (окладів) нараховується, якщо розмір підвищення грошового доходу не перевищує суму індексації, що склалася у місяці підвищення доходу (абз. 4).

Якщо у місяці підвищення тарифних ставок (окладів) сума цієї індексації нараховується, то абз. 6 п. 5 Порядку № 1078 додатково указує, що ця сума індексації-різниці виплачується до наступного підвищення тарифних ставок (окладів) і до неї надалі додається поточна індексація, яка складається, коли величина індексу споживчих цін перевищує поріг індексації у розмірі 103 відсотки.

Системний аналіз п. 1, абз. абз. 4, 6 п. 5 Порядку № 1078 (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) дає підстави для висновку, що нарахування й виплата індексації-різниці має щомісячний фіксований характер, гарантується законом і є обов`язковими для підприємств, установ та організацій незалежно від форми власності і господарювання, а також для фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників.

З урахуванням того факту, що 01 березня 2018 року набрала чинності постанова Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 740 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», якою були встановлені нові розміри окладів військовослужбовців, та з огляду на правила п. п. 5, 10-2 Порядку № 1078, березень 2018 року став місяцем підвищення доходу позивача , за яким слід здійснювати обчислення індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації грошового забезпечення.

Системний і цільовий способи тлумачення абз. абз. 3, 4 Порядку № 1078 дають підстави для висновку, що в березні 2018 року як місяці підвищення доходу відповідачу належало вирішити питання, чи має остання право на отримання суми індексації-різниці.

Судом встановлено та підтверджено наявною у матеріалах справи розрахунком індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 згідно виконавчого листа Донецького окружного адміністративного суду №200/17799/21 від 11 лютого 2022 року, відповідачем у період з 01 березня 2018 року по 23 липня 2018 року нарахована індексація грошового забезпечення у розмірі 0,00 грн.

Однак, позивач наполягає на тому, що має право на отримання індексації-різниці і що це право відповідач порушив через бездіяльність.

З огляду на викладене, суд вважає за потрібне до спірних правовідносин застосувати правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 23 березня 2023 року у справі № 400/3826/21:

«102. У цьому контексті Суд зауважує, що з огляду на абзац 4 пункту 5 Порядку № 1078 позивач має право на отримання суми індексації-різниці за умови, якщо розмір підвищення доходу в березні 2018 року дорівнює або є меншим за суму можливої індексації, що склалася у березні 2018 року.

102.1. Якщо ця умова наявна, то розмір належної індексації-різниці визначається як різниця між сумою можливої індексації і розміром підвищення доходу.

104. Щодо кола обставин, які належить з`ясувати для правильного застосування абзаців 3, 4, 5, 6 пункту 5 Порядку № 1078, Суд звертає увагу на таке.

105. Буквальний спосіб тлумачення цих норм свідчить про те, що для їхнього застосування суд повинен встановити:

105.1. розмір підвищення доходу позивача в березні 2018 року (А);

105.2. суму можливої індексації грошового забезпечення позивача в березні 2018 року (Б);

105.3. чи перевищує розмір підвищення доходу (А) суму можливої індексації (Б).

106. Розмір підвищення доходу в березні 2018 року (А) визначається як різниця між сумою грошового забезпечення в березні 2018 року та сумою грошового забезпечення в лютому 2018 року.

106.1. В обидві ці суми враховуються складові грошового забезпечення, які не мають разового характеру (речення 2 абзацу 5 пункт 5 Порядку №1078).

107. Сума можливої індексації грошового забезпечення в березні 2018 року (Б) визначається як результат множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, актуального для березня 2018 року, на величину приросту індексу споживчих цін у березні 2018 року, поділений на 100 відсотків (абзац 5 пункту 4 Порядку №1078).

108. Якщо розмір підвищення доходу в березні 2018 року (А) дорівнює або є меншим за суму можливої індексації, що склалася у березні 2018 року (Б), то це є підставою для нарахування й виплати позивачу індексації-різниці до чергового підвищення тарифних ставок (окладів) або до дати звільнення зі служби.

109. Як уже було зазначено, у такому випадку відповідно до абзацу 4 пункту 5 Порядку №1078 сума індексації-різниці в березні 2018 року розраховується як різниця між сумою можливої індексації (Б) і розміром підвищення доходу (А).

Заявник стверджує, що складові грошового забезпечення позивача за лютий-березень 2018 року, які зазначенні у розрахунку грошового забезпечення із сумою індексації у березні 2018 року у порівнянні з лютим 2018 року ОСОБА_1 від 02 червня 2023 року №09/02/305/1 та «Архівній відомості з грудня 2015 року по серпень 2018 року» є відмінними.

Свою позицію заявник обґрунтовує, зокрема, даними, що містяться у доданій до заяви у якості письмового доказу «Архівної відомості з грудня 2015 року по серпень 2018 року щодо ОСОБА_1 ».

Відносно вказаної «Архівної відомості з грудня 2015 року по серпень 2018 року», суд зазначає наступне.

Судочинство в Україні ґрунтується на основних засадах, визначених частиною третьою статті 129 Конституції України, зокрема рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом; змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частиною першою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

До основних засад (принципів) адміністративного судочинства віднесено, зокрема, верховенство права, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін, диспозитивність та офіційне з`ясування всіх обставин у справі (частина третя статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України).

Статтею 90 Кодексу адміністративного судочинства України визначено порядок оцінки доказів в адміністративних справах.

Відповідно до частин першої та другої статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (частина третя статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України).

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частина четверта статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (стаття 73 Кодексу адміністративного судочинства України).

Статтею 75 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

За змістом частин першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

За приписами частин першої - третьої статті 79 Кодексу адміністративного судочинства України учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом із поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом із поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Відповідно до Вимог до оформлювання документів ДСТУ 4163-2003 Національного стандарту України, Державної уніфікованої системи документації, які затверджені наказом Держспоживстандарту України від 07 квітня 2003 року №55 (далі ДСТУ станом у період з 2015 по 2018 рік), цей стандарт поширюється на організаційно-розпорядчі документи (далі - документи) - постанови, розпорядження, накази, положення, рішення, протоколи, акти, листи тощо, створювані в результаті діяльності: органів державної влади України, органів місцевого самоврядування; підприємств, установ, організацій та їх об`єднань усіх форм власності (далі - організацій). Цей стандарт установлює: склад реквізитів документів; вимоги до змісту і розташовування реквізитів документів; вимоги до бланків та оформлювання документів; вимоги до документів, що їх виготовляють за допомогою друкувальних засобів. Вимоги цього стандарту щодо оформлювання реквізитів можна поширювати на всі класи уніфікованих систем документації.

Склад реквізитів документів визначено у розділі 4 ДСТУ 4163-2003.

Так, готуючи та оформлюючи документи, використовують такі

реквізити:

01 - зображення Державного Герба України, герба Автономної

Республіки Крим ;

02 - зображення емблеми організації або товарного знака

(знака обслуговування);

03 - зображення нагород

04 - код організації

05 - код форми документа

06 - назва організації вищого рівня

07 - назва організації

08 - назва структурного підрозділу організації

09 - довідкові дані про організацію

10 - назва виду документа

11 - дата документа

12 - реєстраційний індекс документа

13 - посилання на реєстраційний індекс і дату документа, на

який дають відповідь

14 - місце складення або видання документа

15 - гриф обмеження доступу до документа

16 - адресат

17 - гриф затвердження документа

18 - резолюція

19 - заголовок до тексту документа

20 - відмітка про контроль

21 - текст документа

22 - відмітка про наявність додатків

23 - підпис

24 - гриф погодження документа

25 - візи документа

26 - відбиток печатки

27 - відмітка про засвідчення копії

28 - прізвище виконавця і номер його телефону

29 - відмітка про виконання документа і направлення його до

справи

30 - відмітка про наявність документа в електронній формі

31 - відмітка про надійдення документа до організації

32 - запис про державну реєстрацію.

Наказом ДП «УКРАЇНСЬКИЙ НАУКОВО-ДОСЛІДНИЙ І НАВЧАЛЬНИЙ ЦЕНТР ПРОБЛЕМ СТАНДАРТИЗАЦІЇ, СЕРТИФІКАЦІЇ ТА ЯКОСТІ» від 01 липня 2020 року №144 прийнято національні стандарти з наданням чинності з 01 вересня 2021 року, зокрема, ДСТУ 4163:2020 Державна уніфікована система документації. Уніфікована система організаційно-розпорядчої документації. Вимоги до оформлення документів

- на заміну ДСТУ 41632003, який поширюється на організаційно-розпорядчі документи незалежно від носія інформації (далі документи), зокрема на: організаційні (положення, статути, посадові інструкції, штатні розписи тощо); розпорядчі (постанови, рішення, накази, розпорядження); інформаційно-аналітичні (акти, довідки, доповідні записки, пояснювальні записки, службові листи тощо) документи, створювані в результаті діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, установ, підприємств, організацій та інших юридичних осіб (далі юридична особа) незалежно від їхнього функціонально- цільового призначення, рівня і масштабу діяльності та форми власності. Цей стандарт установлює: склад реквізитів документів; вимоги до змісту та місця розташування реквізитів у документах; вимоги до бланків та оформлення документів; вимоги до виготовлення документів. Вимоги цього стандарту щодо оформлення реквізитів можуть бути поширені на всі класи уніфікованих систем документації. 1.4. Стандарт визначає склад і зміст постійної інформації реквізитів для організаційно-розпорядчих документів незалежно від носія інформації.

Склад реквізитів документів визначено у розділі 4 ДСТУ 4163:2020, : 01 зображення Державного Герба України; 2 зображення емблеми юридичної особи або торговельної марки (знака для товарів і послуг); 3 найменування юридичної особи вищого рівня; 4 найменування юридичної особи; 5 найменування структурного підрозділу юридичної особи; 6 довідкові дані про юридичну особу; 7 код форми документа; 8 код юридичної особи; 9 назва виду документа; 10 дата документа; 11 реєстраційний індекс документа; 12 посилання на реєстраційний індекс і дату документа, на який дають відповідь; 13 місце складення документа; 14 гриф обмеження доступу до документа; 15 адресат; 16 гриф затвердження документа; 17 резолюція; 18 відмітка про контроль; 19 заголовок до тексту документа; 20 текст документа; 21 відмітка про наявність додатків 22; підпис 23; відбиток печатки; 24 віза документа; 25 гриф погодження (схвалення) документа; 26 відмітка про засвідчення копії документа; 27 відомості про виконавця документа; 28 відмітка про ознайомлення з документом; 29 відмітка про виконання документа; 30 відмітка про надходження документа до юридичної особи; 31 запис про державну реєстрацію; 32 відмітка про наявність примірника з паперовим (електронним) носієм інформації.

Оскільки при підготовці та оформленні архівної відомості з грудня 2015 року по серпень 2018 року відсутня дата документу, в порушення розділу 4 ДСТУ 4163-2003 та розділу 4 ДСТУ 4163:2020, суд вважає за необхідне застосувати обидва національні стандарти щодо оформлення документів, а саме в частині складу його реквізитів як обов`язкових.

Так, аналізуючи надану "Архівну відомість з грудня 2015 року по серпень 2018 року" суд вважає за необхідне відмітити, що вона не містить частину реквізитів, які визначені як розділом 4 ДСТУ 4163-2003, так і розділом 4 ДСТУ 4163:2020, а саме: з назви організації (назви структурного підрозділу організації) чи найменування юридичної особи (структурного підрозділу юридичної особи), коду юридичної особи (за наявності), місце складення документа, дати документу, реєстраційного індексу документу, відбитку печатки (за наявності), прізвища виконавця тощо.

Тобто в даному випадку, додержання вимог ДСТУ 4163-2003 та ДСТУ 4163:2020 в частині зазначення викладених вище реквізитів як обов`язкових надає документові юридичної сили, тому суд приходить до висновку, що зазначена вище «архівна відомість» не є належним доказом підтвердження складових грошового забезпечення позивача, зокрема, за лютий березень 2018 року, оскільки не містить реквізитів для ідентифікації підприємства (установи, організації), що її видало, та даних осіб, які її видали.

З наданого розрахунку від 02 червня 2023 року №09/02/305/1 грошового забезпечення із сумою індексації у березні 2018 року у порівнянні з лютим 2018 року ОСОБА_1 слідує, що:

грошове забезпечення за старим посадовим окладом становило 2375,62 грн та складалось з: посадового окладу 605 грн, окладу за військовим званням 600 грн, надбавка за вислугу років 25% - 301,25 грн, надбавка за особливості проходження військової служби 10% - 150, 53 грн, премії 118,8% - 718,74 грн;

грошове забезпечення за новим посадовим окладом становило 8052,66 грн та складалось з : посадового окладу 2820,00 грн, окладу за військовим званням 600 грн, надбавка за вислугу років 25% - 855,00 грн, надбавка за особливості проходження військової служби 10% - 3350,16 грн, премії 118,8% - 3350,16 грн;

Отже, розмір підвищення грошового забезпечення позивача у березні 2018 року становив: 5677,04 грн (8052,66 грн 2375,62 грн)

Суму можливої індексації грошового забезпечення в березні 2018 року суд визначає як результат множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, актуального для березня 2018 року, на величину приросту індексу споживчих цін у березні 2018 року, поділений на 100%.

Величина приросту індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення в березні 2018 року становить 253,3. Дана обставина сторонами не заперечується.

В березні 2018 року прожитковий мінімум для працездатних осіб становив 1 762,00 грн (https://services.dtkt.ua/catalogues/indexes/1).

Відповідно до абз. 5 п. 4 Порядку № 1078 сума індексації за березень 2018 року розраховується як: прожитковий мінімум для працездатних осіб станом на 01 березня 2018 року помножений на величину приросту індексу споживчих цін і поділений на 100: 1 762,00 грн х 253,30% / 100 = 4 463,15 грн.

Таким чином, сума можливої індексації грошового забезпечення в березні 2018 року становила 4 463,15 грн.

Вирішуючи питання, чи перевищує розмір підвищення доходу суму можливої індексації на момент розгляду даної заяви, суд виходить того, що сума підвищення доходу позивача в березні 2018 року становить 5677,04 грн, а сума можливої індексації в березні 2018 року 4 463,15 грн, тобто розмір підвищення доходу є більшим за суму можливої індексації, що склалася у березні 2018 року.

Враховуючи викладене вище, та висновок про те, що вищезазначена архівна відомість судом до уваги не приймається, заяви представника ОСОБА_1 Дяченка Олексія Володимировича про визнання бездіяльності протиправною в порядку ст.383 КАС України по справі №200/17799/21 є необґрунтованою.

Разом з цим, відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України; судове рішення є обов`язковим до виконання; держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку; контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Конституційний Суд України зазначив, що складовою права кожного на судовий захист є обов`язковість виконання судового рішення (абзац третій пункту 2.1 мотивувальної частини Рішення від 26 червня 2013 року № 5-рп/2013). Це право охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012).

Конституційний Суд України у Рішенні від 26 червня 2013 року взяв до уваги практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), який, зокрема, в пункті 43 рішення у справі «Шмалько проти України», заява № 60750/00, від 20 липня 2004 року вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду.

Крім того, у Рішенні від 15 травня 2019 року № 2-р(II)/2019 Конституційний Суд України з посиланням на практику ЄСПЛ підкреслив, що визначене статтею 6 Конвенції право на суд було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне обов`язкове судове рішення не виконувалося на шкоду одній зі сторін; і саме на державу покладено позитивний обов`язок створити систему виконання судових рішень, яка була б ефективною як у теорії, так і на практиці, і гарантувала б їх виконання без неналежних затримок; ефективний доступ до суду включає право на те, щоб рішення суду було виконане без невиправданих затримок; держава та її державні органи відповідальні за повне та своєчасне виконання судових рішень, які постановлені проти них (пункт 84 рішення у справі «Валерій Фуклєв проти України» від 07 червня 2005 року, заява № 6318/03; пункт 43 рішення у справі «Шмалько проти України» від 20 липня 2004 року, заява № 60750/00; пункти 46, 51, 54 рішення у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» від 15 жовтня 2009 року, заява № 40450/04; пункт 64 рішення у справі «Apostol v. Georgia» від 28 листопада 2006 року, заява № 30779/04).

На підставі аналізу статей 3, 8, частин першої та другої статті 55, частин першої та другої статті 129-1 Конституції України в системному взаємозв`язку Конституційний Суд України в пункті 2.1 мотивувальної частини Рішення від 15 травня 2019 року № 2-р(II)/2019 констатував, що обов`язкове виконання судового рішення є необхідною умовою реалізації конституційного права кожного на судовий захист, тому держава не може ухилятися від виконання свого позитивного обов`язку щодо забезпечення виконання судового рішення задля реального захисту та відновлення захищених судом прав і свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави. Позитивний обов`язок держави щодо забезпечення виконання судового рішення передбачає створення належних національних організаційно-правових механізмів реалізації права на виконання судового рішення, здатних гарантувати здійснення цього права та обов`язковість судових рішень, які набрали законної сили, що неможливо без їх повного та своєчасного виконання.

Відповідно до статті 14 КАС України судове рішення, яким закінчується розгляд справи в адміністративному суді, ухвалюється іменем України.

Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їхніми посадовими та службовими особами, фізичними та юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Аналогічні положення містяться в статті 370 КАС України, відповідно до якої судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Отже, обов`язковість виконання судового рішення є важливою складовою права особи на справедливий суд, що гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та однією з основних засад судочинства, визначених статтею 129-1 Конституції України, статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, статтями 14, 370 КАС України.

З метою забезпечення виконання судового рішення статтею 382 КАС України передбачено дві форми судового контролю за виконанням судового рішення: 1) зобов`язання суб`єкта владних повноважень подати звіт про виконання рішення суду; 2) накладення на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення, штрафу в сумі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Так, згідно з положеннями частини першої статті 382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати в установлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

За наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень про виконання рішення суду або в разі неподання такого звіту суддя своєю ухвалою може встановити новий строк подання звіту, накласти на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення, штраф в сумі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (частина друга статті 382 КАС України).

Враховуючи, обов`язковість виконання судового рішення, відсутність будь-яких пояснень (заперечень) з боку Донецького обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки щодо заяви позивача, яка подана в порядку статті 383 КАС України, з метою дотримання рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що наявні всі підстави для встановлення судового контролю щодо виконання рішення у цій справі.

Керуючись ст.ст. 72, 77, 242, 249, 256, 382, 383, 294 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

У Х В А Л И В:

У задоволенні заяви представника ОСОБА_1 Дяченка Олексія Володимировича про визнання бездіяльності протиправною в порядку ст.383 КАС України по справі №200/17799/21 за позовом ОСОБА_1 до Донецького обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії - відмовити.

Зобов`язати Донецький обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки подати протягом тридцяти днів з дня набрання законної сили цією ухвалою, звіт про виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 11 лютого 2022 року по справі №200/17799/21 за позовом ОСОБА_1 до Донецького обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до Першого апеляційного адміністративного суду.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня з дня складення повного судового рішення.

Повний текст ухвали складено та підписано 14 вересня 2023 року.

Текст ухвали розміщений в Єдиному державному реєстрі судових рішень (веб-адреса сторінки: http://www.reyestr.court.gov.ua/).

Суддя Зеленов А.С.