Справа № 200/1142/23
Суддя: Сіваченко Ігор Вікторович
Дата ухвалення: 2023-09-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2023 року справа №200/1142/23

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Сіваченка І.В., суддів: Блохіна А.А., Гаврищук Т.Г., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 10 травня 2023 року (повне судове рішення складено 10 травня 2023 року) у справі № 200/1142/23 (суддя в І інстанції Буряк І.В.) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

УСТАНОВИВ:

Представник позивача Гуревич Родіон Геннадійович, який діє в інтересах ОСОБА_1 , звернувся до суду із позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (далі ГУ ПФУ в Харківській області), за змістом якого просив суд:

визнати протиправною постанову щодо припинення нарахування та виплати по щомісячним страховим виплатам ОСОБА_1 з 01.07.2022;

зобов`язати ГУ ПФУ в Харківській області поновити нарахування страхових виплат та виплатити заборгованість ОСОБА_1 з 01.07.2022.

Також представник позивача просив визнати поважними причини пропуску строку звернення до суду так поновити такий строк.

В обґрунтування позову вказано, що позивач є отримувачем страхових виплат та перебував на обліку в Ізюмському відділенні управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування. З невідомих причин з 01.07.2022 позивачу припинено виплату страхових виплат. Після неодноразових адвокатських звернень стало відомо, що причиною припинення страхових виплат ОСОБА_1 стало виявлення у процесі верифікації та моніторингу державних виплат інформації від Міністерства фінансів України про перетин позивачем державного кордону через пункт пропуску Мілове. Також Ізюмським відділенням управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування повідомлено, що позивачу припинено страхові виплати з 01.07.2022 на підставі п. 1.12 Порядку призначення, перерахунку та проведення страхових виплат, затвердженого постановою правління Фонду соціального страхування України від 19.07.2018 № 11, п. 6 ч. 1 ст. 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV (далі - Закон № 1105-XIV). Про вказане прийнято постанову від 26.07.2022 № 63018/496268/48238.1/46, однак надати її немає можливості, оскільки остання втрачена внаслідок військової агресії РФ.

Позивач вважаючи протиправним припинення здійснення страхових виплат, звернувся через представника до суду за захистом порушеного права.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 10 травня 2023 року позов задоволено.

Визнано протиправною та скасувати постанову Ізюмського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування про припинення нарахування та виплати ОСОБА_1 страхових виплат з 01.07.2022 від 26.07.2022 № 63018/496268/48238.1/47.

Зобов`язано ГУ ПФУ в Харківській області поновити нарахування та виплату ОСОБА_1 страхових виплат з 01.07.2022 та виплатити заборгованість, що утворилась з 01.07.2022 по день поновлення такої виплати.

Не погодившись з таким судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення місцевого суду, прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції проігноровано відсутність у позивача доказів його повернення в Україну, не обґрунтовано протиправність дій Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування в Харківській області щодо зупинення виплат за даними верифікації.

Апеляційний розгляд здійснено в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі, залишити без задоволення, з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено таке.

ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт громадянина України НОМЕР_1 , РНОКПП НОМЕР_2 . Згідно довідки про взяття на облік особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України, районів проведення антитерористичної операції, та населених пунктів, розташованих на лінії зіткнення від 12.12.2014 № перемістився в АДРЕСА_1 .

Відповідно довідки про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у наданні медичної та соціальної допомоги серія 10 ААА № 247423, дата видачі 22.07.2013 встановлено 65% ступінь втрати професійної працездатності.

Згідно листа Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування в Харківській області від 17.03.2023 на адвокатський запит представника позивача - адвоката Р. Гуревича від 05.02.2023 повідомлено, що згідно відомостей верифікації установлено, що ОСОБА_1 перетнув державний кордон України. Даних про повернення до України немає. Враховуючи зазначене, Ізюмське відділення Управління ОСОБА_1 припинило (затримало) щомісячні страхові виплати з 01.07.2022, як передбачено п. 1.12 Порядку призначення, перерахунку та проведення страхових виплат, затвердженого постановою правління Фонду соціального страхування України від 19.07.2018 № 11 та п. 6 ч. 1 ст. 46 Закону України «Про загальнообов`язкове соціальне страхування (в редакції до 01.01.2023) та ч. 2 ст. 16 Закону України № 324-ІХ. Страхові виплати, що були нараховані ОСОБА_1 до 01.07.2022 сплачені у повному обсязі. Заборгованості немає.

Також повідомлено, що для відновлення виплати ОСОБА_1 необхідно особисто звернутися до відділення та надати закордонний паспорт з відміткою про в`їзд на територію України. Копію постанови від 26.07.2022 № 63018/496268/48238.1/46 надати немає можливості, оскільки остання втрачена внаслідок військової агресії РФ.

Також слід зазначити, що на виконання вимог ухвали суду місцевого від 01.05.2023 про витребування доказів Міністерство фінансів України надало відомості з інформаційно-аналітичної платформи електронної верифікації та моніторингу, на підставі яких було сформовано рекомендацію на запит Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування в Харківській області. Згідно вказаних відомостей вбачається, що ОСОБА_1 на підставі закордонного паспорту 11.12.2021 виїхав за межі України через пункт пропуску «Мілове». За даними АДПС України особа, яка претендує на страхову виплату проживає за кордоном.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходив з наступного.

Закон № 1105-ХІV (у редакції чинній на момент припинення страхових виплат)

Стаття 35.

1. Страхуванню від нещасного випадку підлягають:

1) особи, які працюють на умовах трудового договору (контракту), гіг-контракту, іншого цивільно-правового договору, на інших підставах, передбачених законом, на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форми власності та господарювання, зокрема які є резидентами Дія Сіті, у тому числі в іноземних дипломатичних та консульських установах, інших представництвах нерезидентів, або у фізичних осіб, а також обрані на виборні посади в органах державної влади, органах місцевого самоврядування та в інших органах, фізичні особи - підприємці, особи, які провадять незалежну професійну діяльність, члени фермерського господарства, якщо вони не належать до осіб, які підлягають страхуванню від нещасного випадку на інших підставах;

Усі особи, перелічені у частині першій цієї статті, вважаються застрахованими з моменту набрання чинності цим Законом незалежно від фактичного виконання страхувальниками своїх зобов`язань щодо сплати страхових внесків.

Стаття 46.

1. Страхові виплати і надання соціальних послуг припиняються:

1) на весь час проживання потерпілого за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України;

6) в інших випадках, передбачених законодавством.

Стаття 47.

1. Страхові виплати провадяться щомісячно в установлені Фондом дні на підставі постанови цього Фонду або рішення суду:

1) потерпілому - з дня втрати працездатності внаслідок нещасного випадку або з дати встановлення професійного захворювання;

Закон України «Про верифікацію та моніторинг державних виплат» від 03.12.2019 № 324-ІХ (далі Закон № 324).

Стаття 16. Результати верифікації державних виплат

1. За результатами верифікації орган, що здійснює верифікацію та моніторинг державних виплат, надає органам, що здійснюють державні виплати, підтвердження відповідності наданої реципієнтом інформації вимогам законодавства, що впливають на визначення його права на отримання та розмір державних виплат, під час здійснення превентивної верифікації або рекомендації щодо:

1) проведення додаткової перевірки інформації, що містить невідповідності;

2) усунення невідповідностей даних у автоматизованих інформаційних системах, реєстрах, базах даних, володільцем, розпорядником та/або адміністратором яких є орган, що здійснює державні виплати.

2. Орган, що здійснює державні виплати, опрацьовує отримані рекомендації у строк, що не перевищує 15 робочих днів з дня їх отримання.

3. За результатами опрацювання наданих рекомендацій орган, що здійснює державні виплати, приймає рішення щодо:

1) призначення (перерахунку) державної виплати;

2) припинення нарахування та/або здійснення державної виплати;

3) поновлення нарахування та/або здійснення державної виплати;

4) усунення невідповідностей даних у автоматизованих інформаційних системах, реєстрах, базах даних, володільцем, розпорядником та/або адміністратором яких є орган, що здійснює державні виплати.

Прийняття рішення про припинення державних виплат, а також про перегляд розміру або строку їх призначення приймається органом, що здійснює державні виплати, відповідно до законодавства, що регламентує здійснення державних виплат.

Постановою Правління Фонду соціального страхування України від 19.07.2018 № 11 затверджено Порядку призначення, перерахування та проведення страхових виплат (далі Порядок № 11)

1.12. У разі надходження рекомендацій Міністерства фінансів України за наслідками проведеної верифікації страхових виплат нарахування страхових виплат припиняється до завершення перевірки правомірності призначеної страхової виплати. У разі підтвердження інформації щодо неправомірно призначеної виплати видається постанова про відмову у страховій виплаті. Якщо інформація Міністерства фінансів України не підтверджується, нарахування виплат відновлюється з моменту припинення.

Крім того, слід звернути увагу, що відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону № 1105-ХІV (в редакції Закону України від 21.09.2022 № 2620-ІХ) з 01.01.2023 уповноваженим органом управління у системі загальнообов`язкового державного страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та від нещасного випадку є Пенсійний фонд України.

Висновки суду.

Наявні у справі матеріали дають підстави для висновку, що позивачу припинено нарахування та виплату страхових виплат у зв`язку із надходженням від Міністерства фінансів України відомостей за наслідками проведеної верифікації про виїзд позивача за кордон 11.12.2021.

При цьому правовою підставою для відповідних дій визначено п. 1.12 Порядку № 11 та ч. 6 ч. 1 ст. 46 Закону № 1105-ХІV (у редакції до 01.01.2023).

Разом із тим, ч. 6 ч. 1 ст. 46 Закону № 1105-ХІV у якості підстави для припинення страхових виплат визначає «в інших випадках, передбачених законодавством», а п. 1.12 Порядку № 11 регулює випадок припинення страхових виплат у зв`язку із надходженням за наслідками проведеної верифікації інформації про неправомірність призначення страхової виплати, у результаті чого приймається постанова про відмову у страховій виплаті.

Однак, слід звернути увагу, що п. 1.12 Порядку № 11 регламентує припинення страхових виплат у разі надходження рекомендацій Міністерства фінансів України за наслідками проведеної верифікації страхових виплат та у випадку підтвердження інформації щодо неправомірно призначеної виплати видається постанова про відмову у страховій виплаті.

Тобто результати верифікації мають містити відомості, що свідчать про неправомірність саме призначення виплати.

Натомість наявні відомості верифікації не містять інформації про неправомірність призначення страхової виплати. Проте містять лише інформацію про виїзд позивача за кордон.

З викладеного, місцевий суд дійшов правильного висновку, що в уповноваженого органу не було підстав для припинення позивачу страхових виплат з підстав передбачених п. 1.12 Порядку № 11 та ч. 6 ч. 1 ст. 46 Закону № 1105-ХІV (у редакції до 01.01.2023).

Крім зазначеного, фактичною підставою для припинення позивачу страхових виплат є виїзд останнього за кордон, що у правовому контексті відповідає п. 1 ч. 1 ст. 46 Закону № 1105-ХІV, а саме страхові виплати і надання соціальних послуг припиняються: 1) на весь час проживання потерпілого за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Верховним Судом у постанові від 25.11.2020 у справі № 234/9296/17 у подібних правовідносинах наведено такі правові висновки: «Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення.

Згідно із статтею 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Піклування та захист громадянам України, які перебувають за її межами, гарантовано у частині третій статті 25 Конституції України.

Конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України (стаття 64 Конституції України).

У частині другій статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що реєстрація міста проживання чи міста перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Отже, громадяни України мають право на вибір свого місця проживання зі збереженням усіх конституційних прав, в тому числі і права на соціальне забезпечення.

Аналогічні припиненню страхових виплат правові наслідки у вигляді припинення виплати пенсії на весь час перебування (проживання) громадянина України за кордоном передбачені також у пункті 2 частини першої статті 49, статті 51 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Рішенням Конституційного Суду України № 25-рп/2009 у справі за конституційним поданням Верховного Суду України зазначені норми були визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним).

У наведеній справі Конституційний Суд України, зокрема, зазначив, що «оспорюваними нормами Закону конституційне право на соціальний захист поставлене в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій, право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами».

Колегія суддів зауважує, що пенсійні виплати та виплати за іншими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування за правовою природою є тотожними, адже здійснюються в межах окремих видів такого страхування, передбачених частиною першою статті 4 Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

У частинах першій, четвертій статті 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції визначає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

ЄСПЛ у справі Pichkur v. Ukraine (№ 10441/06, § 4143, 4749, 53, від 07 листопада 2013 року) зазначив, що якщо в Договірній державі є чинне законодавство, яким передбачено право на соціальні виплати, обумовлені або не обумовлені попередньою сплатою внесків, це законодавство має вважатися таким, що породжує майновий інтерес, який підпадає під дію статті 1 Першого протоколу, для осіб, що відповідають вимогам такого законодавства. Хоча Перший протокол не включає в себе право на отримання будь-яких видів виплат з соціального страхування, якщо держава вирішує створити механізм соціальних виплат, вона повинна зробити це у спосіб, що відповідає статті 14. Сторони провадження не оскаржували того, що якби заявник продовжив проживати на території України, він і надалі отримував би пенсію. Із цього випливає, що інтереси заявника належать до сфери застосування статті 1 Першого протоколу та права на майно, яке вона гарантує. Суд зазначає, що заявник скаржився на відмінність у ставленні на основі місця його проживання, що для цілей статті 14 Конвенції становить аспект його особистого статусу. Практикою Суду встановлено, що дискримінація означає поводження з особами у різний спосіб, без об`єктивного та розумного обґрунтування, у відносно схожих ситуаціях. Відмінність у ставленні є дискримінаційною, якщо вона не має об`єктивного та розумного обґрунтування, іншими словами, якщо вона не переслідує легітимну ціль або якщо немає розумного співвідношення між застосованими засобами та переслідуваною ціллю. Договірна держава користується свободою розсуду при визначенні того, якою мірою відмінності в інших схожих ситуаціях виправдовують різне ставлення. У зв`язку з цим Суд зазначає, що органи влади не надали ніякого обґрунтування позбавлення заявника його пенсії лише через те, що він проживав за кордоном. У цьому контексті Суд зазначає, що Уряд не посилався на міркування щодо міжнародного співробітництва з метою обґрунтування поводження з пенсіонерами, які проживають в Україні, в інший спосіб, ніж з тими, які проживають за кордоном. У будь-якому випадку Суду не забороняється визначати на підставі Конвенції більш високі стандарти ніж ті, що містяться в інших міжнародних юридичних документах. Суд неодноразово повторював, що Конвенція є живим інструментом, який повинен тлумачитися «з огляду на умови сьогодення» (Tyrer v. the United Kingdom, Series A № 26, § 31, від 25 квітня 1978 року). Підвищення мобільності населення, більш високі рівні міжнародного співробітництва та інтеграції, а також розвиток банківського обслуговування та інформаційних технологій більше не виправдовують здебільшого технічних обмежень щодо осіб, які отримують соціальні виплати, проживаючи за кордоном, що могли вважатися розумними на початку 1950-х років».

Результат аналізу наведених положень Конституції України, Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» та практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що:

право на соціальний захист належить до основоположних прав і свобод, які гарантуються державою і за жодних умов не можуть бути скасовані, а їх обмеження не допускається, крім випадків, передбачених Конституцією України;

держава гарантує піклування та захист своїм громадянам, які перебувають за її межами;

громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності;

реєстрація місця проживання чи місця перебування особи за межами України або її відсутність (спірність) не може бути умовою для обмеження реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження (перегляду, відтермінування тощо);

не може бути привілеїв чи обмежень у механізмі реалізації конституційного права на соціальний захист, зокрема, за ознаками етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання або іншими ознаками.

У справі, яка розглядається, враховуючи характер відповідних страхових виплат, які призначені позивачу безстроково у зв`язку з втратою працездатності, відповідач не наводить аргументів про те, що наявна вина позивача у припиненні виплати страхових виплат або існує закон, який зобов`язує позивача вживати будь-які дії для їх поновлення, або позивач має альтернативний механізм отримання (компенсації) цих виплат, зокрема за кордоном.

При цьому колегія суддів вважає, що частина перша статті 46 Закону № 1105-ХІV, яка передбачає припинення страхових виплат на весь час проживання потерпілого за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, суперечить частинам першій, другій статті 24, частині третій статті 25, частинам першій, четвертій статті 41, частині першій статті 46, частині першій статті 64 Конституції України, тому суд її не застосовує.».

Ухвалою першої колегії суддів першого сенату Конституційного суду від 05.04.2023 у справі № 1-2/2023(104/23) відкрито конституційне провадження у справі за конституційним поданням Верховного Суду щодо відповідності (конституційності) пункту 1 частини першої статті 40 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування».

Ураховуючи усе викладене, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції щодо протиправності постанови Ізюмського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування про припинення нарахування та виплату ОСОБА_1 страхових виплат з 01.07.2022 від 26.07.2022 № 63018/496268/48238.1/47.

При цьому, слід звернути увагу, що факт наявності цієї постанови, як підстави для припинення нарахування та виплати страхових виплат позивачу, жодною із сторін не оспорюється. Натомість відсутність у матеріалах справи її копії пояснюється неможливістю надати таку, у зв`язку зі збройною агресією росії проти України та активними бойовими діями у м. Ізюм, що є загальновідомим фактом.

Також апеляційний суд вважає правильним висновок окружного суду, що належним способом захисту за таких обставин є зобов`язання відповідача (як уповноваженого органу з 01.01.2023, у зв`язку із внесенням відповідних змін до Закону № 1105-ХІV) поновити нарахування та виплату позивачу страхових виплат з 01.07.2022 та виплатити заборгованість, що утворилась з 01.07.2022 по день поновлення такої виплати.

Згідно з вимогами статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Згідно зі статтею 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Сторонами суду не наведено інших специфічних, доречних та важливих аргументів, які суд зобов`язаний оцінити, виконуючи свої зобов`язання щодо пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Оцінивши докази, які є у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, місцевий суд дійшов правильного висновку про задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків місцевого суду.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статями 291, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області залишити без задоволення.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 10 травня 2023 року у справі № 200/1142/23 залишити без змін.

Повне судове рішення 19 вересня 2023 року.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому статтею 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Колегія суддів І. В. Сіваченко

А. А. Блохін

Т. Г. Гаврищук