Справа № 522/7973/23
Суддя: Домусчі Л. В.
Дата ухвалення: 2023-09-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 522/7973/23
Провадження № 2-а/522/220/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2023 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючої судді Домусчі Л.В.,

за участі секретаря судового засідання Навроцької Є.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Одесі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення в країну походження,

ВСТАНОВИВ:

24.04.2023 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним, скасування рішення про примусове повернення в країну походження № 99 від 23 березня 2023 року.

В обґрунтування позову зазначено, що 23.03.2023 року ГУ ДМС України в Одеській області було прийнято рішення №99 про примусове повернення гр. Російської Федерації ОСОБА_1 , яким визначено в строк до 21.04.2023 року покинути територію України. Вважає, що рішення відповідача є протиправним та підлягає скасуванню, відповідачем не був застосований принцип заборони вислання, який в міжнародному праві передбачає обов`язок держави жодним чином не висилати або повертати особу до кордонів країни, де її життю чи свободі загрожує небезпека. Принцип заборони вислання ніяк не пов`язаний з формальним визнанням особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Перевірка на відповідність цьому принципу повинна проводитись при будь-якому висланні особи: примусовому поверненні, примусовому видворенні чи екстрадиції. У разі повернення позивача до Російської Федерації йому загрожує небезпека.

Ухвалою суду від 25 квітня 2023 року відкрито провадження по справі.

У судове засідання 03.05.2023 року сторони не з`явились, про день та час слухання справи повідомлені належним чином та своєчасно. Розгляд справи відкладено на 15.05.2023 року о 11:00 год.

08.05.2023 року від представника ГУ ДМС України до суду надійшов відзив на позовну заяву, у відповідності до якого зазначено, що позов є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню, оскільки 23.03.2023 р. працівниками ГУ ДМС в Одеській області виявлено громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Встановлено, що гр. Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 був документований посвідкою на тимчасове проживання № НОМЕР_1 терміном дії з 02.12.2020 по 01.12.2021 року, на підставі возз`єднання сім`ї з громадянкою України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Проте позивач із заявою про обмін посвідки на тимчасове проживання в Україні до органів ДМС не звертався. В результаті проведеної перевірки наявних документів та відібраних пояснень встановлено, що гр. Російської Федерації ОСОБА_1 прибув на територію України легально 17.07.2021, через КПП «Бачівськ» за паспортним документом громадянина Російської Федерації для виїзду закордон на його ім`я серії 65№ НОМЕР_2 терміном дії з 22.10.2018 по 22.10.2023 року. Наразі має діючий паспортний документ, що дає змогу перетнути державний кордон. Позивач тимчасово проживає за адресою: АДРЕСА_1 . Станом на 23.03.2023 позивач гр. Російської Федерації ОСОБА_1 на території України перебуває незаконно, а саме - ухилився від виїзду з України після закінчення відповідного терміну перебування. Протоколом від 23.03.2023 ПР МОД №009692 та постановою про накладення адміністративного стягнення від 23.03.2023 ПН МОД №009789 притягнутий до адміністративної відповідальності в розмірі 1700 грн. Позивач із заявою для добровільного повернення до країни походження або третьої країни до ГУ ДМС в Одеській області не звертався, про те, що він є нелегальним мігрантом позивач розуміє. Право на виїзд іноземних громадян або осіб без громадянства станом на 23.03.2023 року на момент подання адміністративного позову за межі території України не обмежено. ГУ ДМС в Одеській області 23.03.2023 року прийнято рішення №99 про примусове повернення в країну походження або третьої країни гр. Російської Федерації ОСОБА_1 та зобов`язано останнього покинути територію України у термін до 21.04.2023 року. Згідно розписки від 23.03.2023 року позивач зобов`язався покинути територію України у визначений термін у рішенні №99 від 23.03.2023 року не відмовляється. Стосовно перебування позивача у шлюбі із громадянкою України, вважають, що факт укладення шлюбу та/або народження дитини на території України не є тотожними легалізації іноземця чи особи без громадянства на території України. Вказані факти можуть бути підставою для оформлення права такої особи на проживання (перебування) в Україні, але не можуть самі по собі заміняти передбачені законом дії такої особи для реалізації цього права. Бажання іноземця чи особи без громадянства зберегти свої сімейні права покладає саме на цю особу обов`язки щодо оформлення права на проживання (перебування) в Україні, а за відсутності волевиявлення та здійснення будь-яких дій такої особи з метою легалізації на території України, вказані права не можуть бути реалізовані шляхом незастосування державними органами до цієї особи наслідків незаконного перебування в Україні всупереч діючого законодавства. Стосовно тверджень позивача щодо побоювань щодо загрози його життю, здоров`ю, безпеці або свободі внаслідок міжнародного чи внутрішнього збройного конфлікту вважають, що позивач має право звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та особі, які потребують додаткового або тимчасового захисту із відповідною заявою. Зазначеним правом позивач не скористався, на обліку управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області не перебуває.

У судове засідання 15.05.2023 року з`явились: позивач ОСОБА_1 та представник відповідача Погожий Д.В. суд на місці ухвалив прийняти відзив відповідача.

Позивач у судовому засіданні надав пояснення, згідно яких вбачається, що у нього була посвідка на тимчасове перебування до 11.11.2022 року та він в вересні 2022 року всі документи зібрав та прийшов до канцелярії відповідача на продовження, але йому 11.09.2022 року усно відмовили так як він громадянин Російської Федерації. Позивач перебуває у зареєстрованому шлюбу з громадянкою України офіційно 3 роки, а фактично вже 28 років, в них є син, якому 27 років. 23.03.2023 року позивачу надали оспорюване рішення та зупинили на блокпосту, виписали штраф, але він не згоден з цим , хоче залишитись на території України та взяти громадянство, оскільки має проукраїнську позиції, допомагав разом зі своїми друзями і працею і коштами на користь України.

Представник відповідача зазначив, що дія посвідки позивача скінчилася 11.11.2022 року та в матеріалах справи відсутні докази того, що позивач звертався до органів ДМС та відсутня відмова.

На питання суду позивач відповів, що він не може повернутися до Російської Федерації, оскільки там загрожують його життю його знайомі та друзі.

Представник ДМС вважає, що рішення не є протиправним.

Розгляд справи відкласти для ознайомлення позивача із відзивом на 24.05.2023 року.

У судове засідання 24.05.2023 року з`явились: позивач ОСОБА_1 та представник відповідача Погожий Д.В., позивач просив суд відкласти для подання заяви про визнання його біженцем, оскільки він займає чітку проукраїнську позицію, володіє українською мовою, багато років проживає в Україні, розгляд справи відкладено на 15.06.2023 року.

У судове засідання 15.06.2023 року з`явився: представник відповідача Погожий Д.В., позивач в судове засідання не з`явився, , розгляд справи відкладено на 04.07.2023 року.

У судове засідання 04.07.2023 року з`явились: позивач ОСОБА_1 та представник відповідача Саркісян А.Р., представник відповідача просив долучити до матеріалів справи матеріали з інформаційної служби, позивач просив долучити до матеріалів справи відповідь ГУ ДМС України в Одеській області щодо його звернення за міжнародним захистом на його звернення від 15.06.2023 №Т-337/6/5101-23. Заперечень не надійшло, з метою ознайомлення сторін із долученими матеріалами, розгляд справи відкладено на 06.09.2023 року.

У судове засідання 06.09.2023 року з`явились: позивач ОСОБА_1 та представник відповідача Погожий Д.В., у зв`язку із повітряною тривогою розгляд відкладено на 13.09.2023 року.

У судове засідання 13.09.2023 року з`явились: позивач ОСОБА_1 , представник відповідача Погожий Д.В. у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце проведення судового засідання був належним чином повідомлений, про причини неявки суд не повідомив. Розгляд справи відкладено на 18.09.2023 року.

У судове засідання 18.09.2023 року з`явились: позивач ОСОБА_1 , підтримав позов і зазначив що й нього представники відповідача не приймали особисто заяву про продовження терміну перебування у зв`язку з продовженням на той час пандемії по захворюванню повідом, у матеріалах справи наявна заява відповідача про розгляд справи за відсутності представника ГУ ДМС України в Одеській області.

Позивач підтримав свої позовні вимоги та просив задовольнити позов.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, оцінивши докази відповідно до вимог ст. ст. 72-79 КАС України, судом встановлено наступне.

ОСОБА_3 мав посвідку на тимчасове проживання в Україні № НОМЕР_1 терміном дії з 12.11.2021 року по 11.11.2022 року (а.с.61) до цього позивач також мав посвідки на тимчасове перебування в України починаючи з 19.11.2020р(а.с.71).

З наданих ГУ ДМС України в Одеській області відомостей щодо перетину кордону вбачається, що позивач в`їхав до України 17.07.2021р.(а.с.75).

24.02.2022 року почалась широкомасштабна військова агресія РФ проти України.

Судом встановлено, що 23.03.2023 р. працівниками ГУ ДМС в Одеській області виявлено громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який був документований посвідкою на тимчасове проживання № НОМЕР_1 терміном дії з 02.12.2020 року по 01.12.2021 року, на підставі возз`єднання сім`ї з громадянкою України ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Згідно акту про вилучення документу від 23.03.2023 у позивача вилучено посвідку на тимчасове проживання в Україні № НОМЕР_3 , строком дії з 12.11.2021 по 11.11.2022 роки на підставі закінчення строку дії (а.с.60).

Гр. Російської Федерації ОСОБА_1 прибув на територію України легально 17.07.2021, через КПП «Бачівськ»» за паспортним документом громадянина Російської Федерації для виїзду закордон на його ім`я серії 65№ НОМЕР_2 терміном дії з 22.10.2018 по 22.10.2023 року.

Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання №928 від 14.12.2020 року виданої Павлівським старостинським округом №8 Захарівського району Одеської області ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.64).

Згідно свідоцтва про шлюб ОСОБА_1 одружився з ОСОБА_2 , про що зроблено відповідний актовий запис №61, шлюб укладено 05 грудня 2018 року у Захарівському районному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, серія НОМЕР_4 від 05 грудня 2018 року (а.с.67)

Також судом вбачається що позивач має сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 громадянина України .(а.с.68, 66).

В результаті проведеної перевірки наявних документів та відібраних пояснень встановлено, що гр. Російської Федерації ОСОБА_1 прибув на територію України легально 17.07.2021, через КПП «Бачівськ» за паспортним документом громадянина Російської Федерації для виїзду закордон на його ім`я серії 65№ НОМЕР_2 терміном дії з 22.10.2018 по 22.10.2023 року та під час перебування на території України тимчасово проживає за адресою: за адресою: АДРЕСА_3 .

23 березня 2023 року за порушення ч. 1 ст. 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення, що полягає в порушенні правил перебування іноземців в Україні, тобто ухилився від виїзду після закінчення відповідного терміну перебування в Україні, стосовно громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 було складено протокол від 23.03.2023 ПР МОД №009692 та постановою про накладення адміністративного стягнення від 23.03.2023 ПН МОД №009789 притягнуто до адміністративної відповідальності в розмірі 1700 грн.(а.с.36-37)

23 березня 2023 року Головним управлінням Державної міграційної служби в Одеській області прийнято рішення № 99 про примусове повернення в країну походження, стосовно гр. Російської Федерації ОСОБА_1 , яким вирішено: примусово повернути в країну походження громадянина Російської Федерації та зобов`язано його покинути територію України у термін до 21.04.2023 року включно; повідомлено громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 про примусове повернення іноземця в країну походження та роз`яснено порядок оскарження даного рішення в судовому порядку (а.с.5-7).

Судом встановлено, що позивач у встановлений строк рішення відповідача не виконав та подав до суду позов.

Оскарження рішень про примусове повернення або примусове видворення зупиняє їх дію, якщо іноземець оскаржив це рішення у встановленому законом порядку до суду - у межах строків, визначених частинами другою-четвертою ст. 288 КАС України, незалежно від того, чи суд у порядку забезпечення адміністративного позову відповідною ухвалою зупинив дію рішення суб`єкта владних повноважень або його окремих положень, що оскаржуються.

Згідно розписки від 23.03.2023 року позивач зобов`язався покинути територію України у визначений термін у рішенні №99 від 23.03.2023 року не відмовляється (а.с.59).

Як вбачається з оскаржуваного рішення, підставою його прийняття слугувало незаконне перебування позивача на території України, оскільки до органів ДМС з метою продовження строку перебування він не звертався, законних підстав для оформлення такої процедури немає, постійного місця проживання та законного джерела існування немає. Таким чином, відповідно до діючого законодавства особа підпадає під категорію незаконних (нелегальних) мігрантів, визначених п.14 ст.1 Закону України №3773-VI, а саме нелегальний мігрант - іноземець або особа без громадянства, які перетнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникненням прикордонного контролю і невідкладно не звернулися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в Україні, а також іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері примусового повернення чи примусового видворення іноземця або осіб без громадянства за межі території України визначається Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 року № 3773-VI (далі-Закон № 3773-VI).

Згідно з ч.3 статті 3 цього Закону іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Частина 16 статті 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначає, що іноземці та особи без громадянства, які в`їхали в Україну на інших законних підставах, вважаються такими, які тимчасово перебувають на території України на законних підставах на період наданого візою дозволу на в`їзд або на період, встановлений законодавством чи міжнародним договором України.

Таким чином позивач мав право перебувати на території України по 01.12.2021 року.

За правилами ч. 1 ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Відповідно до ч.2 ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частині першій цієї статті, може супроводжуватися забороною щодо подальшого в`їзду в Україну строком на три роки. Строк заборони щодо подальшого в`їзду в Україну обчислюється з дня винесення такого рішення. Порядок виконання рішення про заборону щодо подальшого в`їзду в Україну визначає Кабінет Міністрів України.

Частиною 4 ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначено, що рішення про примусове повернення може бути оскаржено до суду.

Таким чином позивач має право на оскарження даного рішення відповідача.

Відповідно до ч. 7 ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» у разі прийняття рішення про примусове повернення в паспортному документі іноземця або особи без громадянства скасовується віза і вилучаються документи, що підтверджують законні підстави перебування в Україні.

Порядок дій посадових осіб територіальних органів, територіальних підрозділів Державної міграційної служби України під час прийняття рішень про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства (далі - іноземців), їх документування та здійснення заходів з безпосереднього примусового повернення та примусового видворення за межі України визначає Інструкція про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23.04.2012 № 353/271/150 (далі - Інструкція).

Суд звертає увагу, що при винесенні рішення про примусове повернення позивача до країни походження або третьої країни, відповідач посилався на ст.26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», відповідно до якого іноземець може бути повернутий до країни походження, якщо його дії порушують законодавство про правовий статус іноземців або суперечать інтересам держави.

Відповідно п.14 ст.1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, нелегальний мігрант - іноземець або особа без громадянства, які перетнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникненням прикордонного контролю і невідкладно не звернулися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в Україні, а також іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України

Суд зазначає, що сторони визнають той факт, що позивач, перебуваючи на території України, проживав без документів, оскільки 23.03.2023 у позивача вилучено посвідку на тимчасове проживання в Україні № НОМЕР_3 , строком дії з 12.11.2021 по 11.11.2022 роки на підставі закінчення строку дії, які дають право на перебування на території Україні, письмово не звертався до відповідача про продовження строку дії посвідки, що є порушенням законодавства про правовий статус іноземця. Тобто підстави для винесення спірного рішення є законними. Відповідно втручання у право позивача на повагу до сімейного життя було здійснено згідно з законом у значенні ч.2 статті 8 Конвенції.

Постановою Кабінету Міністрів України «Деякі питання надання Державною міграційною службою адміністративних послуг в умовах воєнного стану» від 01.11.2022 №1232, врегульовано питання надання територіальними органами/територіальними підрозділами Державної міграційної служби адміністративних послуг громадянам Російської Федерації.

Згідно із пунктом першим зазначеної постанови розгляд заяв про оформлення дозволу на імміграцію, оформлення посвідок на постійне чи тимчасове проживання зупиняється до часу врегулювання відносин за участю осіб, пов`язаних з державою-агресором, щодо прийняття нових заяв від громадян Російської Федерації із зазначених питань заявника інформується про відмову в прийнятті документів.

Проте такі обмеження стосуються не всіх громадян, пов`язаних з країною агресором. Так, пунктом другим постанови Кабінету Міністрів України «Деякі питання надання Державною міграційною службою адміністративних послуг в умовах воєнного стану» від 01.11.2022 №1232 визначено коло осіб, які повинні протягом 30 днів з дня набрання чинності цією постановою звернутися за обміном посвідки на тимчасове проживання, якщо строк звернення за її обміном настав у період з 24 лютого 2022 р. до дня набрання чинності цією постановою.

Обмеження не поширюються на осіб, що мають законні підстави для оформлення дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання, передбачені пунктами 4, 6 та 9 частини другої та пунктами 1, 2 та 4 частини третьої статті 4 Закону України «Про імміграцію», осіб, що мають підстави для оформлення посвідки на тимчасове проживання, передбачені частинами четвертою, п`ятнадцятою, шістнадцятою статті 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», або інші передбачені цією статтею підстави за умови підтримки їх заяв про оформлення посвідки на тимчасове проживання письмовим клопотанням центрального органу виконавчої влади, до повноваження якого належить сфера діяльності таких осіб, а також осіб, що звернулися із заявами про продовження строку перебування в інших випадках, крім передбачених абзацами другим та третім цього пункту, якщо рішення за такими заявами приймаються Головою Державної міграційної служби або його заступниками.

Частиною третьою статті 4 Закону України «Про імміграцію» визначено, що дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається певнім категоріям громадян, у тому числі, з врахуванням положень постанови Кабінету Міністрів України «Деякі питання надання Державною міграційною службою адміністративних послуг в умовах воєнного стану» від 01.11.2022 №1232, особам, на яких не поширюються обмеження, а саме: одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України; особам, які є опікунами чи піклувальниками громадян України, або перебувають під опікою чи піклуванням громадян України; особам, імміграція яких становить державний інтерес для України.

Визначені в постанові Кабінету Міністрів України «Деякі питання надання Державною міграційною службою адміністративних послуг в умовах воєнного стану» від 01.11.2022 №1232 обмеження також не поширюються, з врахуванням частин 4, 15, 16 статті 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» на громадян країни-агресора, які відповідно до закону прибули в Україну для працевлаштування або укладення гіг-контракту, громадян РФ, які прибули в Україну з метою возз`єднання сім`ї з особами, які є громадянами України, або під час перебування на законних підставах на території України уклали шлюб з громадянами України та отримали посвідку на тимчасове проживання.

Таким чином, за наявності підстав, визначених постановою Кабінету Міністрів України «Деякі питання надання Державною міграційною службою адміністративних послуг в умовах воєнного стану» від 01.11.2022 №1232, законами України «Про імміграцію» та «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці, пов`язані з країною агресором зобов`язані протягом 30 днів з дня набрання чинності цією постановою звернутися за обміном посвідки на тимчасове проживання.

Проте судом встановлено, що позивач мав право перебувати на території України по 01.12.2021р. та не звертався до відповідача протягом 30 днів з дня набрання чинності цією постановою (09.11.2022) з заявою про обміном посвідки на тимчасове проживання.

Водночас, позивачем не надано жодних доказів, які б підтверджували обставини, настання яких передбачає застосування положень частини першої статті 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (Обставини заборони щодо примусового повернення чи примусового видворення або видачі чи передачі іноземця та особи без громадянства). Також, відсутні підстави стверджувати, що позивач підпадає під захист статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

При цьому суд враховує,що позивач 15.06.2023р. звертався з відповідною заявою до ГУ ДМС України в Одеській області щодо отримання статусу біженця, проте у задоволенні такої було відмовлено в інтересах забезпечення державної політики України, оскільки тимчасово, тобто на період воєнних дій відмовляється у реалізації права доступу до процедури сфери міжнародного захисту.

При цьому листом також роз`яснено. Що позивач не позбавлений права для перебування в Україні у разі наявності інших законних підстав , встановлених Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» .

Крім того, суд зазначає, що оскаржуване рішення міграційного органу не передбачає обов`язкового повернення позивача до Російської Федерації та надає позивачу право самостійно виїхати з України у будь-яку третю країну.

Обставини, за яких особа не підлягає поверненню ( якщо підпадає під захист ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст. 31 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства", зокрема через те, що у країні, з якої прибув відповідач його життю та свободі загрожує небезпека ) судом не встановлено.

Відповідно до ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 КАС України.

Також, слід зазначити, що факт укладення шлюбу та/або народження дитини на території України не є тотожними легалізації іноземця чи особи без громадянства на території України. Вказані факти можуть бути підставою для оформлення права такої особи на проживання (перебування) в Україні, але не можуть самі по собі заміняти передбачені законом дії такої особи для реалізації цього права. Бажання іноземця чи особи без громадянства зберегти свої сімейні права та дотримуватися прав та законних інтересів дитини покладає саме на цю особу обов`язки щодо оформлення права на проживання (перебування) в Україні, а за відсутності волевиявлення та здійснення будь-яких дій такої особи з метою легалізації на території України, вказані права не можуть бути реалізовані шляхом незастосування державними органами до цієї особи наслідків незаконного перебування в Україні всупереч діючого законодавства.

Зважаючи на вищевикладене, суд вважає, що рішення про примусове повернення громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , винесене Головним управлінням Державної міграційної служби в Одеській області 23.03.2023 року є обґрунтованим, пропорційним, а відтак правомірним та таким, що не підлягає скасування.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Решта доводів позивача висновків суду по суті позовних вимог не спростовують.

Керуючись ст.ст. 241-246, 250, 255, 295 КАС України, суд,

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення в країну походження - залишити без задоволення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя Л.В.Домусчі