Справа № 520/26972/21
Суддя: Перцова Т.С.
Дата ухвалення: 2023-09-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2023 р. Справа № 520/26972/21
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Перцової Т.С.,

Суддів: Жигилія С.П. , Русанової В.Б. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 22.02.2022, головуючий суддя І інстанції: Бадюков Ю.В., м. Харків, повний текст складено 22.02.22 по справі № 520/26972/21

за позовом ОСОБА_1

до Командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України

про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 ( далі ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (далі Командир ВЧ НОМЕР_1 НГУ, відповідач), у якому просив суд:

- визнати протиправною відмову командування Військової частини НОМЕР_1 НГУ від 19.11.2021 року за вих. 40/17/12-3937 про нарахування та виплату ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби у день виключення із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення;

- зобов`язати Військову частини НОМЕР_1 Національної гвардії України код ЄДРПОУ НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт серії НОМЕР_3 , виданий 08 липня 2011 року, Краснокутським РВ ГУМВС України в Харківський області, РНОКПП НОМЕР_4 одноразову грошову допомогу у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, відповідно до ч. 2 ст. 15 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

В обґрунтування позовних вимог зазначив про протиправність відмови відповідача здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби відповідно до ч. 2 ст.15 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" з підстав відсутності у позивача 10 років календарної вислуги років, оскільки вважає, що ним виконано обов`язкову умову для нарахування спірної допомоги, а саме відповідно до наказу командира ВЧ НОМЕР_1 НГУ №59 від 29.03.2021 вислуга років ОСОБА_1 станом на 29.03.2021 становить - 10 років 00 місяців 02 дні (час служби в пільговому обчисленні). Крім того, з посиланням постанову Верховного Суд в від 11.04.2018 у справі № 806/2104/17 стверджує про відсутність прямої вказівки в законі на те, що право на призначення та виплату одноразової грошової допомоги виникає за наявності 10 і більше саме календарних років служби.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 22.02.2022 у справі № 520/26972/21 адміністративний позов ОСОБА_1 до Командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - задоволено.

Визнано протиправною відмову командування Військової частини НОМЕР_1 НГУ, викладену у листі від 19.11.2021 року за вих. 40/17/12-3937 про нарахування та виплату ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби у день виключення із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.

Зобов`язано Військову частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 , адреса: АДРЕСА_2 ) одноразову грошову допомогу у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, відповідно до ч. 2 ст. 15 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Військова частина НОМЕР_1 (далі ВЧ НОМЕР_1 , апелянт), не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність, необґрунтованість, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, просила суд апеляційної інстанції скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 22.02.2022 у справі № 520/26972/21 та прийняти нове рішення по справі, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги наполягав на пропущенні позивачем місячного строку звернення до суду з даним позовом, встановленого ч. 5 ст. 122 КАС України, оскільки позивача було виключено зі списків особового складу та проведено з ним відповідні розрахунки 29.03.2021, а відтак з цієї дати останній дізнався про порушення свого права, однак до суду звернувся лише 10.12.2021.

Пославшись на п.8 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008, апелянт зазначив, що загальний строк військової служби встановлюється в календарному обчисленні, а у випадках, визначених законодавством, - у пільговому обчисленні, отже, одноразова грошова допомога при звільненні військовослужбовців у зв`язку із закінченням строку контракту відповідно до ч. 2 ст. 15 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" нараховується у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби за наявності вислуги 10 років і більше.

Позивач, у надісланому до суду відзиві на апеляційну скаргу, заперечував проти задоволення її вимог, просив рішення суду залишити без змін, як законне і обґрунтоване. Зауважив, що звернення до суду з позовом про виплату одноразової грошової допомоги, яка є складовою грошового забезпечення військовослужбовця, відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України не обмежується будь-яким строком. Крім того, позивач достовірно дізнався про порушення свого права лише 04.12.2021 в день отримання ним відповіді на адвокатський запит, якою відмовлено у нарахуванні та виплаті спірної допомоги. Щодо наявності права на отримання одноразової грошової допомоги відповідно до ч. 2 ст. 15 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" виклав доводи, аналогічні тим, що містить позовна заява.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Згідно з ч. 4 ст. 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах апеляційної скарги рішення суду, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 та звільнений і виключений зі списків особового складу військової частини з 29.03.2021.

Згідно витягу з наказу № 59 від 29.03.2021, позивач має наступну вислугу років: час служби у календарному обчисленні - 08 років 07 місяців 28 днів; час служби в пільговому обчисленні - 10 років 00 місяців 02 дні; час служби в пільговому обчисленні (без урахування календарної вислуги) 01 рік 04 місяці 04 дні. Вислуга років для нарахування одноразової грошової допомоги при звільненні станом на 29 березня 2021 року складає: час служби у календарному обчисленні - 08 років 07 місяців 28 днів (а.с.6).

31 жовтня 2021 року № 10/31-1/2021 представник позивача звернувся з адвокатським запитом до командира ВЧ НОМЕР_1 , у якому, серед іншого, просив нарахувати та виплатити одноразову грошову допомогу в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення (а.с.7).

Листом від 19.11.2021 № 40/17/12-3937 представника позивача повідомлено про відсутність підстав для виплати позивачу одноразової грошової допомоги при звільненні (а.с.8).

Оскільки при виключенні зі списків особового складу Військової частини 29.03.2021 позивачу не нарахована та не виплачена одноразова грошова допомога при звільненні, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з протиправності дій ВЧ НОМЕР_1 щодо не проведення виплати одноразової грошової допомоги в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, встановленої ч. 2 ст. 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», оскільки загальна вислуга років позивача в Збройних Силах України станом на момент звільнення з військової служби становила 10 років 00 місяців 02 дні, що свідчить про дотримання ним умови про наявність 10 і більше років вислуги для отримання одноразової грошової допомоги при звільненні. Врахувавши правову позицію Верховного Суду у постанові від 24.11.2020 по справі № 822/3008/17 та постанові від 11.04.2018 по справі №806/2104/17, суд зазначив, що у частині другій статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» відсутня пряма вказівка на те, що право на призначення та виплату одноразової грошової допомоги виникає за наявності 10 і більше календарних років вислуги.

Доводи відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву, щодо порушення позивачем строку звернення до суду, суд вважав безпідставними, оскільки позивач звернувся до суду з позовом про зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 здійснити йому одноразову грошову допомогу при звільненні в розмірі 50 % місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, які є складовими заробітної плати, а тому звернення з такою вимогою до суду не обмежено будь-яким строком відповідно до ст. 233 КЗпП України.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.

Доводи апелянта щодо пропуску позивачем строку звернення до суду з цим позовом, колегія суддів вважає необґрунтованими з огляду на таке.

Колегією суддів встановлено, що з позовом у цій справі позивач звернувся до суду 10.12.2021, що підтверджується відбитком штампу відділення поштового зв`язку на конверті. При цьому, вважав протиправним не нарахування та не виплату відповідачем одноразової грошової допомоги при звільненні, яке відбулося 29.03.2021.

Так, відповідно до ч.1 ст. 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Частиною 2 ст. 122 КАС України передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно з положеннями ч. 5 ст. 122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Водночас ч. 1 ст. 233 КЗпП України (в редакції до внесення змін Законом № 2352-IX від 01.07.2022, який набрав чинності 19.07.2022), врегульвано строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів, відповідно до яких працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Разом із цим, частиною другою цієї статті встановлено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Згідно з ч. 3 ст. 123 КАС України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Частиною четвертою цієї ж статті передбачено, що якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Перебування особи на публічній службі є однією з форм реалізації закріпленого у статті 43 Конституції України права на працю.

Конституційний Суд України в рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 дійшов висновку, що у випадку порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, що йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. У разі пред`явлення вимог про стягнення будь-яких виплат, що входять до структури заробітної плати, і застосування цих положень, не пов`язане з фактом нарахування чи не нарахування роботодавцем спірних виплат.

З огляду на викладене, враховуючи, що позовні вимоги ОСОБА_1 стосуються нарахування та виплати грошової допомоги при звільненні, передбаченої частиною другою статті 15 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", яка, як вказано вище, входить до складу грошового забезпечення позивача, колегія суддів приходить до висновку про необхідність застосування до спірних правовідносин, в контексті з`ясування дотримання позивачем строку звернення до суду з цим позовом, положень статті 233 Кодексу законів про працю України,

Формулювання позовних вимог іншим чином, ніж «про стягнення заробітної плати», не спростовує наведеного висновку, оскільки норми ст. 233 Кодексу законів про працю України, слід тлумачити в більш широкому розумінні, а саме в сенсі відсутності строкових обмежень для звернення до суду з позовом з приводу належної працівникові заробітної плати, якою в нашому випадку є грошове забезпечення.

Аналогічна правова позиція, викладена Верховним Судом в постанові від 13.03.2019 у справі № 807/363/18.

У зв`язку з чим, посилання відповідача на пропущення ОСОБА_1 строку звернення до суду з цим позовом є безпідставним.

Разом з цим, як вбачається зі змісту позовної заяви, позивачем оскаржується відмова командування ВЧ НОМЕР_1 НГУ від 19.11.2021 року за вих. 40/17/12-3937, а належним способом захисту свого порушеного право позивачем обрано зобов`язання ВЧ НОМЕР_1 НГУ. Проте відповідачем по справі визначено лише командира ВЧ НОМЕР_1 НГУ, а ВЧ НОМЕР_5 НГУ в якості другого відповідача в позові не заявлена.

Колегія суддів зазначає, що ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 20.12.2021 прийнято адміністративний позов до розгляду та відкрито спрощене провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Командира ВЧ НОМЕР_1 НГУ про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції вважав, що належним відповідачем по справі є Командир ВЧ НОМЕР_1 НГУ, при цьому, в резолютивній частині рішення вимоги позивача задоволені в повному обсязі, а саме до командування ВЧ НОМЕР_1 НГУ та ВЧ НОМЕР_1 НГУ.

Норми Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 за № 2011-ХІІ (далі за текстом - Закон № 2011-ХІІ) присвячені унормуванню відносин з приводу прав, пільг та соціальних гарантій військовослужбовців.

Абзацом 1 ч. 2 ст. 15 Закону № 2011-ХІІ визначено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення з військової служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, а також у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 18 років, одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.

Наказом МВС України від 15.03.2018 № 200 затверджено Інструкцію про порядок виплати грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні військовослужбовцям Національної гвардії України та іншим особам ( далі Інструкція №200), якою визначено порядок, умови та розміри виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Національної гвардії України (далі - військовослужбовці), які обіймають посади в Головному управлінні Національної гвардії України, територіальних управліннях, з`єднаннях, військових частинах (підрозділах), вищих військових навчальних закладах, навчальних військових частинах (центрах), базах, закладах охорони здоров`я та установах Національної гвардії України (далі - військові частини).

Згідно з п. 1 розд. ХХХІІ Інструкції № 200 особам офіцерського складу, особам рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом, що звільняються зі служби, виплачується одноразова грошова допомога в розмірах, визначених статтею 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Відповідно до п. 3 роз. І Інструкції № 200 грошове забезпечення військовослужбовцям виплачується у військових частинах за місцем служби.

З наведених норм слідує, що одноразова грошова допомога, яка передбачена статтею 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», виплачується військовими частинами за місцем проходження служби військовослужбовця.

Матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 , був з неї звільнений та виключений зі списків особового складу. Відтак, саме Військова частина НОМЕР_1 , як суб`єкт владних повноважень, є органом, що мав виплатити позивачу спірну одноразову грошову допомогу.

З огляду на викладене, враховуючи встановлені судом апеляційної інстанції обставини, колегія суддів приходить до висновку, що належним відповідачем по даній справі є саме орган, на який покладено обов`язок з виплати одноразової грошової допомоги, передбаченою статтею 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», тобто ВЧ НОМЕР_1 , а не окрема її посадова особа командир ВЧ НОМЕР_1 , яку позивачем визначено в якості відповідача у даній справі.

З приводу наведеного, колегія суддів зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 48 КАС України суд першої інстанції, встановивши, що з позовом звернулася не та особа, якій належить право вимоги, може за згодою позивача та особи, якій належить право вимоги, допустити заміну первинного позивача належним позивачем, якщо це не потягне за собою зміни підсудності адміністративної справи.

Частиною 3 статті 48 КАС України передбачено, що якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до ухвалення рішення у справі за згодою позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі, якщо це не потягне за собою зміни підсудності адміністративної справи. Суд має право за клопотанням позивача до ухвалення рішення у справі залучити до участі у ній співвідповідача.

Якщо позивач не згоден на заміну відповідача іншою особою, суд може залучити цю особу як другого відповідача. У разі відмови у задоволенні адміністративного позову до такого відповідача понесені позивачем витрати відносяться на рахунок держави (ч. 4 ст. 48 КАС України).

Отже, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. При цьому обов`язком суду першої інстанції є встановлення належності відповідачів та їх заміна у разі необхідності.

Колегія суддів зазначає, що позивач не завжди спроможний правильно визначити відповідача. Звертаючись до суду з адміністративним позовом, позивач вказує відповідачем особу, яка, на його думку, повинна відповідати за позовом, проте під час розгляду справи він може заявити клопотання про заміну неналежного відповідача належним. Заміна відповідача може відбутися за клопотанням не лише позивача, а й будь-якої іншої особи, яка бере участь у справі, у тому числі й за клопотанням самого відповідача, або навіть за ініціативою суду.

Особа, яка залучається до участі у справі у процесуальному статусі відповідача має процесуальні права та процесуальні обов`язки, визначені КАС України.

За правилами ч. 7 ст. 48 КАС України заміна відповідача допускається лише до ухвалення рішення судом першої інстанції, а суд апеляційної інстанції позбавлений процесуального права здійснювати заміну неналежної сторони по справі або залучати до участі у справі другого відповідача.

Зокрема, залучення такої особи на стадії апеляційного розгляду справи позбавило би залученого відповідача можливості користуватися своїми процесуальними правами, гарантованими КАС України в суді першої інстанції, що є порушенням принципу рівності сторін.

Така правова позиція щодо застосування норм процесуального права, зокрема, була висловлена Верховним Судом у постанові від 09.07.2020 у справі № 2040/5355/18.

Крім того, колегія суддів зауважує, що позовні вимоги заявляє позивач, водночас адміністративний суд може, якщо вважатиме за потрібне, застосувати інший, аніж той, який зазначив позивач, спосіб захисту його прав та інтересів, який не суперечитиме закону і забезпечуватиме їхній ефективний захист. Вибір/застосування способу захисту порушених прав та інтересів детермінується через призму суті порушеного (суб`єктивного) права в рамках правовідносин, з яких виник спір.

Тож результативним обраний спосіб захисту порушеного права (у контексті цього спору) буде тоді, коли існуватиме взаємозв`язок між порушенням (суб`єктивного права особи) та (дозволеним, прийнятним) способом його захисту, водночас останній сприятиме вичерпному його поновленню. Однією з умов для досягнення такого результату є визначення належного відповідача/відповідачів за позовом, адже від цього значною мірою теж залежить ефективність захисту порушеного права (втілена у процедурі виконання судового рішення).

З огляду на викладене, враховуючи предмет даного позову, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції, в порушення вказаних вимог процесуального закону, вирішуючи спір не з`ясував належність відповідача у справі та не вирішив питання про залучення до участі у справі належного відповідача чи співвідповідача.

Матеріали справи не містять жодних доказів того, що суд першої інстанції запропонував позивачу здійснити заміну неналежного відповідача на належного або залучити до участі у справі другого відповідача.

У зв`язку з чим, враховуючи відсутність у суду апеляційної повноважень на здійснення дій щодо заміни відповідача на належного або залучення в якості співвідповідача на стадії апеляційного перегляду справи, що унеможливлює дослідження таких обставин під час апеляційного перегляду справи, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, звернених до командира ВЧ НОМЕР_1 .

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, не встановивши фактичні обставини, які мають значення для справи та не здійснивши заміну неналежної сторони, яка, в силу обмежень, встановлених статтею 48 КАС України, могла бути проведена виключно судом першої інстанції, допустив порушення норм процесуального права, що є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та відмови у задоволенні позову.

Крім того, суд першої інстанції, фактично задовольняючи позовні вимоги в повному обсязі, прийняв рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, які не були залучені до участі у справі, що у розумінні п. 4 ч. 3 ст. 317 КАС України є порушенням норм процесуального права та обов`язковою підставою для скасування судового рішення.

Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Одночасно колегія суддів роз`яснює позивачу його право повторно звернутися з адміністративним позовом до належного відповідача.

При цьому, слід звернути увагу апелянта на те, що порушення судом першої інстанції норм процесуального права, що полягало у не вирішенні питання заміни неналежного відповідача або залучення другого відповідача, призвело до відмови у задоволенні позову саме з вищенаведених підстав та мотивів, що в свою чергу не свідчить про відсутність порушеного права позивача у спірних відносинах або про пропуск позивачем строку звернення до суду у разі звернення з адміністративним позовом до належного відповідача.

Керуючись ч.4 ст.229, ч.4 ст.241, ст.ст.243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 326-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 - задовольнити частково.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 22.02.2022 по справі № 520/26972/21 - скасувати.

Прийняти постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 до Командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії залишити без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя Т.С. Перцова
Судді С.П. Жигилій В.Б. Русанова