Справа № 240/15540/20
Суддя: Мікула Оксана Іванівна
Дата ухвалення: 2023-09-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 вересня 2023 рокуЛьвівСправа № 240/15540/20 пров. № А/857/11823/23
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді - Мікули О. І.,

суддів - Гудима Л. Я., Курильця А. Р.,

з участю секретаря судового засідання Єршової Ю. С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові в залі суду апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 28 вересня 2021 року у справі №240/15540/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про зобов`язання вчинити певні дії,-

суддя в 1-й інстанції Крутько О. В.,

час ухвалення рішення 28.09.2021 року,

місце ухвалення рішення м. Львів,

дата складання повного тексту рішення 05.10.2021 року,

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до відповідача- Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо утримання із його одноразової грошової допомоги при звільненні суми коштів за завдані державі збитки у сумі 36701,34 грн.; зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 невідкладно виплатити йому 36701,34 грн. незаконно утриманих із одноразової грошової допомоги при звільненні.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 28 вересня 2021 року позов задоволено. Визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо утримання при звільненні ОСОБА_1 з військової служби з його грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги коштів у сумі 36701,34 грн. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 не виплачені при звільненні з військової служби кошти у розмірі 36701,34 грн.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення прийняте з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального права та підлягає скасуванню. В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що позивач 17 вересня 2018 року виключений із списків особового складу військової частини, а звернувся в суд у 2020 році, тобто з пропуском встановленого законодавством строку. Вважає, що позивач при виключенні із списків особового складу військової частини не міг не знати про утримання коштів, особливо зважаючи на розмір суми коштів. Станом на момент прийняття наказу командира військової частини (по стройовій частині) позивач погодив проведення усіх необхідних розрахунків та відповідно не оскаржував своє звільнення та/або наказ про виключення зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення. Крім того, звертає увагу, що кошти з ОСОБА_1 було утримано у зв`язку з притягненням його до матеріальної відповідальності, а саме: з наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 26 лютого 2016 року №248 «Про результати службового розслідування за фактом незаконного витрачання бюджетних коштів», з яким позивач ознайомлений. Наказ про притягнення до матеріальної відповідальності позивачем не оскаржувався, рапорти чи інші звернення від ОСОБА_1 не надходили, тому підстави для задоволення позову відсутні. З врахуванням наведеного вище, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Відзив на апеляційну скаргу поданий не був. Відповідно до ч.4 ст.304 КАС України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 10 травня 2022 року апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 задоволено частково, рішення Львівського окружного адміністративного суду від 28 вересня 2021 року по справі №240/15540/20 скасовано, позовну заяву ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про зобов`язання вчинити певні дії залишено без розгляду. Скасовуючи рішення суду першої інстанції та залишаючи позовну заяву без розгляду, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що суд першої інстанції поза увагою залишив ту обставину, що відповідно до ч.5 ст.122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Разом з тим, постановою Верховного Суду від 08 червня 2023 року скасовано постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 10 травня 2022 року, а справу направлено до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

Скасовуючи постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 10 травня 2022 року та повертаючи справу для продовження розгляду, Верховний Суд у постанові від 08 червня 2023 року зазначив, зокрема, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці, працівник не обмежується будь-яким строком звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати, яка включає усі виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. Суд зазначив, що перебування особи на публічній службі, у тому числі військовій службі за контрактом, є однією із форм реалізації закріпленого в статті 43 Конституції України права на працю. Отже, в аспекті спірних правовідносин, Суд дійшов висновку, що поняття «грошове забезпечення», «одноразова грошова допомога при звільненні» та «заробітна плата», які використано у чинному законодавстві, що регулює трудові правовідносини, є рівнозначними, а тому спір охоплюється застосованим у частині 2 статті 233 КЗпП України визначенням «законодавство про оплату праці». Колегія суддів касаційної інстанції вважає, що у спірних правовідносинах вимоги позивача не обмежені будь - яким строком у відповідності до ч.2 ст.233 КЗпП України.

Представник відповідача (апелянта) Кухта В. З. у судовому засіданні підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі, вважає висновки суду першої інстанції неправильними та необґрунтованими. Просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Позивач у судове засідання не прибув, про дату, час та місце апеляційного розгляду повідомлений належним чином, а тому суд вважає можливим проведення розгляду справи без участі позивача за наявними в справі матеріалами, та на основі наявних у ній доказів.

Заслухавши суддю-доповідача та пояснення представника відповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що наказом командира В/Ч НОМЕР_1 від 17 вересня 2018 року №238 ОСОБА_1 звільнений з військової служби та виключений зі списків особового складу з 17 вересня 2018 року.

У червні 2020 року позивач через представника звернувся до командира військової частини з адвокатським запитом про надання інформації про виплачені ОСОБА_1 при звільненні суми та здійсненні із цих сум відрахування.

На своє звернення отримав лист від 21 серпня 2020 року №5050/1, яким Військова частина НОМЕР_1 надіслала довідку б/н і дати про нараховане грошове забезпечення майору ОСОБА_1 ( НОМЕР_2 ). Відповідно до зазначеної довідки з позивача утримано 36701,34 грн за збитками завданими державі.

Не погодившись з діями відповідача, позивач звернувся у суд з цим позовом.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що дії Військової частини НОМЕР_1 щодо утримання при звільненні позивача з військової служби з його грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги коштів у сумі 36701,34 грн є протиправними, оскільки відшкодування шкоди, завданої особою, здійснюється на підставі наказу командира (начальника) шляхом стягнення сум завданої шкоди з місячного грошового забезпечення винної особи, разом з тим, відповідачем не обґрунтовані підстави для утримання зазначених коштів з грошового забезпечення позивача; не долучено жодних доказів на підтвердження притягнення ОСОБА_1 до матеріальної відповідальності, а тому з метою захисту прав позивача необхідно зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу невиплачені при звільненні з військової служби кошти у розмірі 36701,34 грн.

Даючи правову оцінку таким висновкам суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Колегія суддів не надає оцінку доводам апелянта в частині застосування строку звернення до суду, оскільки доводи апелянта у цій частині вирішено, а саме: Верховний Суд у постанові від 08 червня 2023 року, скасовуючи постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 10 травня 2022 року, якою позовну заяву залишено без розгляду, та повертаючи справу для продовження розгляду, зазначив, що у спірних правовідносинах вимоги позивача не обмежені будь - яким строком у відповідності до ч.2 ст.233 КЗпП України.

Щодо суті позовних вимог, то колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Згідно зі ст.9 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей від 20.12.1991 №2011-XII (далі - Закон України №2011-XII) держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців.

До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

За змістом п.2 ст.15 Закону №2011-ХІІ військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення з військової служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з прямим підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, на підставах, визначених пунктом 1 частини другої статті 36 Закону України "Про розвідку", а також у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 18 років одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.

Відповідно до п.242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України №1153/2008 особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Згідно зі ст.3 Закону України Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі від 3 жовтня 2019 року № 160-IX (далі- Закон 160-ІХ) підставою для притягнення до матеріальної відповідальності є шкода, завдана неправомірним рішенням, невиконанням чи неналежним виконанням особою обов`язків військової служби або службових обов`язків, крім обставин, визначених статтею 9 цього Закону, які виключають матеріальну відповідальність.

За змістом ст.10 Закону №160-ІХ відшкодування шкоди, завданої особою, здійснюється на підставі наказу командира (начальника) шляхом стягнення сум завданої шкоди з місячного грошового забезпечення винної особи, крім випадків, передбачених частинами третьою, четвертою та п`ятою цієї статті та частиною першою статті 12 цього Закону. Відшкодування шкоди, завданої командиром (начальником), здійснюється на підставі наказу старшого за службовим становищем командира (начальника).

Ст.12 Закону 160-ІХ передбачає, що у разі звільнення особи, притягнутої до матеріальної відповідальності, зі служби або у разі, якщо рішення про притягнення до матеріальної відповідальності особи не прийнято до її звільнення зі служби, відшкодування завданої шкоди здійснюється в судовому порядку в разі відмови особи від її добровільного відшкодування або в іншому встановленому законом порядку.

Відповідно до ст.13 Закону №160-ІХ стягнення сум завданої шкоди в разі притягнення винної особи до матеріальної відповідальності здійснюється щомісяця із грошового забезпечення особи в розмірі до 20 відсотків її місячного грошового забезпечення. Якщо із грошового забезпечення особи проводяться інші передбачені законодавством стягнення (утримання), загальний розмір усіх відрахувань не може перевищувати 50 відсотків місячного грошового забезпечення.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 звільнений з військової служби та виключений зі списків особового складу з 17 вересня 2018 року, що підтверджується витягом наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 17 вересня 2018 №238 (а.с.20)

Зі змісту вищевказаного витягу з наказу від 17 вересня 2018 №238 вбачається, що майора ОСОБА_1 , старшого офіцера відділення персоналу штабу управління, звільненого наказом командувача Сухопутних військ Збройних Сил України від 20 червня 2018 року №260 у запас за пунктом «а» (у зв`язку із закінченням строку контракту) частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» з урахуванням частини восьмої цієї ж статті вважати, що 17 вересня 2018 року справи та посаду здав і вибув до Яворівського РВК Львівської області для зарахування на військовий облік. 17 вересня 2018 року виключити із списків особового складу частини та всіх в забезпечення. Вислуга у Збройних Силах становить: календарна 25 років 04 місяці. Виплатити премію за особистий внесок у загальні результати служби в розмірі 58% від посадового окладу та надбавки за особливості проходження військової служби у розмірі 10% посадового окладу з урахуванням окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років за вересень 2018 року з 01 вересня по 17 вересня 2018 року. Виплати відповідно до наказу МО України від 07 червня 2018 року №260 одноразову грошову допомогу в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за 25 (двадцять п`ять) календарних роки служби. Виплатити грошову компенсацію за речове майно, що підлягає видачі при звільненні в запас (відставку) у сумі 95308 (дев`яносто п`ять тисяч триста вісім) гривень 92 копійки. Припинити доступ до роботи з відомостями, що містять державну таємницю. Щорічна чергова відпустка за 2018 рік використана. Грошову допомогу на оздоровлення за 2018 рік виплачено відповідно до наказу командира частини №236 від 14 вересня 2018 року. Матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань згідно з наказом України від 07 червня 2018 року №260 за 2018 рік не виплачено. Постійним або службовим житлом не забезпечувався.

При цьому, згідно з долученими до матеріалів доказами відповідач при звільненні позивача з військової служби утримав з нарахованих ОСОБА_1 сум грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні 36701,34 грн за збитками завданими державі.

Як правильно зазначив суд першої інстанції, в суді першої інстанції відповідачем не долучено жодних доказів на підтвердження притягнення ОСОБА_1 до матеріальної відповідальності, при тому, що ухвалою суду від 17 червня 2021 року у Військової частини НОМЕР_1 було витребувано докази: засвідчені копії наказу від 25 червня 2016 року №243 Про призначення розслідування за фактом незаконного витрачання бюджетних коштів; наказу командира наказу командира військової частини від 26 лютого 2016 року №248 Про результати службового розслідування за фактом незаконного витрачання бюджетних коштів та докази ознайомлення позивача з зазначеним наказом, рапорту ОСОБА_1 про добровільне відшкодування завданої державі шкоди, наказу про стягнення з ОСОБА_1 заподіяної шкоди, разом з тим, відповідач витребуваних доказів не подав, причин неподання таких також не повідомив.

Разом з тим, до апеляційної скарги відповідачем у суд апеляційної інстанції долучено наказ від 26 лютого 2016 року №248 «Про результати розслідування за фактом незаконного витрачання бюджетних коштів». Зі змісту якого вбачається, зокрема, що: п.3. Начальника відділення особового складу та стройового майора ОСОБА_1 за неналежне виконання службових обов`язків, порушення вимог ст.ст. 11, 16, 58, 59 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, п.п. 1.13.3., 1.13.4. Інструкції № 200, вимог п. 2.9, 1.18 Інструкції № 333, який своєю бездіяльністю порушив встановлений порядок роботи з документами, що спричинило шкоду державі та виразилося у незаконній витраті бюджетних коштів на загальну суму 49296,83 грн: 3.1 притягнути до дисциплінарної відповідальності, у відповідності до вимог Дисциплінарного статуту Збройних Сил України накласти дисциплінарне стягнення «Сувора догана»; 3.2 враховуючи рапорт від 26 лютого 2016 року вх. №2402 про добровільне відшкодування завданої державі шкоди відповідно до п.6 Положення, рішення про притягнення до матеріальної відповідальності відстрочити до 20 березня 2016 року; 3.3 у випадку не внесення необхідної суми до 20 березня 2016 року притягнути до матеріальної відповідальності (а.с.106), з яким останній дійсно ознайомлений (а.с.104 зворот).

Колегія суддів звертає увагу на ту обставину, що завдана шкода згідно з наказом від 26 лютого 2016 року №248 вказана у розмірі 49296,83 грн, при звільненні відраховано 36701,34 грн.

Жодних доказів на підтвердження добровільної сплати, чи відповідного наказу про притягнення до матеріальної відповідальності, як зазначено у п.3.2, 3.3 п.3 наказу від 26 лютого 2016 року №248 «Про результати розслідування за фактом незаконного витрачання бюджетних коштів» суду не надано.

Крім того, як правильно зазначив суд першої інстанції, стягнення сум завданої шкоди в разі притягнення винної особи до матеріальної відповідальності здійснюється щомісяця із грошового забезпечення особи в розмірі до 20 відсотків її місячного грошового забезпечення.

Колегією суддів оглянуто довідку про нараховане грошове забезпечення майору ОСОБА_1 за період з січня 2015 року по вересень 2018 року, зі змісту якої вбачається, що у період з січня 2015 року по серпень 2018 року з позивача не стягувалися суми завданої шкоди, а сума збитків стягнута у вересні 2018 року, що дає підстави колегії суддів стверджувати про порушення відповідачем порядку стягнення (утримання) заподіяної державі шкоди (збитків).

Колегія суддів зазначає, що законодавством про відшкодування завданої шкоди державі військовослужбовцем передбачено чіткий порядок дій, який у спірних правовідносинах відповідачем дотриманий не був.

Відповідно до вимог ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Разом з тим, у спірних правовідносинах за встановлених неспівпадіння сум та відсутності усіх належних документів щодо відшкодування матеріальних збитків, колегія суддів вважає, що відповідач не довів правомірності вчинення своїх дій.

Таким чином, аналізуючи вищенаведені законодавчі приписи та встановлені фактичні обставини справи у їх сукупності, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що дії Військової частини НОМЕР_1 щодо утримання при звільненні позивача з військової служби з його грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги коштів у сумі 36701,34 грн є протиправними, оскільки відшкодування шкоди, завданої особою, здійснюється на підставі наказу командира (начальника) шляхом стягнення сум завданої шкоди з місячного грошового забезпечення винної особи, разом з тим, відповідачем не обґрунтовані підстави для утримання зазначених коштів з грошового забезпечення позивача при звільнення, а тому з метою захисту прав позивача необхідно зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу невиплачені при звільненні з військової служби кошти у розмірі 36701,34 грн.

Враховуючи наведене вище, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

Крім того, колегія суддів зазначає, що інші зазначені скаржником в апеляційній скарзі обставини, крім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості в межах відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

З врахуванням вищенаведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про підставність позовних вимог, правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ст.316 КАС України апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Оскільки колегія суддів залишає без змін рішення суду першої інстанції, то відповідно до ч.6 ст.139 КАС України понесені сторонами судові витрати новому розподілу не підлягають.

Керуючись ст.139, 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 28 вересня 2021 року у справі №240/15540/20 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку лише у випадках, передбачених ст.328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя О. І. Мікула
судді Л. Я. Гудим
А. Р. Курилець
Повне судове рішення складено 18 вересня 2023 року.