Справа № 300/2771/23
Суддя: Панікар І.В.
Дата ухвалення: 2023-08-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"21" серпня 2023 р. справа № 300/2771/23
м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі судді Панікара І.В.
при секретарі Подольській Т.М.,
представника відповідача: Бескровного М.О.,
розглянувши за правилами загального позовного провадження в режимі відеоконференції адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання до вчинення дій, -
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону (далі відповідач), у якому просить суд:
- визнати протиправною бездіяльність Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 щомісячної додаткової грошової винагороди у розмірі місячного грошового забезпечення, передбаченої постановою КМУ № 889 від 22.09.2010 за період з 04.07.2016 по 28.02.2018;
- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити щомісячну додаткову грошову винагороду у розмірі місячного грошового забезпечення, передбаченої постановою КМУ № 889 від 22.09.2010 за період з 04.07.2016 по 28.02.2018.
Позовні вимоги мотивовані тим, що 30.06.2016 між Міністром оборони України та позивачем укладено контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України строком на 5 років та на підставі: частини 10 статті 6 ЗУ Про військовий обов`язок і військову службу, пункту 153 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України 10.12.2008 № 1153/2008 Міністром оборони України, ОСОБА_1 відряджено до Генеральної прокуратури України для призначення на відповідні військові посади, передбачені Указом Президента України від 22.09.2014 № 737/2014 Про перелік посад військових прокурорів і слідчих військових прокуратур та граничних військових звань за цими посадами. В період з 04.07.2016 по 28.04.2022 позивач проходив військову службу у військовій прокуратурі Південного регіону України. 20.04.2023 ОСОБА_1 звернувся до відповідача із заявою, в якій просив нарахувати та виплатити щомісячну додаткову грошову винагороду у розмірі місячного грошового забезпечення, що передбачено постановою КМУ № 889 від 22.09.2010 за період з 04.07.2016 по 28.02.2018. Проте, Спеціалізованою прокуратурою у сфері оборони Південного регіону протиправно відмовлено у здійсненні нарахування та виплати щомісячної додаткової грошової винагороди у розмірі місячного грошового забезпечення, передбаченої постановою КМУ № 889 від 22.09.2010 за період з 04.07.2016 по 28.02.2018. Позивач вважає, що він має право на отримання щомісячної додаткової грошової винагороди за період з 04.07.2016 по 28.02.2018, оскільки підпунктом 2 пункту 1 Постанови КМУ № 889 від 22.09.2010 встановлено щомісячну додаткову грошову винагороду, зокрема, військовослужбовцям Збройних Сил.
По справі здійснювався ряд наступних процесуальних дій.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 23.05.2023 відкрито провадження в даній адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в порядку, визначеному статтею 262 КАС України (а.с.19).
Згідно ухвали Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 15.06.2023 року, здійснено перехід із спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи до розгляду справи за правилами загального позовного провадження (а.с.46-47).
06.07.2023 Івано-Франківським окружним адміністративним судом постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження і призначення справи до судового розгляду (а.с.89).
Відповідач скористався правом подання відзиву на позовну заяву, що надійшов на адресу суду 13.06.2023, згідно змісту якого, представник відповідача щодо можливості задоволення заявлених позовних вимог заперечив. Зокрема, вказав на те, що положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних силах України, затверджене Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008. Так, Міністром оборони України 30.06.2016 позивача прийнято на військову службу за контрактом осіб офіцерського складу та на підставі статті 6 Закону № 2232-ХІІ, п. 153 Положення відряджено до Генеральної прокуратури України для призначення на відповідні посади, тобто жодного дня позивач штатних посад у Збройних силах України не обіймав. Представник відповідача вважає, що оскільки на час спірних правовідносин та до відрядження до органів прокуратури позивач не обіймав штатних посад у Збройних силах України та, як наслідок, йому щомісячна додаткова грошова винагорода, передбачена Постановою № 889, за попереднім місцем служби не виплачувалася, відсутні підстави для збереження такої винагороди та її виплати за час проходження військової служби в органах прокуратури та прокурорсько-слідчих посадах, тим більше за рахунок коштів передбачених на утримання органів прокуратури. Окрім того, представник відповідача зазначив, що на час спірних правовідносин, наказами Міністерства оборони України конкретний розмір винагороди для ОСОБА_1 не встановлювався, на зазначений період видатки за рахунок бюджетів Збройних Сил на виплату цієї додаткової грошової винагороди для відповідача не затверджувалися. З урахуванням викладеного, представник відповідач вважає, що Спеціалізованою прокуратурою у сфері оборони Південного регіону не допущено будь-якої протиправної бездіяльності щодо не нарахування та невиплати позивачу щомісячної додаткової грошової винагороди у розмірі місячного грошового забезпечення, передбаченої постановою № 889, відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (а.с.23-30).
03.07.2023 ОСОБА_1 через підсистему Електронний суд подав суду відповідь на відзив (а.с.64-69).
Відповідач 10.07.2023 на електронну адресу суду подав заперечення на відповідь на відзив (а.с.94-96).
В судовому засіданні позивач заявлені позовні вимоги підтримав з підстав наведених у позовній заяві та відповіді на відзив.
Представник відповідача щодо задоволення адміністративного позову заперечив з мотивів викладених у відзиві на позовну заяву.
Суд, розглянувши справу за правилами загального позовного провадження, заслухавши в судовому засіданні пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши в сукупності письмові докази, якими сторони обґрунтовують позовні вимоги та відзив на позов, встановив наступне.
Так, ОСОБА_1 проходив військову службу у Збройних Силах України згідно контракту та був відрядженим до Генеральної прокуратури України із залишенням на військовій службі.
Зокрема, в період з 04.07.2016 по 28.04.2022 позивач проходив військову службу у військовій прокуратурі Південного регіону України на військових посадах, а саме: начальника відділу представництва інтересів громадянина або держави, протидії корупції у військовій сфері військової прокуратури Південного регіону України, начальника відділу представництва інтересів держави, протидії корупції у військовій сфері та в оборонно-промисловому комплексі, начальника слідчого відділу управління нагляду за додержанням законів, виконанням судових рішень у кримінальному провадженні та при проведенні оперативно-розшукової діяльності військової прокуратури Південного регіону України, начальника відділу організаційного та правового забезпечення військової прокуратури Південного регіону України.
ОСОБА_1 звернувся до Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону із заявою, в якій просив нарахувати та виплатити щомісячну додаткову грошову винагороду у розмірі місячного грошового забезпечення, передбаченої постановою КМУ № 889 від 22.09.2010 за період з 04.07.2016 по 28.02.2018.
За результатами розгляду вказаної заяви, відповідач, згідно листа від 04.05.2023 № 21-2285ВИХ-23, повідомив ОСОБА_1 про відсутність у Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону повноважень самостійно встановлювати розмір винагороди та виплачувати відповідні кошти (а.с.9).
Позивач, вважаючи відмову відповідача протиправною, звернувся до суду з метою захисту своїх прав.
Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склались між сторонами, суд зазначає наступне.
Військовослужбовці військової прокуратури у своїй діяльності керуються Законом України "Про прокуратуру" і проходять військову службу відповідно до Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" та інших законодавчих актів України, якими встановлено правові та соціальні гарантії, пенсійне, медичне та інші види забезпечення, передбачені законодавством для осіб офіцерського складу Збройних Сил України.
Військові звання вищого офіцерського складу військовослужбовцям військової прокуратури присвоюються Президентом України, інші військові звання - відповідно до встановленого законодавством порядку проходження військової служби.
Відповідно до частини 1 статті 81 Закону України "Про прокуратуру" заробітна плата прокурора регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.
Згідно положень частини 2 статті 81 Закону України "Про прокуратуру" заробітна плата прокурора складається з посадового окладу, премій та надбавок за: 1) вислугу років; 2) виконання обов`язків на адміністративній посаді та інших виплат, передбачених законодавством.
Частиною 8 статті 81 Закону України "Про прокуратуру" визначено, що грошове забезпечення військовослужбовців, які проходять службу в органах прокуратури на прокурорсько-слідчих посадах, складається з посадового окладу та інших виплат, встановлених цим Законом.
Відповідно до пункту 4-1 постанови Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 № 505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури» грошове забезпечення військовослужбовців, які проходять військову службу в органах прокуратури на прокурорсько-слідчих посадах, складається з посадового окладу та інших виплат, установлених цією постановою, а також окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років у розмірі і порядку, визначених законодавством для військовослужбовців.
Згідно положень частини 4 статті 83 Закону України "Про прокуратуру" на військовослужбовців військової прокуратури поширюються усі передбачені Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та іншими законодавчими актами про військову службу соціальні і правові гарантії.
Відповідно до частини 2 статті 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" до складу грошового забезпечення військовослужбовця входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Згідно частини 4 статті 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.
Постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 року № 889 «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій» (далі - Постанова № 889), зокрема пунктом 1, установлено щомісячну додаткову грошову винагороду:
1) військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які займають посади у Військово-Морських Силах Збройних Сил та Морській охороні Державної прикордонної служби, посади наземних авіаційних спеціалістів, що забезпечують безпеку польотів літаків та вертольотів, у військових частинах і підрозділах Повітряних Сил та Сухопутних військ Збройних Сил, посади у військових частинах і підрозділах високомобільних десантних військ та спеціального призначення Збройних Сил, і військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби) льотного складу Збройних Сил, Національної гвардії та Державної прикордонної служби - у розмірі, що не перевищує місячне грошове забезпечення;
2) військовослужбовцям Збройних Сил (крім тих, що зазначені у підпункті 1 цього пункту, та військовослужбовців строкової військової служби): з 1 квітня 2013 р. - у розмірі, що не перевищує 20 відсотків місячного грошового забезпечення; з 1 вересня 2013 р. - у розмірі, що не перевищує 40 відсотків місячного грошового забезпечення; з 1 січня 2014 р. - у розмірі, що не перевищує 60 відсотків місячного грошового забезпечення; з 1 квітня 2014 р. - у розмірі, що не перевищує 80 відсотків місячного грошового забезпечення; з 1 липня 2014 р. - у розмірі, що не перевищує місячне грошове забезпечення;
3) особам начальницького складу, які проходять службу на посадах льотного складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій, - у розмірі, що не перевищує місячне грошове забезпечення;
4) військовослужбовцям Національної гвардії (крім тих, що зазначені в підпункті 1 цього пункту, та військовослужбовців строкової військової служби) - у розмірі, що не перевищує місячне грошове забезпечення:
5) військовослужбовцям Державної прикордонної служби (крім тих, що зазначені в підпункті 1 цього пункту, та військовослужбовців строкової військової служби) - у розмірі, що не перевищує місячне грошове забезпечення;
6) співробітникам кадрового складу (військовослужбовцям) Служби зовнішньої розвідки - у розмірі, що не перевищує місячне грошове забезпечення.
Згідно із пунктом 2 Постанови № 889 граничні розміри, порядок та умови виплати щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої пунктом 1 цієї постанови, визначаються Міністерством оборони, Міністерством внутрішніх справ, Адміністрацією Державної прикордонної служби, Службою зовнішньої розвідки за погодженням з Міністерством соціальної політики і Міністерством фінансів у межах затвердженого фонду грошового забезпечення.
Частиною 8 статті 81 ЗУ "Про прокуратуру" передбачено, що грошове забезпечення військовослужбовців, які проходять службу в органах прокуратури на прокурорсько-слідчих посадах, складається з посадового окладу та інших виплат, встановлених цим Законом. Тобто наведеною нормою визначено, що військовослужбовцям, які проходять службу в органах прокуратури виплачується саме грошове забезпечення.
Разом з тим, відносини в контексті виплати грошового забезпечення військовослужбовців, які проходять службу в органах прокуратури на прокурорсько-слідчих посадах врегульовані цим же Законом, а саме частиною четвертою статті 27 та частиною четвертої статті 83 ЗУ "Про прокуратуру".
Тобто, положення частини восьмої статті 81 ЗУ "Про прокуратуру" підлягають застосуванню у сукупності із частиною четвертою статті 27 та частиною четвертої статті 83 цього Закону, які містять пряму відсилку до спеціального законодавства, що регулює виплату військовослужбовцям грошового забезпечення як складової гарантованого державою таким особам соціального захисту.
Таким чином, суд дійшов висновку, що визначення частиною восьмої статті 81 Закону № 1697-VII складу грошового забезпечення військовослужбовців, які проходять службу в органах прокуратури на прокурорсько-слідчих посадах на підставі цього Закону, тобто із визначенням посадового окладу відповідно до прокурорсько-слідчої посади, не звільняє відповідача від обов`язку здійснювати виплату складових грошового забезпечення, зокрема, надбавки за вислугу років, відповідно до положень законодавчих актів про військову службу.
Тобто, на військовослужбовців військової прокуратури поширюється законодавчі акти про військову службу, які регулюють порядок призначення, проходження, звільнення з військової служби, у тому числі приписи постанови № 889.
Зі змісту постанови № 889 слідує, що щомісячна додаткова грошова винагорода відповідає ознакам щомісячних додаткових видів грошового забезпечення, оскільки є щомісячною та має постійний характер.
З огляду на викладене, суд вважає, що оскільки пп. 2 пунктом 1 постанови № 889 встановлено щомісячну додаткову грошову винагороду, зокрема, військовослужбовцям Збройних Сил (крім тих, що зазначені у підпункті 1 цього пункту, та військовослужбовців строкової військової служби), відтак, позивач має право на отримання щомісячної додаткової грошової винагороди у спірний період.
Отже, у спірний період відповідач повинен був нараховувати та виплачувати позивачу щомісячну додаткову грошову винагороду.
Проте, як встановлено судом, відповідачем за час проходження служби за період з 04.07.2016 по 28.02.2018 протиправно не нараховувалась та не виплачувалась позивачу щомісячна додаткова грошова винагорода у розмірі, передбаченому постановою КМУ від 22.09.2010 №889.
Як наслідок вищевикладеного, суд робить висновок про наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання протиправною бездіяльність Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України № 889 від 22.09.2010 за період з 04.07.2016 по 28.02.2018 та зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу таку щомісячну додаткову грошову винагороду.
Згідно з частиною 5 статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Що стосується позовної вимоги в частині зобов`язання відповідача нарахувати та виплати щомісячну додаткову грошову винагороду у розмірі місячного грошового забезпечення, то суд вважає, що вона є частково обґрунтованою, відтак, у повному об`ємі не підлягає до задоволення, оскільки постановою Кабінету Міністрів України № 889 від 22.09.2010 не визначено, що така щомісячна додаткова грошова винагорода повинна виплачуватись саме у розмірі місячного грошового забезпечення, водночас, зазначено що її розмір не повинен перевищувати місячне грошове забезпечення.
При цьому, суд зазначає, що обов`язок визначення розміру місячної грошової допомоги законодавством покладено на відповідача, віднесено до його дискреційних повноважень, відтак, не може перебиратися судом, до того ж, за умов коли такі повноваження відповідачем ще не реалізовано.
Таким чином, з урахуванням вище викладених висновків суду щодо обґрунтованості даної позовної вимоги, порушене право позивача підлягає поновленню у спосіб зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 щомісячну додаткову грошову винагороду, передбачену постановою Кабінету Міністрів України № 889 від 22.09.2010 за період з 04.07.2016 по 28.02.2018.
Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно із нормами частини другої статті 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до положень статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
При цьому, в силу положень частини 2 статті 77 вказаного Кодексу, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Водночас, всупереч наведеним вимогам, відповідач як суб`єкт владних повноважень не довів в повному об`ємі правомірності своїх дій.
Враховуючи вищевикладене, суд робить висновок про необхідність часткового задоволення заявлених позовних вимог.
З огляду на те, що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі статті 5 Закону України Про судовий збір, а доказів понесення сторонами інших витрат, пов`язаних з розглядом справи суду не представлено, судові витрати розподілу не підлягають.
На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ВИРІШИВ:
Позов задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України № 889 від 22.09.2010 за період з 04.07.2016 по 28.02.2018.
В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складання повного рішення суду.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною другою статті 299 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Учасники справи:

Позивач:

ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ).

Відповідач:

Спеціалізована прокуратура у сфері оборони Південного регіону (, вул. Пироговська, 11, м. Одеса, 65012).

Суддя /підпис/ Панікар І.В.

Рішення складене в повному обсязі 18 вересня 2023 р. у зв`язку з перебуванням судді Панікара І.В. у відпустці в період з 01.09.2023 по 15.09.2023.