Справа № 120/7339/23
Суддя: Шидловський В.Б.
Дата ухвалення: 2023-09-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 120/7339/23

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Жданкіна Наталія Володимирівна

Суддя-доповідач - Шидловський В.Б.

18 вересня 2023 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Шидловського В.Б.

суддів: Курка О. П. Боровицького О. А. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 05 липня 2023 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

позивач - ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії.

Позовні вимоги мотивовані протиправністю дій відповідача щодо зменшення розміру пенсії з 01.01.2023, розмір якої був визначений на виконання рішень Вінницького окружного адміністративного суду від 31.07.2020 у справі №120/2947/20-а та від 25.06.2021 у справі №120/1691/21-а та виплачувався відповідачем з жовтня 2021 року.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 05 липня 2023 року позов задоволено.

Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області щодо припинення з 01.01.2023 виплати ОСОБА_1 пенсії в розмірі 38841,60 грн згідно з рішеннями Вінницького окружного адміністративного суду від 31.07.2020 у справі №120/2947/20-а та від 25.06.2021 у справі № 120/1691/21-а..

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області з 01.01.2023 поновити виплату ОСОБА_1 пенсії в розмірі 38841,60 грн відповідно до рішень Вінницького окружного адміністративного суду від 31.07.2020 у справі №120/2947/20-а та від 25.06.2021 у справі № 120/1691/21-а.

Стягнуто на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1073,60 грн (одна тисяча сімдесят три гривні 60 копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, у якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити. В обґрунтування апеляційної скарги апелянт послався на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що, на його думку, призвело до неправильного вирішення спору.

Позивач правом подання письмового відзиву на апеляційну скаргу не скористався, що в силу вимог ч.4 ст.304 КАС України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції в порядку п.3 ч.1 ст.311 КАС України розглядає справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги законність та обґрунтованість судового рішення, повноту встановлення обставин справи, застосування норм матеріального і процесуального права, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних мотивів.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, позивач перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України у Вінницькій області і отримує пенсію за вислугу років, призначену відповідно до положень Закону України "Про прокуратуру" у розмірі 90 відсотків від суми місячної заробітної плати.

Рішенням Другого сенату Конституційного Суду України № 7-р(II)/2019 від 13.12.2019 визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) положення ч.20 ст.86 Закону України від 14.10.2014 № 1697-VII "Про прокуратуру" зі змінами, відповідно до яких умови та порядок перерахунку призначених пенсій працівникам прокуратури визначається Кабінетом Міністрів України.

02.04.2020 прокуратурою Вінницької області позивачу видано довідку за № 18/145 про розмір заробітної плати (грошового забезпечення), що враховується для перерахунку пенсій.

Довідка видана на підставі Рішення Конституційного Суду України № 7-р(II)/2019 від 13.12.2019 та постанови Кабінету Міністрів України № 657 від 30.08.2017 "Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України щодо оплати праці працівників прокуратури".

Згідно з вказаною довідкою розмір заробітної плати за прирівняною посадою керівника місцевої прокуратури для перерахунку пенсії позивача становить 43157,33 грн.

16.04.2020 позивач звернувся до відповідача із заявою про перерахунок пенсії на підставі довідки про заробітну плату №18/145 від 02.04.2020 із урахуванням 90% від заробітної плати та без встановлення максимального розміру пенсії.

За результатом розгляду заяви позивача, відповідач листом №1921-1669/П-02/8-0200/20 від 22.05.2020 повідомив, що право на перерахунок пенсії, призначених згідно Закону №1697, виникає за зверненнями, що надходять починаючи з 13.12.2019, для яких момент виникнення права на перерахунок пенсії настав не раніше 13.12.2019.

Вважаючи протиправною відмову відповідача у перерахунку пенсії, позивач за захистом своїх прав та інтересів звернувся до суду.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 31.07.2020 у справі №120/2947/20, яке набрало законної сили, Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області зобов`язано здійснити з 01.01.2020 перерахунок та виплату пенсії за вислугу років ОСОБА_1 відповідно до частини 20 статті 86 Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 за №1697-VII, у розмірі 90 % розміру грошового забезпечення, на підставі довідки прокуратури Вінницької області від 02.04.2020 за №18/145, з урахуванням раніше виплачених сум.

В подальшому, 02 листопада 2020 року позивач звернувся до пенсійного органу із заявою, у якій просив здійснити перерахунок пенсії відповідно до рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 31 липня 2020 року, ухваленому за результатами розгляду справи №120/2947/20-а, без обмеження її максимальним розміром.

Листом вих. №5086-5018/П-02/8-0200/21 від 25 листопада 2020 року пенсійний орган повідомив позивача, що на виконання рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 31 липня 2020 року у справі №120/2947/20-а Головним управлінням Пенсійного фонду України у Вінницькій області з 01 січня 2020 року здійснено перерахунок пенсії позивача, проте застосовано обмеження її максимальним розміром.

Вважаючи протиправною відмову відповідача у перерахунку пенсії, позивач за захистом своїх прав та інтересів звернувся до суду.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 25.06.2021 у справі №120/1691/21-а, яке набрало законної сили, Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області зобов`язано з 01 січня 2020 року здійснити перерахунок та виплату раніше призначеної пенсії ОСОБА_1 без обмеження її максимального розміру, врахувавши при цьому раніше виплачені суми пенсії.

На підставі Рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 25 червня 2021 року у справі № 120/1691/21-а Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області з 01.01.2020 зробило перерахунок пенсії позивача на підставі довідки прокуратури Вінницької області № 18/145 від 02 квітня 2020 року, при цьому визначило розмір пенсії у сумі 38841 грн.60 коп. Виплату пенсії в цій сумі пенсійний орган розпочав в жовтні 2021 року.

Однак, як вказує позивач, з 01 січня 2023 року, без будь яких пояснень, Головне управління Пенсійного фонду України в Вінницькій області зменшило розмір його пенсії до 37890 грн., що на 951 грн.60 коп. (38841.6- 37890) менше, ніж це було встановлено рішеннями судів, та встановлено самим головним управлінням Пенсійного фонду України у Вінницькій області.

Листом від 10.04.2023 за № 6036-4362/П-02/8-0200/23 відповідач повідомив позивача про виплату йому з січня 2023 року нового (зменшеного) розміру пенсії за вислугу років, а саме 37 890,00 грн. Свої дії пенсійний орган пояснив тим, що розмір пенсії позивача приведено у відповідність до вимог Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" в частині врахування заробітної плати згідно з довідкою від 02.04.2020 № 18/145, з якої було сплачено єдиний внесок, за нормами чинними на 06.09.2017 за посадою керівника місцевої прокуратури. У зв`язку з цим та враховуючи максимальну величину бази нарахування єдиного внеску станом на 06.09.2017, на яку було застосовано норми законодавства при видачі довідки № 18/146, а саме 42 100,00 грн (25 х 1684), починаючи з 01.01.2023 розмір пенсії позивача перерахований і становить 37 890,00 грн (42 100 х 90%).

Позивач з діями відповідача щодо припинення виплати йому пенсії у попередньому розмірі не погоджується, а тому звернувся до суду з цим позовом.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивач отримує пенсію за вислугу років відповідно до Закону України "Про прокуратуру", яким передбачено обчислення пенсії прокурора у відсотках від суми місячного заробітку за відповідною посадою.

У даному випадку рішеннями суду у справах №120/2947/20-а та № 120/1691/21-а Головне управління зобов`язано з 01.01.2020 нараховувати та виплачувати позивачу пенсію за вислугу років на підставі довідки від 02.04.2020 № 18/145 про розмір заробітної плати (грошового забезпечення), що враховується для перерахунку пенсій, у розмірі 90% від суми місячної заробітної плати, без обмеження граничного розміру пенсії.

Отже, з урахуванням вимог спеціального законодавства з питань пенсійного забезпечення прокурорсько-слідчих працівників, судовим рішенням визначено величину, з якої відповідач повинен обчислювати розмір пенсії позивача, а саме 90% від того розміру заробітної плати за прирівняною посадовою, який зазначено у довідці № 18/145.

За таких обставин суд вважає, що відповідач був позбавлений законних повноважень на самостійну зміну бази для обчислення розміру пенсії позивача, а такі його дії не відповідають положенням Закону України "Про прокуратуру" та ухваленим на користь позивача рішень суду.

Колегія суддів, надаючи оцінку спірним правовідносинам, погоджується з позицією суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до ст.19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Положеннями ч.1 ст.46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Отже, право особи на отримання пенсії, як складова права на соціальний захист, є її конституційним правом.

Тому для втручання у зазначене право суб`єкта владних повноважень мають бути вагомі законні підстави, особливого у тих випадках коли йдеться про зменшення вже отримуваних особою пенсійних виплат, адже, поза жодним сумнівом, такі дії органу державної влади є прямим порушенням майнових прав та інтересів особи, зокрема й тих, що підпадають під статтю 1 Протоколу 1 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року (справа "Будченко проти України", № 38677/06, рішення від 24 липня 2014 року; справа "Пічкур проти України", № 10441/06, рішення від 7 листопада 2013 року; справа "Суханов та Ільченко проти України", № 68383/10 і 71378/10, рішення від 26 червня 2014 року).

Як слідує з матеріалів справи, в період з 01.01.2020 до 31.12.2022 позивач отримував пенсію у розмірі 38 841,60 грн.

Такий розмір пенсії обчислений відповідачем на виконання рішень судів від 31.07.2020 у справі №120/2947/20-а та від 25.06.2021 у справі № 120/1691/21-а, якими Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області зобов`язано з 01.01.2020 провести позивачу перерахунок та виплату пенсії за вислугу років на підставі довідки прокуратури Вінницької області від 02.04.2020 № 18/145 про розмір заробітної плати (грошового забезпечення), що враховується для перерахунку пенсій, у розмірі 90% від суми місячної заробітної плати, без обмеження граничного розміру пенсії.

Вказані судові рішення набрали законної сили, а тому в силу приписів ст.370 КАС України є обов`язковими для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України.

Отже, у зв`язку з ухваленням судом рішень у справах №120/2947/20-а та № 120/1691/21-а, у відповідача виник обов`язок виплачувати позивачу пенсію за вислугу років, по-перше, в розмірі 90% від суми місячної заробітної плати, що визначена у довідці за № 18/145 від 02.04.2020, а, по-друге, без обмеження граничного розміру пенсії позивача.

Таким чином, рішеннями суду від 31.07.2020 у справі №120/2947/20-а та від 25.06.2021 у справі №120/1691/21-а за позивачем визнано право на отримання пенсії за вислугу років у розмірі 38841,60 грн, що становить 90% від суми заробітної плати згідно з довідкою № 18/145 від 02.04.2020.

Попри зазначене, оскаржуваними діями пенсійний орган фактично здійснив перерахунок пенсії позивача шляхом її зменшення до розміру 37 890,00 грн.

У конктексті спірних правовідносин судом першої інстанції вірно враховано, що ані з доданих до матеріалів справи листів територіального органу Пенсійного фонду, ані з відзиву на позовну заяву не вбачається, якими саме підставами керувався відповідач, здійснюючи перерахунок пенсії позивача з 01.01.2023, та який саме нормативно-правовий акт змінив правове регулювання порядку обчислення пенсії позивача після ухвалення судом рішень в адміністративних справах №120/2947/20-а та № 120/1691/21-а, зумовивши наявність підстав для здійснення перерахунку пенсії позивача з ініціативи пенсійного органу. Апеляційна скарга відповідача також не містить належного обґрунтування підстав для проведення оскаржуваного перерахунку пенсії позивача з 01.01.2023.

Крім того, слід врахувати, що позивач отримує пенсію відповідно до ст.50-1 Закону №1789-ХІІ, згідно з якою обчислення (перерахунок) пенсій провадиться за документами пенсійної справи та документами, додатково поданими пенсіонерами, виходячи з розміру місячного заробітку за відповідною посадою, з якої особа вийшла на пенсію, станом на час звернення за призначенням або перерахунком. Призначені працівникам прокуратури пенсії перераховуються у зв`язку з підвищенням заробітної плати відповідних категорій прокурорсько-слідчих працівників. Перерахунок призначених пенсій провадиться з першого числа місяця, що йде за місяцем, в якому настали обставини, що тягнуть за собою зміну розміру пенсії. Якщо при цьому пенсіонер набув права на підвищення пенсії, різницю в пенсії за минулий час може бути виплачено йому не більш як за 12 місяців. Перерахунок пенсій провадиться з урахуванням фактично отримуваних працівником виплат і умов оплати праці, що існували на день його звільнення з роботи.

Натомість наведених вище підстав для здійснення перерахунку пенсії позивача судом не встановлено, тоді як відповідач на такі підстави не посилається, з чого висновується, що відповідач провів перерахунок пенсії позивача самовільно та за відсутності законних підстав для цього.

Якщо ж вважати, що зменшення розміру пенсії позивача з 01.01.2023 відбулося у зв`язку з обмеженням пенсії максимальним (граничним) розміром, то у такому разі необхідно з`ясувати, яким саме законом встановлене таке обмеження і чи дійсно цей закон впливає на можливість подальшого виконання відповідачем рішень суду від 31.07.2020 у справі №120/2947/20-а та від 25.06.2021 у справі № 120/1691/21-а. Особливої ваги це питання набуває з огляду на те, що рішенням суду від 25.06.2021 у справі №120/1691/21-а відповідача зобов`язано виплачувати позивачу пенсію без обмеження граничного (максимального) розміру.

Так, судом першої інстанції встановлено, що підставою для зменшення розміру пенсії позивача стало застосування відповідачем норм Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" в редакції, що була чинною станом на 06.09.2017, а саме на дату, на яку було застосовано норми законодавства під час видачі довідки № 18/145 від 02.04.2020.

Звідси випливає, що використана відповідачем підстава для обмеження розміру пенсії позивача вже існувала на час ухвалення судом рішення від 25.06.2021 у справі № 120/1691/21-а. А відтак, оскільки таким рішення постановлено виплачувати позивачу з 01.01.2020 пенсію без її обмеження граничним розміром, то судом першої інстанції обґрунтовано вказано на безпідставність посилання відповідача на норми Закону №2464-VI, як на підставу для обмеження розміру пенсії позивача з 01.01.2023.

Крім того, матеріалами справи підтверджується та обставина, що зменшення розміру пенсії позивача відбулося за рахунок того, що відповідач врахував передбачену станом на 06.09.2017 максимальну величину бази нарахування єдиного внеску, тобто максимальну суму доходу застрахованої особи на місяць, що дорівнює двадцяти п`яти розмірам прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом, на яку нараховується єдиний внесок (25 х 1684 = 42100 грн), яку використав для визначення розміру пенсії позивача (90% від 42100 = 37 890,00 грн).

Однак Закон України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" визначає правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку.

Тобто цей Закон не регулює питання пенсійного забезпечення, призначення, перерахунку і виплати пенсій, зокрема, пенсій колишніх прокурорів. Відтак застосування відповідачем його норм для обчислення розміру пенсії позивача є безпідставним.

Також колегія суддів приймає до увагу ту обставину, що позивач отримує пенсію за вислугу років відповідно до Закону України "Про прокуратуру", яким передбачено обчислення пенсії прокурора у відсотках від суми місячного заробітку за відповідною посадою.

У даному випадку рішеннями суду у справах №120/2947/20-а та № 120/1691/21-а Головне управління зобов`язано з 01.01.2020 нараховувати та виплачувати позивачу пенсію за вислугу років на підставі довідки від 02.04.2020 № 18/145 про розмір заробітної плати (грошового забезпечення), що враховується для перерахунку пенсій, у розмірі 90% від суми місячної заробітної плати, без обмеження граничного розміру пенсії.

Отже, з урахуванням вимог спеціального законодавства з питань пенсійного забезпечення прокурорсько-слідчих працівників, судовим рішенням визначено величину, з якої відповідач повинен обчислювати розмір пенсії позивача, а саме 90% від того розміру заробітної плати за прирівняною посадовою, який зазначено у довідці № 18/145.

За таких обставин колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції, що відповідач був позбавлений законних повноважень на самостійну зміну бази для обчислення розміру пенсії позивача, а такі його дії не відповідають положенням Закону України "Про прокуратуру" та ухваленому на користь позивача рішенню суду.

Крім того, на думку суду, для перерахунку пенсії позивача з 01.01.2023 відповідач безпідставно застосував норми Закону № 2464-VI, які втратили чинність, а також не врахував, що судовим рішенням Головне управління зобов`язано здійснити перерахунок пенсії позивача з 01.01.2020 і на той момент Закон № 2464-VI передбачав інший розмір максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, а саме п`ятнадцять розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої законом, на яку нараховується єдиний внесок.

Аналогічний розмір максимальної величини бази нарахування єдиного внеску був установлений нормами закону і на час проведення відповідачем перерахунку пенсії позивача з 01.01.2023. Водночас такий розмір значно перевищує ту величину, з якої обчислюється розмір пенсії позивача, чим спростовуються твердження відповідача про неможливість врахування в цілях обчислення розміру пенсії позивача заробітної плати згідно з довідкою № 18/145 від 02.04.2020.

Слід наголосити, що відповідач, як орган публічної влади, підпорядкований конституційному спеціально-дозвільному принципу, закріпленому, зокрема, у частині другій статті 19 Основного Закону України, згідно з яким органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У справі "Рисовський проти України", № 29979/04, рішення від 20 жовтня 2011 року, пункти 70, 71, Європейський суд з прав людини підкреслив особливу важливість принципу "належного урядування", зазначивши, що він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах "Лелас проти Хорватії" (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, п. 74, від 20 травня 2010 року, і "Тошкуце та інші проти Румунії" (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах "Онер`їлдіз проти Туреччини" (Oneryildiz v. Turkey), п. 128, та "Беєлер проти Італії" (Beyeler v. Italy), п. 119).

Принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. рішення у справі "Москаль проти Польщі" (Moskal v. Poland), n. 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (див. там само). З іншого боку, потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (див., mutatis mutandis, рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки" (Pincova and Pine v. the Czech Republic), заява № 36548/97, п. 58).

Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі "Лелас проти Хорватії" (Lelas v. Croatia), п. 74).

Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див. зазначене вище рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки" (Pincova and Pine v. the Czech Republic), n. 58, а також рішення у справі "Ґаші проти Хорватії" (Gashi v. Croatia), заява № 32457/05, п. 40, від 13 грудня 2007 року, та у справі "Трґо проти Хорватії" (Trgo v. Croatia), заява № 35298/04, п. 67, від 11 червня 2009 року).

Окремі аспекти принципу належного врядування також були зазначені ЄСПЛ у справах "Армазова проти Республіки Молдова" (Arzamazova v. The Republic of Moldova, заява №38639, п.52), "Ґаші проти Хорватії" (Gashi v. Croatia, заява №32457/05, п. 40), "Графов проти України" (заява № 4809/10), "Чакаревич проти Хорватії" (Сakareviс v. Croatia, заява № 48921/13), з аналізу яких можна дійти висновку, що у рішеннях ЄСПЛ сформувалась стала практика щодо розуміння принципу належного урядування, до змісту якого можна включити п`ять головних складових елементів: 1) покладення на суб`єктів владних повноважень зобов`язання запроваджувати внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок; 2) якщо діяльність суб`єкта владних повноважень впливає на основоположні права людини, такі суб`єкти повинні діяти вчасно, в належний і якомога послідовніший спосіб; 3) ризик будь-якої помилки суб`єкта владних повноважень повинен покладатися на такого суб`єкта, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються; 4) застосування принципу належного урядування, як правило, не повинно перешкоджати суб`єкту владних повноважень виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість; 5) потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій суб`єкта владних повноважень.

У постанові Верховного Суду від 28 лютого 2020 року у справі № П/811/1015/16 наголошено, що принцип належного урядування має надзвичайно важливе значення для забезпечення правовладдя в Україні. Неухильне дотримання основних складових принципу належного урядування забезпечує прийняття суб`єктами владних повноважень легітимних, справедливих та досконалих рішень. Крім того, принцип належного урядування підкреслює те, що між людиною та державою повинні бути вибудовані саме публічно-сервісні відносини, у яких інституції та процеси служать всім членам суспільства.

Відповідно до юридичної позиції Конституційного Суду України, викладеної в Рішенні від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 року, верховенство права це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави її втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема в закони, які за змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. При цьому справедливість одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні її як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права.

Отже, ця юридична позиція Конституційного Суду України поширюється і на необхідність врегулювання органами публічної влади "правової процедури", яка визначає критерії справедливого ставлення органів публічної влади до особи.

Як зазначено в Рішенні Конституційного Суду України від 13 червня 2019 року № 5-р/2019, Конституція України містить низку фундаментальних положень щодо здійснення державної влади, передбачених статтями 3, 5, 6, 8, 19 Основного Закону. Названі конституційні приписи перебувають у взаємозв`язку, відображають фундаментальне положення конституціоналізму щодо необхідності обмеження державної влади з метою забезпечення прав і свобод людини та зобов`язують наділених державною владою суб`єктів діяти виключно відповідно до усталених Конституцією України цілей їх утворення.

Тому, коли йдеться про реалізацію компетенції у межах дискреції суб`єктом владних повноважень, такі суб`єкти зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України (частина друга статті 19 Конституції України).

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Правова процедура (fair procedure справедлива процедура) є складовою принципу законності та принципу верховенства права і передбачає правові вимоги до належного прийняття актів органами публічної влади. Правова процедура встановлює чітку послідовність дій проведення такої перевірки із зазначенням способів та методів її здійснення, підстав, порядку, форми та строків такої діяльності.

Правова процедура встановлює межі вчинення повноважень органом публічної влади і, в разі її неналежного дотримання, дає підстави для оскарження таких дій особою, чиї інтереси вона зачіпає, до суду.

Установлена правова процедура як складова частина принципу законності та принципу верховенства права є важливою гарантією недопущення зловживання з боку органів публічної влади під час прийняття рішень та вчинення дій, які повинні забезпечувати справедливе ставлення до особи.

Ця правова процедура спрямована на забезпечення загального принципу юридичної визначеності, складовою якої є принцип легітимних очікувань як один з елементів принципу верховенства права.

Аналогічна правова позиція міститься, зокрема, у постановах Верховного Суду від 25 липня 2019 року у справі № 826/13000/18 та від 8 липня 2021 року у справі № 160/674/19.

У свою чергу судом встановлено, що відповідач без наявності належних правових підстав перерахував та зменшив розмір пенсії позивача, а тому такі його дії вчинені не на підставі, у спосіб та в межах повноважень, що визначені законами України.

Окрім цього, суд враховує, що оскаржувана поведінка відповідача є прямим втручанням у право позивача на мирне володіння майном. Відтак ця справа охоплюється предметом регулювання за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Водночас у практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, наприклад, рішення у справах "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" від 23.09.1982, "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства" від 21.02.1986, "Щокін проти України" від 14.10.2010, "Серков проти України" від 07.07.2011, "Колишній король Греції та інші проти Греції" від 23.11.2000, "Булвес" АД проти Болгарії" від 22.01.2009, "Трегубенко проти України" від 02.11.2004, "East/West Alliance Limited" проти України" від 23.01.2014) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання держави у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: 1) чи є втручання законним; 2) чи має воно на меті "суспільний", "публічний" інтерес; 3) чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним з питань застосування та наслідків дії його норм.

Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення "суспільного", "публічного" інтересу втручання держави у право на мирне володіння майном може бути виправдано за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Поняття "суспільний інтерес" мас широке значення (рішення у справі "Колишній король Греції та інші проти Греції"). Крім того, ЄСПЛ також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства, безперечно, становить "суспільний інтерес" (рішення у справі "Трегубенко проти України").

Критерій "пропорційності" передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. "Справедлива рівновага" передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе "індивідуальний і надмірний тягар". При цьому з питань оцінки "пропорційності" ЄСПЛ, як і з питань наявності "суспільного", "публічного" інтересу, визнає за державою досить широку "сферу розсуду", за винятком випадків, коли такий "розсуд" не ґрунтується на розумних підставах.

Повертаючись до обставин цієї справи, колегія суддів вважає обґрунтованою позицію суду першої інстанції, що з точки зору верховенства права неприпустимою є ситуацію, за якої позивач понад рік отримував пенсію у розмірі, визначеному рішенням суду відповідно до закону, а орган державної влади (відповідач) за відсутності достатніх законних підстав та із застосуванням нерелевантних правових норм зменшує розмір пенсії позивача.

Відтак, за встановлених обставин справи, втручання у майнові права позивача не може вважатися пропорційним та становить "індивідуальний та надмірний тягар".

З огляду на викладене колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про протиправність дій Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області щодо припинення з 01.01.2023 виплати позивачу пенсії в розмірі 38841,60 грн згідно з рішеннями Вінницького окружного адміністративного суду від 31.07.2020 у справі №120/2947/20-а та від 25.06.2021 у справі №120/1691/21-а.

Як наслідок, з метою ефективного захисту порушених прав позивача у спірних правовідносинах відповідача слід зобов`язати поновити позивачу з 01.01.2023 виплату пенсії у вищезазначеному розмірі.

Посилання ж апелянта на те, що позивач безпідставно ініціював окреме судове провадження, оскільки його вимоги повинні розглядатися відповідно до ст.382 КАС України, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки в контексті розгляду даної справи позивач не заявляє позовні вимоги, які направлені на спонукання відповідача до виконання судового рішення у справах №120/2947/20-а та №120/1691/21, оскільки позивач визнає ту обставину, що відповідач з жовтня 2021 року виконував дані судові рішення.

Предметом даного спору є саме перевірка правомірності дій відповідача щодо припинення виплати позивачу пенсії з 01.01.2023 у розмірі, право на який підтверджено судовими рішеннями у зазначених справах та наявності правових підстав для здійснення відповідачем з власної ініціативи такого перерахунку і доводи апеляційної скарги жодним чином не підтверджують правомірності оскаржуваних дій.

Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Колегія суддів також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції надав належну оцінку наявним у справі доказам та зробив вірний висновок щодо задоволення позовних вимог.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного та приймаючи до уваги, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного судового рішення вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку, та прийняв законне і обґрунтоване судове рішення, висновки суду відповідають обставинам справи, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області залишити без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 05 липня 2023 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених пп. "а"-"г" п.2 ч.5 ст. 328 КАС України.

Головуючий Шидловський В.Б.

Судді Курко О. П. Боровицький О. А.