Справа № 320/19574/23
Суддя: Перепелиця А.М.
Дата ухвалення: 2023-09-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 вересня 2023 року № 320/19574/23

Київський окружний адміністративний суд в особі головуючого-судді Перепелиця А.М., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства фінансів України, Державної податкової служби України про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Міністерства фінансів України, Державної податкової служби України про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії, в якому просить:

- визнати протиправними дії (бездіяльність) Міністерства фінансів України, Державної фіскальної служби України, які полягають у не проведенні виплати одноразової грошової допомоги у сумі 204 300,00 грн, ОСОБА_1 ;

- зобов`язати Міністерство фінансів України, Державну фіскальну службу України виплатити ОСОБА_1 призначену згідно висновку Державної фіскальної служби України від 02.02.2021 одноразову грошову допомогу у сумі 204 300,00 гривень.

В обґрунтування позову позивач зазначив, що він проходив службу в податковій міліції Державної фіскальної служби України та був звільнений зі служби у зв`язку з хворобою. Державною фіскальною службою України щодо позивача було складено висновок про призначення одноразової грошової допомоги у сумі 204 300,00 грн, який був затверджений Державною фіскальною службою України 02.02.2021. Однак, протягом 2021-2022 року та навіть на момент звернення до суду одноразова грошова виплата не була виплачена позивачу. У відповідь на відповідні запити та листи позивач дізнався, що така виплата не була виплачена у зв`язку обмеженістю відповідних фінансових ресурсів та першочерговою необхідністю у здійсненні компенсаційних виплат при звільненні працівників ДФС відповідно до заходів щодо завершення реорганізації (ліквідації) ДФС.

На підставі вказаних вище обставин позивач просив задовольнити позовні вимоги та визнати протиправною бездіяльність уповноваженого органу щодо невиплати одноразової грошової допомоги.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 12.06.2023 відкрито провадження в адміністративній справі та вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Не погоджуючись з викладеними у позовній заяві аргументами та доводами, представником Міністерства фінансів України подано відзив в якому останній зазначив, що згідно кошторису на 2021 рік по КЕКВ 2730 «Інші виплати населенню» виплати одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 у сумі 204 300,00 грн не передбачено. Виплату допомоги буде здійснено після змін до кошторису, які надійдуть від ДФС України. Грошова допомогу у сумі 204 300,00 грн буде виплачена позивачу у порядку черговості в межах належного фінансування, передбаченого Державним бюджетом. З вказаних підстав просив у задоволенні позову відмовити.

На підставі викладених обставин представник відповідача просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

На день розгляду справи по суті представник Державної податкової служби України не скористався своїм правом, передбаченим ст.162 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України), щодо надання відзиву на позовну заяву (відзив), інших заяв по суті справи чи клопотань до суду не надходило.

Таким чином, керуючись положеннями ч.6 ст.162 КАС України, суд вважає за можливе вирішити справу за наявними у ній матеріалами.

Не погоджуючись з позицією відповідача позивачем подано відповідь на відзив в якій підтримав викладені у позовній заяві аргументи та доводи та заперечував щодо доводів представника відповідача.

Керуючись вказаними обставинами позивач просив суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Київський окружний адміністративний суд, встановив наступне.

У відповідності до наявної в матеріалах справи копії виписки з акта огляду медико-соціальною експертною комісією до довідки серії 12ААБ №438094, ОСОБА_1 , встановлено ІІ групу інвалідності з 01.04.2020.

18.01.2021 ОСОБА_1 звернувся до Державної фіскальної служби України із заявою та доданими до неї документами, в якій просив Державну фіскальну службу України виплатити одноразову грошову допомогу у зв`язку із тим, що відповідно до висновку МСЕК йому установлено другу групу інвалідності, яка настала внаслідок травми, отриманої під час виконання ним службових обов`язків, пов`язаних із виконанням повноважень та основних завдань податкової міліції.

За результатом розгляду вищезазначеної заяви, Державна фіскальна служба України листом від 02.02.2021 №153/К/99-99-12-01-04-14 повідомила, що відповідно до п.4 ч.1 ст.97 Закону України «Про Національну поліцію» (далі - Закон), п.4 ч.3 розділу І Порядку взаємодії структурних підрозділів ДФС, ї територіальних органів, установ, організацій, що належать до сфери управління ДФС, при виплаті одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) або інвалідності працівника податкової міліції, затвердженого наказом ДФС від 09.12.2015 №973 (далі - Порядок), прийнято рішення про призначається одноразова грошова допомога ОСОБА_1 та відповідно по підпункту «б» п.4 ч.1 ст.99 Закону, підпункту «б» п.4 ч.1 розділу II Порядку складено відповідний Висновок про призначення Позивачу одноразової грошової допомоги у розмірі 204 300 гривень.

Також зазначено, що виплата одноразової грошової допомоги здійснюється відповідно до положень частини 7 розділу IV Порядку.

У зв?язку з тим, що протягом 2021-2022 років Державною фіскальною службою України не було здійснено виплати одноразової грошової допомоги 06.12.2022 позивачем було направлено лист до ДФС з метою отримання інформації про причини невиплати ДФС зазначеної допомоги. Проте лист повернувся з відміткою Укрпошти «ДФС ліквідовано».

У подальшому, 24.11.2022 позивач звернувся до Міністерства фінансів України щодо надання інформації чи розглядалися Мінфіном пропозицій ДФС по перерозподілу видатків та виділення Державній фіскальній службі України коштів для виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у сумі 204 300 гривень.

Міністерство фінансів України листом від 02.12.2022 №16040-03/K-2192/2391 повідомило позивача, що Державною фіскальною службою України в межах затверджених бюджетних призначень на 2021 рік за бюджетною програмою за КПКВК 3503010 «Заходи з реорганізації Державної фіскальної служби України» пропонувалось збільшення бюджетних призначень за КЕКВ 2730 «Інші виплати населенню», у тому числі для виплати одноразової грошової допомоги позивачу у сумі 204,3 тис. грн (лист ДФС від 07.10.2021 №650/4/99-99- 09-03-13). Однак, зазначені пропозиції не були підтримані у зв`язку із обмеженістю фінансових ресурсів та першочерговою необхідністю у здійсненні компенсаційних виплат при звільнені працівників органів ДФС відповідно до заходів щодо завершення реорганізації (ліквідації) ДФС.

Разом з тим ОСОБА_2 повідомив, що на 2022 рік Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» видатки на утримання Державної фіскальної служби та здійснення заходів з реорганізації (ліквідації) України не передбачено.

Не погодившись з відповіддю Міністерства фінансів України від 02.12.2022 №16040-03/K-2192/2391 та не отримавши додатки до зазначеного листа позивач 12.12.2022 повторно звернувся до Міністерства фінансів України з проханням надати роз`яснення щодо порядку отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням групи інвалідності працівнику податкової міліції ОСОБА_1 та ліквідацією органу в якому Позивач проходив службу та причини невиплати одноразової грошової допомоги.

15.02.2023 Міністерство фінансів України листом №16040-30-10/4497 повідомило позивача, що наразі ДФС, як центральний орган виконавчої влади в якому ОСОБА_1 проходив службу не ліквідований. Комісія з реорганізації ДФС здійснює повноваження виключно щодо управління справами в частині забезпечення здійснення заходів, пов`язаних з утворенням, реорганізацією (ліквідацією) ДФС, згідно Порядку здійснення заходів, пов`язаних з утворенням, з реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.10.2011 №1074.

Не погоджуючись з вказаною вище діями та бездіяльністю суб`єктів владних повноважень, позивач звернувся до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Діяльність податкової міліції регулюється Розділом ХVІІІ Податкового кодексу України (далі - ПК України).

Статтею 356 ПК України передбачено, що держава гарантує правовий та соціальний захист осіб начальницького і рядового складу податкової міліції та членів їхніх сімей. На них поширюються гарантії соціального і правового захисту, передбачені статтями 20-23 Закону України «Про міліцію» та Законом України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист».

Відповідно до ч.6 ст.23 Закону України «Про міліцію» у разі поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного працівнику міліції під час виконання ним службових обов`язків, яке призвело до встановлення йому інвалідності, а також інвалідності, що настала в період проходження служби в органах внутрішніх справ або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби в органах внутрішніх справ, залежно від ступеня втрати працездатності йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення інвалідності І групи, 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення інвалідності II групи, 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення інвалідності III групи в порядку та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України. Визначення ступеня втрати працездатності працівником міліції у період проходження служби в органах внутрішніх справ у кожному випадку ушкодження здоров`я здійснюється в індивідуальному порядку відповідно до законодавства.

За змістом ст.23 Закону України «Про міліцію» порядок та умови призначення та виплати одноразової грошової допомоги у зв`язку з установленням інвалідності, яка настала в період проходження служби в органах внутрішніх справ, органах державної податкової служби, визначає Кабінет Міністрів України.

Відповідно до п.п.2 пункту 3 Порядку № 850 грошова допомога призначається і виплачується у разі установлення працівникові міліції інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого під час виконання ним службових обов`язків, а також інвалідності, що настала в період проходження служби в органах внутрішніх справ або не пізніше ніж через три місяці після звільнення із служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби в органах внутрішніх справ, у розмірі: 200-кратного прожиткового мінімуму, установленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, - у разі встановлення інвалідності II групи.

Грошова допомога виплачується в порядку черговості відповідно до дати прийняття МВС рішення про її призначення, але не пізніше двох місяців із дня прийняття зазначеного рішення в межах та за рахунок коштів, передбачених державним бюджетом на утримання МВС.

Таким чином, грошова допомога виплачується в порядку черговості відповідно до дати прийняття рішення про її призначення, але не пізніше двох місяців із дня прийняття зазначеного рішення.

Судом встановлено, що Державною фіскальною службою України 02.02.2021 складено та затверджено висновок про призначення позивачу одноразової грошової допомоги у сумі 204 300,00 грн.

Враховуючи, що 02.02.2021 Державною фіскальною службою України затверджено висновок про виплату позивачу одноразової грошової допомоги у сумі 204 300,00 грн, однак у двомісячний строк з моменту прийняття вказаного рішення (до 02.04.2021) не було здійснено її виплату позивачу, бездіяльність Державної фіскальної служби України щодо невиплати позивачу одноразової грошової допомоги є протиправною.

Щодо доводів відповідача про відсутність передбачення в кошторисі на 2021 рік, затвердженому ДФС України за КЕКВ 2730 «Інші виплати населенню», коштів для виплати одноразової грошової допомоги позивачу в сумі 204 300,00 грн, судом враховано правовий висновок Конституційного Суду України, відповідно до якого неможливо ставити гарантовані законом виплати, пільги тощо в залежність від видатків бюджету (рішення від 20.03.2002 №5-рп/2002, від 17.03.2004 №7-рп/2004, від 01.12.2004 №20-рп/2004, від 09.07.2007 №6-рп/2007).

Зокрема, в Рішенні від 09.07.2007 №6-рп/2007 Конституційний Суд України вказав на те, що невиконання державою своїх соціальних зобов`язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення принципів соціальної, правової держави.

Держава, запроваджуючи певний механізм правового регулювання відносин, зобов`язана забезпечити його реалізацію. Інакше всі негативні наслідки відсутності такого механізму покладаються на державу.

З огляду на зміст ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 №3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейський суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права.

ЄСПЛ у рішенні в справі «Кечко проти України» (заява №63134/00) зауважив, що держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату надбавок з державного бюджету, однак свідома відмова в цих виплатах не допускається, доки відповідні положення є чинними (пункт 23). У пункті 26 цього рішення зазначено, що органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

Отже, відсутність бюджетних асигнувань і призначень не є обґрунтованою підставою для невиконання згаданих вище норм законодавства.

Зважаючи на те, що представник Державної фіскальної служби України не надав належних, допустимих і достовірних доказів вчинення в межах власних повноважень уповноваженим органом дій щодо внесення змін до кошторису з метою виплати одноразової грошової допомоги позивачу, суд приходить до висновку про наявність бездіяльності з боку відповідача щодо невиплати позивачу одноразової грошової допомоги та з метою повного та всебічного захисту прав позивача є необхідність зобов`язання Державної фіскальної служби України виплатити позивачу призначену згідно висновку Державної фіскальної служби України від 02.02.2021 одноразову грошову допомогу у сумі 204 300,00 гривень.

Даний висновок також узгоджується із позицією Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, викладеною у постанові від 07.03.2018 по справі №464/5571/16-а.

Втім, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог в частині направлених щодо Міністерства фінансів України, оскільки Міністерство фінансів України в даних правовідносинах не виступає суб`єктом щодо виплати одноразової грошової допомоги, а тому позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені судом, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

При цьому, суд враховує положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 06.09.2005 року; п.89), «Проніна проти України» (заява №63566/00; 18.07.2006; п.23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; від 10.02.2010; п.58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; 09.12.1994, п.29).

А тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову.

Інші доводи сторін не спростовують викладеного та не доводять протилежного.

Згідно з ч.1 ст.9, ст.72, ч.1, 2, 5 ст.77 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

На думку суду, відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, покладений на нього обов`язок доказування не виконано та не доведено правомірність та обґрунтованість оскаржуваних дій з урахуванням вимог, встановлених ч.2 ст.19 Конституції України та ч.2 ст.2 КАС України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи та надані позивачем докази суд дійшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч.1, 3 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі. При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Під час звернення з даним позовом до суду позивач судовий збір не сплачував, оскільки є звільненим від сплати судового збору. Таким чином, судовий збір за рахунок відповідача на користь позивача відшкодуванню не підлягає.

На підставі вище викладеного, керуючись ст. ст.2, 6-10, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255, 295 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 до Міністерства фінансів України, Державної податкової служби України про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

2. Визнати протиправною бездіяльність Державної фіскальної служби України, які полягають у непроведенні виплати одноразової грошової допомоги у сумі 204 300,00 грн, ОСОБА_1 .

3. Зобов`язати Державну фіскальну службу України (адреса: 04053, місто Київ, Львівська площа, будинок 8, ) виплатити ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) призначену згідно висновку Державної фіскальної служби України від 02.02.2021 одноразову грошову допомогу у сумі 204 300,00 гривень.

4. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

5. Судові витрати в частині стягнення судового збору розподілу не підлягають.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Перепелиця А.М.