Справа № 380/19115/22
Суддя: Шинкар Тетяна Ігорівна
Дата ухвалення: 2023-09-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2023 рокуЛьвівСправа № 380/19115/22 пров. № А/857/10739/23
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

судді-доповідача Шинкар Т.І.,

суддів Іщук Л.П.,

Обрізка І.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду (головуючий суддя Карп`як О.О.), ухвалене у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження в м.Львові 22 травня 2023 року у справі №380/19115/22 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Львівській області про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати,

В С Т А Н О В И В :

30.12.2022 ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до Головного управління Національної поліції у Львівській області, просила зобов`язати ГУНП у Львівській області нарахувати та виплатити середній заробіток за весь час затримки виплати всіх сум, шо належать ОСОБА_1 та повинні були бути виплачені у день звільнення, а саме з 13.05.2022 по день фактичного розрахунку, виходячи з середньоденного розміру грошового забезпечення станом на день звільнення з урахуванням індексації та доплати, передбаченої постановою КМУ №168 від 28.02.2022 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», без урахування податків і зборів.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 22 травня 2023 року позов задоволено частково: стягнуто з Головного управління Національної поліції у Львівській області на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 14 травня 2022 року по 11 листопада 2022 року в сумі 58 109,14 грн. В решті позовних вимог відмовлено.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Суд першої інстанції зазначив, що одноразова грошова допомога позивачу виплачена у двох місячний строк, встановлений пунктом 8 Розділу VI Порядку № 260. Суд першої інстанції вказав, що за загальним правилом норми КЗпП підлягають субсидіарному застосуванню лише в тих випадках, коли нормами спеціального законодавства не врегульовано те чи інше питання. Суд першої інстанції зазначив, що оскільки виплата одноразової грошової допомоги при звільненні врегульована нормами Порядку № 260, які підлягають застосуванню при вирішенні цього спору, норми статті 116 КЗпП України на спірні правовідносини не розповсюджується, а тому вимоги позивача щодо застосування до спірних правовідносин положень статті 116 КЗпП України є безпідставними. Суд першої інстанції вказав, що відповідач при проведенні розрахунку та здійсненні виплати позивачу одноразової грошової допомоги при звільненні діяв в межах та у спосіб, що визначені чинним законодавством. Суд першої інстанції зазначив, що період затримки розрахунку при звільненні повинен обчислюватися з першого дня після звільнення, а закінчуватися днем, що передує дню остаточного розрахунку, оскільки саме в цей період у роботодавця існує заборгованість перед звільненим працівником. Суд першої інстанції вказав, що період затримки розрахунку при звільненні у цій справі обчислюється з 14.05.2022 по 28.11.2022 (включно) та становить 198 дні, однак враховуючи статтю 117 КЗпП України в редакції Закону України від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», із відповідача належить стягнути середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні не більш як за шість місяців за затримку терміном 181 календарний день. Суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність застосування відповідних алгоритмів, передбачених Порядком № 100, залежно від кожного окремого випадку з обов`язковим урахуванням спеціального правового регулювання порядку виплати грошового забезпечення поліцейським, визначеного Порядком № 260. З метою ефективного захисту та відновлення порушених прав позивача, суд першої інстанції дійшов висновку, що основні позовні вимоги підлягають задоволенню шляхом стягнення з відповідача на користь позивача середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні у розмірі 58 109,14 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, просить змінити рішення Львівського окружного адміністративного суду від 22 травня 2023 року в частині розміру витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 3 000 грн., повернення надміру сплаченого судового збору у розмірі 198,48 грн. та розміру середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, яке підлягає стягненню (розрахунок провести із врахуванням індексації та доплати, передбаченої Постановою КМУ №168 від 28.02.2022 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану») із зазначенням, що така сума підлягає стягненню без урахування податків і зборів. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що судом першої інстанції не враховано той факт, що поліцейським, виплачується саме одноразова грошова допомога при звільненні із служби, а не після звільнення зі служби. Скаржник вказує, що у день звільнення, позивач мав право на отримання одноразової грошової допомоги при звільнені, однак, така виплата була нарахована та виплачена позивачу лише 29.06.2022 у розмірі 34 515,06 грн. Скаржник зазначає, що такий розмір був не повним, оскільки до нього не включено індексації та доплати визначеної ПКМ України №168, відповідно позивач звернувся до суду з метою стягнення такої допомоги в повному розмірі. Скаржник вказує, що станом на 14.06.2023 позивачу не проведено перерахунку одноразової грошової допомоги при звільненні, на виконання судового рішення, відповідно повний розрахунок при звільненні не проведено. Скаржник зазначає, що розрахунок проведений судом не правильно, без урахування всіх складових грошового забезпечення. Скаржник вказує, що щомісячна додаткова винагорода, яка виплачується поліцейським на період дії воєнного стану, є частиною грошового забезпечення. Скаржник вважає, що при визначенні середньоденного заробітку до такого розрахунку слід включати індексацію та щомісячну доплату передбачену постановою КМУ від 28.02.2022 №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану». Скаржник вважає, що суд мав зазначити про те, що сума яка підлягає стягненню вказана без утримання податку й інших обов`язкових платежів або вказати на необхідність проведення компенсації сум податку у відповідності до Порядку №44. Також вважає, що суд не обґрунтував належним чином в чому проявляється не співмірність заявлених витрат по відношенні до фактично наданих послуг професійної правничої допомоги, а також не прийняв рішення про повернення надміру сплаченого судового збору у розмірі 198,48 грн.

Враховуючи положення статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд апеляційної інстанції дійшов висновку щодо можливості розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, на підставі наявних у ній доказів.

Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині вимогам статті 242 КАС України не відповідає.

Як встановлено судом першої інстанції з матеріалів справи, ОСОБА_1 Наказом ГУНП у Львівській області від 13.05.2022 №262 о/с звільнена зі служби в поліції за власним бажанням.

На час звільнення з поліції роботодавець не провів повного розрахунку з ОСОБА_1 , а саме: грошове забезпечення за травень 2022 року виплачено 30 травня 2022 року в розмірі 11 042,40 грн.; додаткову винагороду, яка передбачена Постановою КМУ №168 від 28.02.2022 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», виплачено 01.06.2022 у розмірі 18 715,00 грн.; компенсація за дні не використаних відпусток у день звільнення не виплачена. Частина компенсації за дні не використаної відпустки, у розмірі 5096,80 грн. фактично виплачена 30.05.2022.

29.11.2022 на виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду у справі №380/8444/22 ГУНП у Львівській області виплатило решту компенсації за дні не використаної відпустки у розмірі 26 6639, 93 грн.

Також, ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу при звільнені виплачено лише 29.06.2022 у розмірі 34 515,06 грн.

Заборгованість щодо індексації грошового забезпечення за період з 01.06.2016 по 31.10.2017 у розмірі 2 717,01 грн. ГУНП у Львівській області виплатило 04.11.2022, на виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду у справі №380/8160/22.

Вважаючи порушеними права у зв`язку із не проведенням станом на день виключення зі списків особового складу частини розрахунку у повному обсязі, ОСОБА_1 звернулася з позовом до суду.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з таких підстав.

Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 7 травня 2002 року №8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних зі спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці поліцейських, не встановлено дату проведення остаточного розрахунку зі звільненими працівниками та відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, слід застосовувати норми статей 116 та 117 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) як такі, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення з служби в органах поліції.

Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 28 січня 2021 року (справа № 240/11214/19), від 21 квітня 2021 року (справа №120/3857/19-а).

Відповідно до правової позиції, висловленої Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17, під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Також у постанові Великої Палати Верховного Суду зазначено, що якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі №810/451/17.

Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України.

За змістом частини 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина 1 статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина 2 статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Верховним Судом у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду ухвалено постанову від 30 листопада 2020 року в справі №480/3105/19, в якій сформовано такий правовий висновок: «Синтаксичний розбір текстуального змісту статті 117 КЗпП України дає підстави суду зробити висновки про те, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). Такий правовий висновок прямо випливає із цієї норми.»

Під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Суд апеляційної інстанції зауважує, що приписи статей 116, 117 Кодексу законів про працю України вказують на те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. При цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Вказане узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 22 червня 2023 року у справі № 380/152/20, Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 08 лютого 2022 року у справі №755/12623/19.

Скаржник в апеляційній скарзі вказує, що станом на 14.06.2023 (дата подачі апеляційної скарги) позивачу не проведено перерахунку одноразової грошової допомоги при звільненні, на виконання судового рішення, відповідно повний розрахунок при звільненні не проведено. Зазначає, що у день звільнення, позивач мав право на отримання одноразової грошової допомоги при звільнені, однак, така виплата була нарахована та виплачена позивачу лише 29.06.2022 у розмірі 34 515,06 грн.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 08.12.2022 у справі №380/9203/22, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 05.05.2023, визнано протиправними дії Головного управління Національної поліції у Львівській області щодо не включення до складу місячного грошового забезпечення для нарахування одноразової грошової допомоги при звільненні ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення та додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану». Зобов`язано Головне управління Національної поліції у Львівській області нарахувати та виплатити (з урахуванням виплачених сум) ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу при звільненні з включенням до складу місячного грошового забезпечення для її нарахування індексації грошового забезпечення та додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану».

Оскільки в спірних правовідносинах обов`язковим є встановлення усього періоду затримки розрахунку, тобто із дня звільнення позивача зі служби в поліції по день фактичного розрахунку, та визначення конкретного грошового розміру середнього грошового забезпечення, який належить стягнути із відповідача за цей період затримки розрахунку при звільненні, тоді як на виконання зазначеного судового рішення позивачу не проведено перерахунку одноразової грошової допомоги при звільненні, тому, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що у спірних правовідносинах відсутній момент припинення правопорушення - виплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, що унеможливлює визначити період затримки розрахунку при звільненні та розмір середнього грошового забезпечення за період затримки розрахунку при звільненні.

За встановлених обставин, надаючи правову оцінку аргументам сторін, в обсязі встановлених у цій справі фактичних обставин, враховуючи їхній зміст та юридичну природу, зважаючи на висловлену Верховним Судом правову позицію у такій категорії справ, враховуючи також, що судовому захисту підлягає порушене, а не ілюзорне право, суд апеляційної інстанції вважає передчасними заявлені позивачем позовні вимоги щодо нарахування та виплати середнього заробітку за весь час затримки виплати всіх сум, що належать позивачу та повинні були бути виплачені у день звільнення, а саме з 13.05.2022 по день фактичного розрахунку, виходячи з середньоденного розміру грошового забезпечення станом на день звільнення з урахуванням індексації та доплати, передбаченої постановою КМУ №168 від 28.02.2022 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», без урахування податків і зборів.

Правові підстави для задоволення заявлених позовних вимог відсутні, оскільки такі вимоги передчасні.

Інші обставини та мотиви, з яких виходив суд першої інстанції задовольняючи позовні вимоги, не можуть слугувати підставою задоволення позову, оскільки до предмета доказування за вище встановлених судом обставин, на переконання суду апеляційної інстанції, не входять.

Згідно з статтею 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Частиною 2 статті 6 КАС України та статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

З огляду на викладене, враховуючи положення статті 317 КАС України, прецедентну практику ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, а тому рішення суду першої інстанції слід скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити.

При цьому, щодо неприйняття судом першої інстанції рішення про повернення надміру сплаченого судового збору у розмірі 198,48 грн., то суд апеляційної інстанції зауважує, що відповідно до положень статті 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 26.06.2023 у задоволенні заяви ОСОБА_1 про повернення судового збору в справі №380/19115/22 відмовлено, вказана ухвала не є предметом перегляду судом апеляційної інстанції у цій справі.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 311, 317, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 22 травня 2023 року у справі №380/19115/22 скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Львівській області про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя-доповідач Т. І. Шинкар
судді Л. П. Іщук
І. М. Обрізко