Справа № 260/2194/23
Суддя: Довга Ольга Іванівна
Дата ухвалення: 2023-09-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2023 рокуЛьвівСправа № 260/2194/23 пров. № А/857/13229/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючий-суддя Довга О.І.,

суддя Глушко І.В.,

суддя Запотічний І.І.

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Державної установи «Центр пробації» Міністерства юстиції України на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 26 червня 2023 року (головуючий суддя Ващилін Р.О., м.Ужгород) у справі №260/2194/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної установи «Центр пробацій» Міністерства юстиції України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

03.04.2023 позивач звернувся в суд першої інстанції з адміністративним позовом до Державної установи «Центр пробації» Міністерства юстиції України, в якому просив: визнати протиправною бездіяльність Державної установи «Центр пробації» Міністерства юстиції України щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 25 повних календарних років служби; зобов`язати Державну установу «Центр пробації» Міністерства юстиції України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу при звільненні в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за 25 повних календарних років служби (з урахуванням проведених раніше виплат за 14 календарних років служби).

Позов обґрунтовує тим, що він проходив службу в органах внутрішніх справ України, звідки був звільнений за власним бажанням, а з 2008 року в органах державної кримінально-виконавчої служби. З 03 березня 2023 року його було звільнено у запас. При цьому, оголошена календарна вислуга років становила 25 років 06 місяців 02 дні. При звільненні йому було виплачено одноразову грошову допомогу у розмірі 50% місячного грошового забезпечення, однак тільки за 14 повних календарних років служби. Проте у донарахуванні і виплаті такої допомоги ще за 11 років служби йому було протиправно відмовлено.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 26 червня 2023 року адміністративним позов задоволено. Визнано протиправною бездіяльність Державної установи «Центр пробації» Міністерства юстиції України щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 25 повних календарних років служби. Зобов`язано Державну установу «Центр пробації» Міністерства юстиції України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу при звільненні в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за 25 повних календарних років служби (з урахуванням проведених раніше виплат за 14 календарних років служби).

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, покликаючись на порушенням норм матеріального права зазначив, що особам рядового і начальницького складу у разі повторного їх звільнення зі служби одноразова грошова допомога виплачується за період їх календарної служби з дня останнього зарахування на службу без урахування періоду попередньої служби, за винятком тих осіб, які під час попереднього звільнення не набули права на отримання такої допомоги. Зазначив, що позивач був звільнений зі служби в органах внутрішніх справ 24 березня 2008 року, при цьому, його вислуга років на день звільнення складала 10 років 06 місяців 23 дні. Тому вважає, що позивач набув право на отримання одноразової грошової допомоги під час звільнення з органів внутрішніх справ. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким в задоволенні позову відмовити.

05.09.2023 позивачем до суду подано відзив на апеляційну скаргу. Доводи відзиву аналогічні доводам адміністративного позову. Додатково зауважує, що обов`язковою умовою для виплати одноразової грошової допомоги при звільненні в 2008 році була наявність права на пенсію за Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб». На момент звільнення з органів внутрішніх справ позивач право на пенсію не набув, а тому право на отримання спірної одноразової грошової допомоги при звільненні також не мав. З огляду на що вважає, що така вислуга років повинна бути врахована при виплаті одноразової грошової допомоги в 2023 році. Просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги.

У відповідності до частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС), суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження, так як апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, що ухвалене в порядку письмового провадження (без повідомлення сторін) за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з огляду на наступні підстави.

Судом встановлені наступні обставини.

Позивач у період з 01 вересня 1997 року по 24 березня 2008 року проходив службу в органах внутрішніх справ України.

Так, наказом в.о. начальника Управління МВС України в Закарпатській області №114 о/с від 21.03.2008 капітана міліції ОСОБА_1 з 24 березня 2008 року звільнено з органів внутрішніх справ у запас Збройних Сил за п. 64 «ж» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України (за власним бажанням). При цьому станом на день звільнення вислуга років ОСОБА_1 складала 10 років 06 місяців 23 дні, в пільговому обчисленні 12 років 11 місяців 01 день.

Відповідно до листа Ліквідаційної комісії Управління МВС України в Закарпатській області №159/106/5-2023 від 21.02.2023, при звільненні одноразова грошова допомога у розмірі 25% за період проходження служби (10 років 06 місяців 23 дні) ОСОБА_1 не нараховувалась та не виплачувалась.

В подальшому у період з 24 березня 2008 року по 03 березня 2023 року ОСОБА_1 проходив службу в органах Державної кримінально-виконавчої служби України.

Наказом Державної установи «Центр пробації» Міністерства юстиції України (ДУ «Центр пробації») №158/к від 20.02.2023 підполковника внутрішньої служби ОСОБА_1 з 03 березня 2023 року звільнено за п. 5 ст. 23 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» та п. 4 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» (у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів).

Як вбачається з такого наказу вислуга років ОСОБА_1 на день звільнення у календарному обчисленні становить 25 років 06 місяців 02 дні, у пільговому обчисленні 32 роки 10 місяців 03 дні.

При звільненні ОСОБА_1 було виплачено одноразову грошову допомогу у зв`язку зі звільненням у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за 14 календарних років служби.

28 лютого 2023 року ОСОБА_1 подав на ім`я директора ДУ «Центр пробації» заяву, в якій просив нарахувати та виплатити йому одноразову грошову допомогу у зв`язку зі звільненням у розмірі 50% місячного грошового забезпечення з врахуванням вислуги 10 років 06 місяців 02 днів в органах внутрішніх справ.

За результатами розгляду такої заяви листом ДУ «Центр пробації» №119/С-101/11/Ян-23 від 27.03.2023 у виплаті такої одноразової грошової допомоги було відмовлено з тим мотивів, що право на таку заявник набув під час звільнення з органів внутрішніх справ.

Вважаючи протиправною бездіяльність ДУ «Центр пробації» щодо не здійснення нарахування та виплати при звільненні одноразової грошової допомоги у розмірі 50% грошового забезпечення за кожен календарний рік служби з врахуванням служби в органах внутрішніх справ, позивач звернувся в суд першої інстанції з позовом.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не довів ті обставини, на яких ґрунтуються його заперечення.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком з огляду на наступне.

Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Правові основи організації та діяльності Державної кримінально-виконавчої служби України, її завдання та повноваження визначає Закон України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» від 23.06.2005 №2713-IV (Закон №2713).

Відповідно до ч. 1 ст. 14 Закону №2713 до персоналу Державної кримінально-виконавчої служби України належать особи рядового і начальницького складу, спеціалісти, які не мають спеціальних звань, та інші працівники, які працюють за трудовими договорами в Державній кримінально-виконавчій службі України.

Відповідно до ч. 5 ст. 23 Закону №2713 на осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюється соціальний захист поліцейських, визначений Законом України «Про Національну поліцію», а також порядок і умови проходження служби, передбачені для поліцейських. Умови і розміри грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплати праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються Кабінетом Міністрів України.

Згідно з ч. 1 ст. 102 Закону України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 №580-VIII пенсійне забезпечення поліцейських та виплата одноразової грошової допомоги після звільнення їх зі служби в поліції здійснюються в порядку та на умовах, визначених Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Відповідно до п. 1 розділу ІІІ Порядку виплати грошового забезпечення та компенсаційних виплат особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України №925/5 від 28.03.2018 (Порядок №925), передбачено, що особам рядового і начальницького складу, які звільняються зі служби за станом здоров`я (через хворобу), виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення зі служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності календарної вислуги 10 років і більше.

Відповідно до п. 4 розділу ІІІ Порядку №925 особам рядового і начальницького складу у разі повторного їх звільнення зі служби одноразова грошова допомога виплачується за період їх календарної служби з дня останнього зарахування на службу без урахування періоду попередньої служби, за винятком тих осіб, які під час попереднього звільнення не набули права на отримання такої допомоги.

Згідно з п. 5 розділу ІІІ Порядку №925 строк календарної служби для визначення розміру одноразової грошової допомоги обчислюється згідно з пунктами 1, 2 постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року № 393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їхніх сімей».

Вказані положення кореспондуються також з нормами ст. 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 №2262-XII (Закон №2262) та постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року №393.

Колегія суддів звертає увагу, що апелянт не заперечує право ОСОБА_1 на отримання одноразової грошової допомоги при звільненні у розмірі 50% місячного грошового забезпечення. Проте, апелянтом при звільненні ОСОБА_1 було виплачено одноразову грошову допомогу у зв`язку зі звільненням у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за 14 календарних років служби, хоча календарна вислуга років такого становить 25 років 06 місяців 02 дні. Відмовляючи у врахуванні спірного періоду при розрахунку одноразової грошової допомоги, відповідач виходив з того, що за такий період позивач вже набув право на отримання спірної допомоги за попереднім місцем служби в органах внутрішніх справ.

Апеляційний суд не погоджується з таким висновком відповідача і зазначає наступне.

Нормами Закону України «Про міліцію» від 20.12.1990 № 565-XII (в редакції, чинній станом на день звільнення з органів внутрішніх справ) не була передбачена можливість виплати працівникам органів внутрішніх справ одноразової грошової допомоги при звільненні.

Одночасно право на отримання такої на момент звільнення ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ було регламентовано положеннями ст. 9 Закону №2262.

Так, зокрема, відповідно до такої законодавчої норми (у редакції, чинній станом на день звільнення з органів внутрішніх справ), особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом та звільняються зі служби за віком, станом здоров`я чи у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом, при звільненні зі служби за власним бажанням, через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Отже, право на виплату одноразової грошової допомоги при звільненні за Законом №2262 в 2008 році працівники органів внутрішніх справ набували разом з правом на пенсію. В свою чергу станом на день звільнення з органів внутрішніх справ в 2008 році ОСОБА_1 право на пенсію за нормами Закону №2262 не набув.

Положення постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року №393 (у редакції, чинній станом на день звільнення з органів внутрішніх справ) також передбачали право особі начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ при звільненні з органів внутрішніх справ на отримання одноразової грошової допомоги, однак реалізація такого залежала від підстав звільнення.

Зокрема, п. 10 вказаної постанови було передбачено, що військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової служби), особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ при звільненні з військової служби або з органів внутрішніх справ за вислугою строку служби, за віком, за станом здоров`я, у зв`язку із скороченням штатів або з проведенням організаційних заходів у разі неможливості використання на службі (в органах) виплачується грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Військовослужбовцям, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, звільненим з військової служби або з органів внутрішніх справ через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, виплачується грошова допомога у розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Поряд з цим, право на отримання одноразової працівником органів внутрішніх справ грошової допомоги у разі звільнення за власним бажанням нормами постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 №393 не передбачено.

Колегія суддів зазначає, що позивач був звільнений з органів внутрішніх справ з 24 березня 2008 року на підставі п. 64 «ж» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України (за власним бажанням), а тому на момент звільнення з органів внутрішніх справ ОСОБА_1 не набув права на отримання одноразової грошової допомоги при звільненні, а тому така йому не виплачувалася та не нараховувалася, що підтверджується листом Ліквідаційної комісії Управління МВС України в Закарпатській області №159/106/5-2023 від 21.02.2023.

У зв`язку з вищенаведеним, враховуючи положення п. 4 розділу ІІІ Порядку №925, ст. 9 Закону №2262 та постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року №393, апеляційний суд вважає, що вислуга років за період проходження служби в органах внутрішніх справ повинна була бути врахована при визначенні розміру одноразової грошової допомоги при звільненні з органів Державної кримінально-виконавчої служби в 2023 році.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09.12.1994, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд визнає, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив обставини справи та ухвалив законне рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно, об`єктивно і всебічно з`ясованих обставинах, доводи апеляційних скарг їх не спростовують, а тому підстав для скасування рішення суду першої інстанції немає.

Згідно з ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Зазначене положення поширюється на доказування правомірності оскаржуваного рішення (дії чи бездіяльності). Окрім доказування правових підстав для рішення (тобто правомірності), суб`єкт владних повноважень повинен доказувати фактичну підставу, тобто наявність фактів, з якими закон пов`язує можливість прийняття рішення, вчинення дії чи утримання від неї.

В розумінні ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним, обґрунтованим та відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу Державної установи «Центр пробації» Міністерства юстиції України залишити без задоволення, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 26 червня 2023 року у справі № 260/2194/23 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя О. І. Довга
судді І. В. Глушко
І. І. Запотічний