Справа № 380/13289/22
Суддя: Ільчишин Надія Василівна
Дата ухвалення: 2023-09-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 вересня 2023 рокуЛьвівСправа № 380/13289/22 пров. № А/857/6511/23
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Ільчишин Н.В.,

суддів Гудима Л.Я., Довгополова О.М.,

розглянувши у письмовому провадженні в м. Львові апеляційну скаргу 7 прикордонного Карпатського загону Державної прикордонної служби України Військова частина НОМЕР_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 09 березня 2023 року (головуючого судді Сакалоша В.М., ухвалене у письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження в м. Львів) у справі № 380/13289/22 за позовом ОСОБА_1 до 7 прикордонного Карпатського загону Державної прикордонної служби України Військова частина НОМЕР_1 про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_2 23.09.2022 звернувся в суд з позовом до 7 прикордонного Карпатського загону Державної прикордонної служби України Військова частина НОМЕР_1 в якому просить визнати протиправним та скасувати Рішення від 04 червня 2022 року про відмову у перетинанні Державного кордону на в`їзд в Україну громадянину Ісламської республіки ОСОБА_3 через ніби відсутність підтверджуючих документів для перетину державного кордону, зобов`язати відповідача пропустити через Державний кордон громадянина Ісламської республіки Іран ОСОБА_1 та передати такого Представникам Державної міграційної служби для вирішення питання щодо визнання його біженцем або особою, яка потребують додаткового або тимчасового захисту чи отримання притулку.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 09 березня 2023 року задоволено позов повністю.

Не погодившись з прийнятим рішенням 7 прикордонний Карпатський загін Державної прикордонної служби України Військова частина НОМЕР_1 оскаржила його в апеляційному порядку, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити в задоволені позову, апеляційну скаргу мотивовано тим, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення допущено порушення норм процесуального та матеріального права. Вказує, що станом на 04 червня 2022 року рішення Львівського окружного адміністративного суду від 16 травня 2022 року в справі №380/18154/21 не набрало законної сили, а тому оскаржуване рішення про відмову у перетинанні державного кордону відносно позивача є правомірним.

Позивач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, відповідно до частини 4 статті 304 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно із частиною 1 статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що подана скарга підлягає частковому задоволенню з наступних мотивів.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, що рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 16 травня 2022 року позов громадянин Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної міграційної служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Головне управління ДМС України у Львівській області задоволено. Визнано протиправним та скасовано рішення Державної міграційної служби України від 11 червня 2021 року № 183-21 про відмову п. ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зобов`язано Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 .

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 09 вересня 2022 року апеляційну скаргу Державної міграційної служби України задоволено частково. Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 16 травня 2022 року у справі № 380/18154/21 скасовано та прийнято постанову, якою позов громадянина Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення Державної міграційної служби України від 11 червня 2021 року № 183-21 про відмову п. ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зобов`язано Державну міграційну службу України повторно прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 , з підстав зазначених в мотивувальній частині цієї постанови.

04 червня 2022 року позивач прибув до міжнародного автомобільного пункту пропуску «Смільниця» з метою в`їзду в Україну для продовження проходження процедури визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на території України.

Під час здійснення прикордонного контролю позивачем було надано документ для перетину (в`їзду в Україну) кордону, а саме: довідка про звернення за захистом в Україні номер 010217, видана 11 травня 2019 року.

Рішенням про відмову в перетині Державного кордону України іноземцю або особі без громадянства від 04 червня 2022 року, виданого начальником 2 групи інспекторів прикордонного контролю віпс (тип А) впс « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (тип Б) ІНФОРМАЦІЯ_2 , відмовлено у перетинанні Державного кордону на в`їзд в Україну у зв`язку із відсутністю підтверджуючих документів.

Не погоджуючись із вказаним рішенням про відмову в перетині Державного кордону України, Позивач звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_3 в порядку адміністративного оскарження із скаргою від 09 червня 2022 року.

22 червня 2022 року на скаргу позивача від 09 червня 2022 року 7 прикордонний Карпатський загін Державної прикордонної служби України надав відповідь якою залишив оскаржуване рішення без змін, а скаргу позивача без задоволення.

Вважаючи прийняте рішення відповідача протиправним, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Даючи правову оцінку оскаржуваному судовому рішенню та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Згідно статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 14 Загальної декларації прав людини 1948 року, кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Статтею 6 Закону України «Про прикордонний контроль» від 05.11.2009 №1710-VI (далі - Закон №1710-VI) визначено, що перетинання особами, транспортними засобами державного кордону і переміщення через нього вантажів здійснюються лише за умови проходження прикордонного контролю та з дозволу уповноважених службових осіб Державної прикордонної служби України, а у випадках, визначених цим Законом, - посадових осіб Державної прикордонної служби України, якщо інше не передбачено цим Законом. Початком здійснення прикордонного контролю особи, транспортного засобу, вантажу є момент подання особою паспортного, інших визначених законодавством документів для перевірки уповноваженій службовій особі Державної прикордонної служби України. Пропуск осіб через державний кордон здійснюється уповноваженими службовими особами Державної прикордонної служби України за дійсними паспортними документами, а у передбачених законодавством України випадках також за іншими документами. Пропуск транспортних засобів, вантажів через державний кордон здійснюється після проходження всіх передбачених законом видів контролю на державному кордоні.

Згідно статті 8 Закону № 1710-VI уповноважені службові особи Державної прикордонної служби України надають іноземцю, особі без громадянства дозвіл на перетинання державного кордону у разі в`їзду в Україну за умови: 1) наявності в нього дійсного паспортного документа; 2) відсутності щодо нього рішення уповноваженого державного органу України про заборону в`їзду в Україну; 3) наявності в нього в`їзної візи, якщо інше не передбачено законодавством України; 4) підтвердження мети запланованого перебування; 5) наявності достатнього фінансового забезпечення на період запланованого перебування і для повернення до держави походження або транзиту до третьої держави або наявності в нього можливості отримати достатнє фінансове забезпечення в законний спосіб на території України - для громадянина держави, включеної до переліку держав, затвердженого Кабінетом Міністрів України, та особи без громадянства, яка постійно проживає у державі, включеній до такого переліку; 6) виконання ним вимог щодо строків перебування в Україні. Іноземцям, особам без громадянства, які не відповідають одній чи кільком умовам в`їзду в Україну, відмовляється у перетинанні державного кордону в порядку, встановленому статтею 14 цього Закону. Недотримання іноземцем, особою без громадянства умов перетинання державного кордону на в`їзд в Україну не перешкоджає можливості розгляду в установленому законом порядку питання щодо надання йому притулку чи визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

Уповноважені службові особи Державної прикордонної служби України надають іноземцю, особі без громадянства дозвіл на перетинання державного кордону у разі виїзду з України за умови: 1) наявності в нього дійсного паспортного документа; 2) відсутності щодо нього рішення уповноваженого державного органу України про заборону виїзду з України.

Відповідно до частини 1 статті 14 Закону № 1710-VI, іноземцю або особі без громадянства, які не відповідають одній чи кільком умовам перетинання державного кордону на в`їзд в Україну або на виїзд з України, зазначеним у частинах першій, третій статті 8 цього Закону, а також громадянину України, якому відмовлено у пропуску через державний кордон при виїзді з України у зв`язку з відсутністю документів, необхідних для в`їзду до держави прямування, транзиту, в передбачених законодавством випадках або у зв`язку з наявністю однієї з підстав для тимчасового обмеження його у праві виїзду за кордон, визначених статтею 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», відмовляється у перетинанні державного кордону лише за обґрунтованим рішенням уповноваженої службової особи підрозділу охорони державного кордону із зазначенням причин відмови. Уповноважена службова особа підрозділу охорони державного кордону про прийняте рішення доповідає начальнику органу охорони державного кордону. Таке рішення набирає чинності невідкладно. Рішення про відмову у перетинанні державного кордону оформляється у двох примірниках. Один примірник рішення про відмову у перетинанні державного кордону видається особі, яка підтверджує своїм підписом на кожному примірнику факт отримання такого рішення. У разі відмови особи підписати рішення про це складається акт.

Частина 1 статті 9 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 20.09.2011 № 3773-VІ, встановлює, що іноземці та та особи без громадянства в`їжджають в Україну за наявності визначеного цим Законом чи міжнародним договором України паспортного документа та одержаної у встановленому порядку візи, якщо інше не передбачено законодавством чи міжнародними договорами України. Це правило не поширюється на іноземців та осіб без громадянства, які перетинають державний кордон України з метою визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового або тимчасового захисту чи отримання притулку.

Судом встановлено на підставі матеріалів справи, що 31.03.2017 позивач звернувся із письмовою заявою-анкетою до Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про що видана довідка про звернення за захистом в Україні від 31.03.2017 № 006467. У своїй заяві-анкеті позивач зазначає, що його законне перебування та території України закінчилося 09.12.2009, в посольстві Ісламської Республіки Іран у місті Києві ним отримано новий паспорт строком дії до 01.12.2015. Після цього за новим паспортом до посольства не звертався, оскільки у нього існували побоювання що його можуть затримати. Не виключено, що у разі повернення позивач у країну громадянського походження у кращому випадку на нього чекають ув`язнення та тортури. Не виключає, що його можуть стратити за зв`язок з генералом Махді та подіями, які відбулися після президентських виборів в Ірані в 2009, 2011 роках направленими на повалення існуючого диктаторського режиму президента ОСОБА_4 . Крім того, позивач зазначає, що у зв`язку з тим, що він прийняв християнство він може бути підданий гонінням, а саме арешту, тортурам та навіть бути страченим.

02.05.2019 Центральним міжрегіональним управління ДМС у м. Києві та Київській області на підставі рішення Державної міграційної служби України від 18.04.2019 № 146-19, складено повідомлення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №104.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 30.07.2019, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 06.11.2019 визнано протиправним та скасовано рішення Державної міграційної служби України № 146-19 від 18 квітня 2019; зобов`язано Центральне міжрегіональне управління ДМС у м.Києві та Київській області повторно розглянути заяву громадянина Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 20.05.2020 заяву про зміну способу виконання судового рішення у справі №1.380.2019.002462 задоволено, зобов`язано повторно розглянути заяву громадянина Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту територіальний підрозділ Державної міграційної служби України за місцем проживання громадянина Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 - Головне управління Державної міграційної служби України у Львівській області.

За результатами повторного розгляду особової справи № 2017KV0010 громадянина Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 на виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 30.07.2019, залишеного без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 06.11.2019 та з урахуванням ухвали Львівського окружного адміністративного суду від 12.05.2020 Головним управлінням ДМС у Львівській області складено висновок про відмову у визнанні біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту затверджений перши заступником начальника ГУ ДМС України у Львівській області.

Рішенням ДМС України від 11.06.2021 № 183-21 з урахуванням висновку ГУ ДМС у Львівській області, відповідно до абзацу п`ятого частини першої статті 6 Закону, пункту 6.5. розділу VI Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом МВС України від 07.09.2011 № 649, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.10.2011 за № 1146/19884, з урахуванням рішення Львівського окружного адміністративного суду від 30.07.2019, постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 06.11.2019 та ухвали Львівського окружного адміністративного суду від 12.05.2020 (справа № 1.380.2019.002462), Державна міграційна служба України, відмовила громадянину Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Повідомленням від 02.09.2021 № 17 ГУ ДМС у Львівській області проінформувало позивача про відмову у визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 16 травня 2022 року позов громадянин Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної міграційної служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Головне управління ДМС України у Львівській області задоволено. Визнано протиправним та скасовано рішення Державної міграційної служби України від 11 червня 2021 року № 183-21 про відмову п. ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зобов`язано Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 .

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 09 вересня 2022 року апеляційну скаргу Державної міграційної служби України задоволено частково. Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 16 травня 2022 року у справі № 380/18154/21 скасовано та прийнято постанову, якою позов громадянина Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення Державної міграційної служби України від 11 червня 2021 року № 183-21 про відмову п. ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зобов`язано Державну міграційну службу України повторно прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 , з підстав зазначених в мотивувальній частині цієї постанови.

Згідно із частиною 4 статті 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно із частиною 1 статті 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Як передбачено статтею 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 № 3671-VI (далі Закон № 3671-VI) біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; довідка про звернення за захистом в Україні - документ, що засвідчує законність перебування особи на території України на період, що розпочинається з моменту звернення особи з відповідною заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, і є дійсною для реалізації прав і виконання обов`язків, передбачених цим Законом та іншими законами України, до остаточного визначення статусу такої особи чи залишення нею території України.

Відповідно до частини 2 статті 5 Закону № 3671-VI особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо така особа під час незаконного перетинання державного кордону України звернулася із зазначеною заявою до посадової особи Державної прикордонної служби України, вона зобов`язана надати цій посадовій особі пояснення про причини незаконного перетинання державного кордону України. У разі відсутності у такої особи документів, що посвідчують її особу, або якщо такі документи є фальшивими, вона повинна повідомити в поясненні про цю обставину, а також викласти причини зазначених обставин. Під час надання пояснень особою, яка не володіє українською або російською мовами, орган Державної прикордонної служби України повинен забезпечити перекладача з мови, якою така особа може спілкуватися. Після надання пояснень особа, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна бути протягом 24 годин передана посадовими особами Державної прикордонної служби України представнику центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що позивач прибувши до міжнародного автомобільного пункту пропуску через державний кордон України 04 червня 2022 року мав право на перетин Державного кордону України як особа, яка звернулася про визнання його біженцями або особою, яка потребують додаткового або тимчасового захисту чи отримання притулку, що також підтвердив апеляційний суд у рішення яке набрало законної сили.

Відповідно до статті 14 Закону № 1710-VI рішення уповноваженої службової особи підрозділу охорони Державного кордону про відмову особі у праві перетину кордону в кожному випадку повинно бути обґрунтованим, із зазначенням конкретних причин відмови.

З урахуванням наведеного, відповідачем в оскаржуваному рішенні зазначено документ позивача довідка про звернення за захистом в Україні номер 010217, видана 11 травня 2019 року та водночас як причину відмови відсутність підтверджуючих документів, тобто відповідачу було відомо про намір позивача отримати в Україні притулок чи бути визнаним їх біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту та вже перебування його в процесі отримання відповідного статусу, а тому колегія суддів дійшла висновку, що рішення про відмову у перетинанні державного кордону України іноземцю або особі без громадянства від 04 червня 2022 року є протиправним та скасовано правомірно, апеляційна скарга в цій частині не спростовує рішення суду першої інстанції.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання Державну прикордонну службу України пропустити через Державний кордон України громадянина Ісламської республіки Іран ОСОБА_1 та передати такого представникам Державної міграційної служби України для вирішення питання щодо визнання його біженцем або особою, яка потребують додаткового або тимчасового захисту чи отримання притулку, апеляційний суд враховує наступне.

Згідно із частиною 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до пункту 7 частини 1 статті 4 КАС України суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Приписами частин 3, 4 статті 48 КАС України визначено, що у разі якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до ухвалення рішення у справі за згодою позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі, якщо це не потягне за собою зміни підсудності адміністративної справи. Суд має право за клопотанням позивача до ухвалення рішення у справі залучити до участі у ній співвідповідача.

Якщо позивач не згоден на заміну відповідача іншою особою, суд може залучити цю особу як другого відповідача. У разі відмови у задоволенні позову до такого відповідача понесені позивачем витрати відносяться на рахунок держави.

Належним є відповідач, який є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права. Відтак, неналежним відповідачем є особа, яка не повинна і не може відповідати за пред`явленим позовом. У разі якщо за змістом норми матеріального права, яка підлягає застосуванню за вимогою позивача, учасником спірних відносин та зобов`язаною особою є інша, ніж особа, до якої пред`явлено позов, підстави для задоволення позову відсутні.

Водночас колегія суддів зазначає, що позивач не завжди спроможний правильно визначити відповідача. Звертаючись до суду з адміністративним позовом, позивач зазначає відповідачем особу, яка, на його думку, повинна відповідати за позовом, проте під час розгляду справи він може заявити клопотання про заміну неналежного відповідача належним. У такому випадку суд з метою забезпечення захисту порушеного (оспорюваного, невизнаного) права особи повинен замінити неналежного відповідача належним або залучити до участі у справі співвідповідача, однак на це потрібна згода позивача. При цьому, заміна відповідача може відбутися за клопотанням не лише позивача, а й будь-якої іншої особи, яка бере участь у справі, у тому числі й за клопотанням самого відповідача, або навіть за ініціативою суду. Після заміни сторони, залучення другого відповідача розгляд адміністративної справи починається спочатку. Заміна відповідача допускається до ухвалення рішення судом першої інстанції

Отже визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. При цьому обов`язком суду є встановлення належності відповідачів та їх заміна у разі необхідності, або залучення співвідповідачів.

Проте суд першої інстанції вищенаведених вимог процесуального закону не дотримався, та, вирішуючи спір по суті позовних вимог, не вирішив питання про залучення до участі у справі співвідповідача, а саме Державну прикордонну службу України, яку у другій позовній вимоги зобов`язав вчити дії.

При цьому апеляційний суд зазначає, що з аналізу статті 48 КАС України слідує, що заміна первинного позивача або відповідача належним позивачем або відповідачем належить до повноважень суду першої інстанції, оскільки як наслідок заміни неналежного відповідача справа має розглядатися спочатку.

Враховуючи встановлені в ході розгляду обставини справи в їх сукупності, колегія суддів вважає, що слід скасувати рішення суду першої інстанції в частині зобов`язання Державної прикордонної служби пропустити через Державний кордон України громадянина Ісламської республіки Іран ОСОБА_1 та передати такого представникам Державної міграційної служби України для вирішення питання щодо визнання його біженцем або особою, яка потребують додаткового або тимчасового захисту чи отримання притулку, оскільки не було залучено співвідповідача у справі, якого суд зобов`язує вчити дії.

Згідно із частиною 1 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до статті 317 КАС України підставами для скасування рішення або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.

За таких обставин, оцінивши зібрані докази у сукупності, суд апеляційної інстанції доходить висновку про необхідність відмови в задоволенні позову в частині позовних вимог які були задоволені судом першої інстанції та у решті рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, є обґрунтованим та законним, а тому у відповідності до приписів статті 316 КАС України у вказаній частині його необхідно залишити без змін.

Підстав для розподілу судових витрат за наслідками апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції на підставі статті 139 КАС України у апеляційного суду немає.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу 7 прикордонного Карпатського загону Державної прикордонної служби України Військова частина НОМЕР_1 задовольнити частково.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 31 травня 2022 року у справі № 380/21891/21 скасувати в частині зобов`язання Державної прикордонної служби пропустити через Державний кордон України громадянина Ісламської республіки Іран ОСОБА_1 та передати такого представникам Державної міграційної служби України для вирішення питання щодо визнання його біженцем або особою, яка потребують додаткового або тимчасового захисту чи отримання притулку та ухвалити в цій частині нове, яким відмовити в задоволенні позову в цій частині.

В решті рішення Львівського окружного адміністративного суду від 31 травня 2022 року у справі № 380/21891/21 зашити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Н.В. Ільчишин

Судді Л.Я. Гудим

О.М. Довгополов

Повний текст постанови складено 18.09.2023