Справа № 240/28175/22
Суддя: Сторчак В. Ю.
Дата ухвалення: 2023-09-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 240/28175/22

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Нагірняк Микола Федорович

Суддя-доповідач - Сторчак В. Ю.

18 вересня 2023 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Сторчака В. Ю.

суддів: Граб Л.С. Полотнянка Ю.П. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 та Військової частини НОМЕР_1 на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 09 травня 2023 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_2 , Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності, стягнення середньомісячного заробітку,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулась до Житомирського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_2 , Військової частини НОМЕР_1 в якому просила визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не проведення повного розрахунку при звільненні 13.08.2022 року з військової служби в запас та стягнути середньомісячний заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 13.08.2022 року по 25.10.2022 року в сумі 66097,54 грн. та грошові кошти за безпідставне стягнення суми військового збору в сумі 1905,25 грн., як недоплату до розміру грошової компенсації, встановленої наказом при звільненні.

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 09 травня 2023 року позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо несвоєчасно подачі всіх необхідних документів для виплати ОСОБА_1 сум грошової компенсації за неотримане речове майно.

Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середнє грошового забезпечення за затримки розрахунку при звільненні з 13.08.2022 року по 20.09.2022 року, зумовленого несвоєчасною виплатою компенсації вартості за неотримане речове майно.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, позивач та відповідач подали апеляційні скарги, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до неповного з`ясування обставин справи і, як наслідок, невірного вирішення справи та прийняття необґрунтованого рішення.

Зокрема, позивач просить скасувати рішення суду в частині відмовлених позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

В свою чергу відповідач просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог та відмовити позивачу в задоволенні позову повністю.

У відповідності до вимог ст. 311 КАС України, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційних скарг, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, судова колегія вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають з огляду на таке.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 проходила військову службу та наказом командира військової частини НОМЕР_1 за №142 від 12.08.2022 виключена зі списків особового складу військової частини та усіх видів забезпечення.

При звільненні з військової служби позивачу згідно вказаного наказу було передбачено виплату грошової компенсації за речове майно в сумі 127234,42 грн. Така компенсації в сумі 125329,17 грн. відповідач-2 виплатив позивачу лише 25.10.2022 року.

Також, позивач посилається на те, що при виплаті компенсації, відповідач безпідставно нарахував та стягнув військовий збір в розмірі 1,5% в сумі 1905,25 грн.

Таким чином, суть спору між сторонами по даній справі зведена виключно до наявності чи відсутності підстав, для застосування до відповідачів відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, у вигляді виплати позивачу середнього заробітку за весь період затримки повного розрахунку при звільненні.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що Військова частина НОМЕР_1 лише 20.09.2022 року на адресу Військової частини НОМЕР_3 направила копію рапорту позивача та довідки про розрахунок вартості речового майна, що належить при видачі при звільненні в запас, необхідні для звернення до розпорядника вказаних бюджетних коштів щодо їх виділення відповідно до бюджетних призначень, що свідчить про протиправну бездіяльність саме Військової частини НОМЕР_1 , яка призвела до несвоєчасної виплати спірної компенсації.

З огляду на викладене суд дійшов висновку, що справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, способом захисту порушеного права позивача шляхом визнання протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не проведення повного розрахунку при її звільненні 13.08.2022 року з військової служби в запас та зобов`язання нарахувати та стягнути середньомісячне грошового забезпечення за час такої бездіяльності та затримки розрахунку при звільненні з 13.08.2022 року по 20.09.2022 року.

Також суд вважає, що оскільки грошова компенсація вартості за неотримане речове майно є об`єктом оподаткування збором, так як відноситься до доходів, визначених статтею 163 Податкового кодексу України, відповідач-2 при перерахуванні таких коштів позивачу правомірно утримав із вказаної суми військовий збір в розмірі 1,5% на суму 1905,25 грн. З цих підстав позовні вимоги позивача щодо стягнення 1905,25 грн. не підлягають задоволенню.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та враховує наступне.

У відповідності до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг сторін.

Згідно вимог статті 9-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20 грудня 1991 року N 2011-XII, грошова компенсація за речове майно не є складовою грошового забезпечення військовослужбовців.

Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу (зокрема затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати компенсації за речове майно) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розмір виплати грошового забезпечення військовослужбовцям.

Водночас такі питання врегульовано нормами загального трудового законодавства - Кодексом законів про працю України.

За приписами ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно вимог ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

При вирішенні спору суд враховує, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Разом з тим, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26 червня 2019 року у справі N761/9584/15-ц (провадження N 14-623цс18) дійшла висновку, що оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати Позивач, та за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

При цьому, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням N 6-113цс16, зазначивши, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Суд враховує, що в розумінні положень розділу XXXI "Виплата грошового забезпечення у разі звільнення з військової служби" Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженої Наказом Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року № 260, не передбачено у складі грошового забезпечення у разі звільнення з військової служби виплату компенсації за не використане речове майно.

Разом з тим, відповідно до п.4 Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 березня 2016 р. №178 (надалі - Порядок № 178), грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини.

Відповідно до вимог підпункту 1.7 пункту 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ Податкового кодексу України, доповненого новим абзацом згідно із Законом № 2308-IX від 19.06.2022, у період дії правового режиму воєнного стану не підлягають оподаткуванню військовим збором доходи у вигляді грошового забезпечення працівників правоохоронних органів, військовослужбовців та працівників Збройних Сил України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Державної прикордонної служби України, осіб рядового, начальницького складу, військовослужбовців, працівників Міністерства внутрішніх справ України, Управління державної охорони України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та інших осіб на період їх безпосередньої участі в здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації.

Як вірно зазначив суд першої інстанції, грошова компенсація вартості за неотримане речове майно не є складовою грошового забезпечення військовослужбовців. Більш того, позивач на час звільнення зі служби не приймала безпосередньої участі в здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації. Доказів протилежно у позові не наведено.

Наведене свідчить, що грошова компенсація вартості за неотримане речове майно є об`єктом оподаткування збором, так як відноситься до доходів, визначених статтею 163 Податкового кодексу України. Тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що відповідач-2, при перерахуванні таких коштів позивачу правомірно утримав із вказаної суми військовий збір в розмірі 1,5% на суму 1905,25 грн.

За приписами ч.2 ст.117 Кодексу законів про працю, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

За змістом статей 94, 116, 117 КЗпП України та статей 1, 2 Закону України "Про оплату праці" середній заробіток за весь час вимушеного прогулу за своєю правовою природою є різновидом матеріальної відповідальності роботодавця перед працівником і не входить до структури заробітної плати.

Статтею 117 КЗпП України визначено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні. Частиною першою цієї статті встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відтак, зазначене свідчить про наявність порушеного права, зумовленого невиплатою відповідачем при звільнення позивача з військової служби всіх сум грошового забезпечення, а саме компенсації вартості за неотримане речове майно в розмірі 125329,17 грн.

Відповідно до п.7 Порядку № 178 виплата грошової компенсації здійснюється в межах бюджетних призначень на закупівлю речового майна, передбачених Міноборони, МВС, Мінінфраструктури, СБУ, Службі зовнішньої розвідки, Адміністрації Держприкордонслужби, Адміністрації Держспецзв`язку, Головному управлінню розвідки Міноборони та Управлінню державної охорони на відповідний рік.

В даному випадку, судом першої інстанції вірно взято до уваги, що Військова частина НОМЕР_1 лише 20.09.2022 року на адресу Військової частини НОМЕР_3 направила копію рапорту позивача та довідки про розрахунок вартості речового майна, що належить при видачі при звільненні в запас, необхідні для звернення до розпорядника вказаних бюджетних коштів щодо їх виділення відповідно до бюджетних призначень.

Зазначене свідчить про протиправну бездіяльність саме Військової частини НОМЕР_1 , яка призвела до несвоєчасної виплати спірної компенсації.

З огляду на викладене суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, способом захисту порушеного права позивача шляхом визнання протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не проведення повного розрахунку при її звільненні 13.08.2022 року з військової служби в запас та зобов`язання нарахувати та стягнути середньомісячне грошового забезпечення за час такої бездіяльності та затримки розрахунку при звільненні з 13.08.2022 року по 20.09.2022 року.

Отже, враховуючи встановлені у справі обставини, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку і, а доводи апеляційних скарг висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають правових підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.

Щодо інших доводів скаржників, колегія суддів зазначає, що у рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії», заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін.

Відповідно до частин першої, другої, третьої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 09 травня 2023 року відповідає.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Апеляційний суд вважає, що Житомирський окружний адміністративний суд не допустив неправильного застосування норм матеріального права чи порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення, внаслідок чого апеляційні скарги слід залишити без задоволення, а судове рішення без змін.

Одночасно слід зазначити, що в контексті положень п.6 ч.6 ст.12 КАС України дана справа відноситься до категорій справ незначної складності, а тому відповідно до п.2 ч.5 ст.328 цього Кодексу судове рішення за результатами її розгляду судом апеляційної інстанції в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 09 травня 2023 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий Сторчак В. Ю.

Судді Граб Л.С. Полотнянко Ю.П.