Справа № 761/43346/17
Суддя: Костюк Любов Олександрівна
Дата ухвалення: 2023-09-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 вересня 2023 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Костюк Л.О.;

суддів: Кобаля М.І., Чаку Є.В.;

за участю секретаря: Чорної К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у режимі відеоконференції у залі суду представника ОСОБА_1 - Луціва Олега Михайловича на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 04 жовтня 2022 року (розглянута у відкритому судовому засіданні, м. Київ, дата складання повного тексту рішення - відсутня) у справі за розглядом заяви ОСОБА_1 про перегляд за виключними обставинами рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 11 березня 2019 року в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Київської митниці ДФС, Державної фіскальної служби України про скасування постанов у справі про порушення митних правил та закриття провадження по справі,

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Київської Митниці Державної фіскальної служби (далі - відповідач 1, Київська митниця ДФС ), Державної фіскальної служби України (далі - ДФС України) про: скасування постанови у справі про порушення митних правил Київської митниці ДФС №0232/12500/17 від 21.09.2017 та постанови ДФС України; від 21.10.2017 про накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 300 (триста відстоків) несплаченої суми митних платежів; закриття провадження у справі про порушення митних правил №0232/1250/17 від 21.09.2017 про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 785 МК України.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 11.03.2019.у задоволенні позовних вимог було відмовлено в повному обсязі.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати повністю рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 11.03.2019 у справі №761/43346/17 та ухвалити нове рішення, яким адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити в повному обсязі.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 10 вересня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 11 березня 2019 року - без змін.

У липні 2022 року до Шевченківського районного суду м. Києва надійшла заява ОСОБА_1 про перегляд судового рішення від 11 березня 2019 року за виключними обставинами по справі № 761/43346/17 за позовом ОСОБА_1 (заявник, позивач) до Київської митниці ДФС (відповідач 1), Державної фіскальної служби України (відповідач 2) про скасування постанов у справі про порушення митних правил та закриття провадження по справі.

У своїй заяві просить суд:

1.Переглянути Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 11.03.2019 р. в справі № 761/43346/17 за виключними обставинами у зв`язку з встановленою Конституційним Судом України неконституційністю абзацу другого статті 485 Митного кодексу України.

2.За результатами перегляду Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 11.03.2019 р. в справі № 761/43346/17 за виключними обставинами задовольнити цю заяву про перегляд судового рішення за виключними обставинами, скасувати Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 11.03.2019 р. в справі № 761/43346/17 та ухвалити нове рішення, яким адміністративний позов ОСОБА_1 до Київської митниці ДФС і Державної фіскальної служби України про скасування постанов у справі про порушення митних правил № 0232/12500/17 та закриття провадження у справі про порушення митних правил № 0232/12500/17 задовольнити.

В обґрунтування поданої заяви зазначено, що існують виключні обставини для перегляду рішення суду. Зазначає, що встановлена Конституційним Судом України неконституційність абзацу другого статті 485 МК України, застосованого відповідачем 1 під час визначення розміру штрафу, накладеного на позивача в рамках справи про порушення митних правил № 0232/12500/17, та Шевченківським районним судом міста Києва при вирішенні справи № 761/43346/17, у якій розглядалися позовні вимоги про скасування відповідної постанови митного органу, є безумовною підставою для перегляду рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 11.03.2019 р. в справі № 761/43346/17 за виключними обставинами.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 04 жовтня 2022 року у задоволенні заяви відмовлено.

Не погоджуючись з постановленою ухвалою, представником заявника подано апеляційну скаргу, в якій просить дану ухвалу скасувати, як таку, що прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи та ухвала судді - скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду з наступних підстав.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню та погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні заяви про про перегляд за виключними обставинами рішення суду.

Як встановлено матеріалами справи, 21.09.2017 р. постановою відповідача 1 у справі про порушення митних правил № 0232/12500/17 позивача (який займав посаду агента з митного оформлення вантажів та товарів митно-брокерського департаменту Товариства з обмеженою відповідальністю «М-ЕНД-С») було притягнуто до адміністративної відповідальності, передбаченої ст. 485 МК України, і накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 300 відсотків несплаченої суми митних платежів, що становить 1 241 821, 17 грн. За результатами оскарження цієї постанови в адміністративному порядку 20.10.2017 р. відповідач 2 залишив її без змін, а відповідну скаргу - без задоволення.

Вказані рішення органів доходів і зборів було вмотивовано тим, що позивач, пред`являючи 14.04.2017 р. на підставі Митної декларації №UA125010/2017/016427 до митного оформлення товар («Насіння соняшника для посіву») в митному режимі реекспорту, нібито не дотримався умов поміщення товарів у цей митний режим та заявив в митній декларації з метою неправомірного звільнення від сплати митних платежів у розмірі 413 940,39 грн. неправдиві відомості щодо його застосування.

11.03.2019 р. рішенням Шевченківського районного суду міста Києва в адміністративній справі № 761/43346/17 за позовом ОСОБА_1 до Київської митниці ДФС і Державної фіскальної служби України про скасування постанов у справі про порушення митних правил №0232/12500/17 та закриття провадження в справі у задоволенні позовних вимог про скасування постанови відповідача 1 від 21.09.2017 р. і постанови відповідача 2 від 20.10.2017 р. щодо накладення на позивача адміністративного стягнення у вигляді штрафу за вчинення правопорушення, передбаченого ст. 485 Митного Кодексу України - відмовлено повністю.

10.09.2019 р. колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу позивача на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 11.03.2019 р. в справі №761/43346/17. Відмовляючи в задоволенні апеляційної скарги та залишаючи оскаржуване судове рішення без змін, колегія суддів погодилася з висновками суду першої інстанції про наявність у діях позивача ознак порушення митних правил, відповідальність за яке передбачена ст. 485 МК України («Дії, спрямовані на неправомірне звільнення від сплати митних платежів чи зменшення їх розміру, а також інші протиправні дії, спрямовані на ухилення від сплати митних платежів»).

Заявник зазначає, що ухвалюючи судові рішення по справі, і Шевченківський районний суд міста Києва, і Шостий апеляційний адміністративний суд керувалися насамперед положеннями ст. 485 МК України, згідно з якими «заявлення в митній декларації з метою неправомірного звільнення від сплати митних платежів чи зменшення їх розміру неправдивих відомостей щодо істотних умов зовнішньоекономічного договору (контракту), ваги (з урахуванням допустимих втрат за належних умов зберігання і транспортування) або кількості, країни походження, відправника та/або одержувача товару, неправдивих відомостей, необхідних для визначення коду товару згідно з УКТ ЗЕД та його митної вартості, та/або надання з цією ж метою митному органу документів, що містять такі відомості, або несплата митних платежів у строк, встановлений законом, або інші протиправні дії, спрямовані на ухилення від сплати митних платежів, а так само використання товарів, стосовно яких надано пільги щодо сплати митних платежів, в інших цілях, ніж ті, у зв`язку з якими було надано такі пільги, - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі 300 відсотків несплаченої суми митних платежів».

В грудні 2019 року позивач звернувся до Конституційного Суду України із конституційною скаргою щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень ст. 485 МК України.

Оскаржуючи положення ст. 485 МК України в Конституційному Суді України, позивач виходив з того, що санкція відповідної норми обмежила гарантоване позивачу ст. 61 Конституції України право на індивідуалізацію його юридичної відповідальності.

Законодавець, не передбачивши можливості для позивача послатися в ході розгляду справи про порушення митних правил і під час судового розгляду на конкретні обставини вчинення правопорушення, майновий стан, а також на інші обставини, які могли б пом`якшити його відповідальність та вплинути на міру стягнення, тим самим допустив обмеження його конституційних прав. Не давши змоги позивачу добиватися призначення йому штрафу в розмірі, співмірному обставинам конкретного правопорушення, оскаржувана норма МК України унеможливила індивідуалізацію стягнення і забезпечення справедливого розгляду справи.

Також, як зазначив позивач у конституційній скарзі, нічим не обмежений (лише трикратним розміром суми несплачених митних платежів) розмір штрафу за порушення митних правил, передбачене ст. 485 МК України, перетворюється з міри відповідальності в інструмент позбавлення особи її власності, придушення економічної самостійності та ініціативи, надмірного обмеження права на достатній життєвий рівень, що не відповідає вимогам ст. ст. 41 і 48 Конституції України.

Свідченням цього стало покладення на позивача - на підставі ст. 485 МК України -колосального за розміром штрафу (в сумі 1 241 821, 17 грн.), що в умовах установлення прожиткового мінімуму на одну працездатну особу у розмірі 2 102,00 грн. (станом на 01.12.2019 р.) було щонайменше несправедливим.

15.06.2022 р. Другий сенат Конституційного Суду України ухвалив рішення у справі № 3-321/2019(7780/19, 91/21) за конституційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_3 щодо відповідності Конституції України (конституційності) статті 485 Митного кодексу України (щодо індивідуалізації юридичної відповідальності), яким визнав таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), абзац другий статті 485 Митного кодексу України. Офіційне оприлюднення цього рішення відбулося на офіційному веб-сайті Конституційного Суду України (за посиланням https://ccu.gov.ua/sites/default/files/docs/4_r2_2022.pdf) 16.06.2022 р.

Зокрема, як зазначається в п. 4.5 цього рішення, оцінюючи оспорюваний припис статті 485 Кодексу на предмет дотримання принципу індивідуалізації юридичної відповідальності, Конституційний Суд України бере до уваги, що цей припис установлює відповідальність за низку різних протиправних діянь, визначених в абзаці першому цієї ж статті Кодексу. Ці діяння, хоча й мають основну об`єднувальну ознаку, а саме мету - «ухилення від сплати митних платежів», є різними за ступенем суспільної шкідливості, змістом тощо.

Незважаючи на таке різноманіття об`єктивної сторони складу цього адміністративного правопорушення, санкція статті 485 Кодексу має ознаки абсолютно визначеної та є безальтернативною, тобто такою, що встановлює лише один вид стягнення - штраф, який до того ж визначається у сталому розмірі відсотків.

Водночас, через відсутність в оспорюваному приписі статті 485 Кодексу інших видів стягнень та неможливість зміни розміру відсотків, за якими визначається штраф, унеможливлюється індивідуалізація юридичної відповідальності з урахуванням характеру вчиненого протиправного діяння, форми вини, характеристики особи, винної у вчиненні правопорушення, можливості відшкодування заподіяної шкоди, наявності обставин, що пом`якшують або обтяжують відповідальність.

Потреба в індивідуалізації розміру штрафу є нагальною у випадках, коли цей розмір є істотним, унаслідок чого його застосування може бути надмірним втручанням у низку конституційних прав винної особи.

Позбавлення оспорюваним приписом статті 485 Кодексу суб`єкта накладення адміністративного стягнення (митного органу) можливості індивідуалізації адміністративного стягнення з урахуванням усієї сукупності обставин справи, на думку Конституційного Суду України, унеможливлює реалізацію принципу індивідуалізації юридичної відповідальності під час притягнення особи до адміністративної відповідальності на підставі статті 485 Кодексу та не створює належного законодавчого підґрунтя для застосування домірних заходів до порушника митних правил.

Конституційний Суд України дійшов висновку, що абзац другий статті 485 Кодексу суперечить частині другій статті 61 Конституції України. Крім того, оцінюючи абзац другий статті 485 Кодексу в контексті створення ним передумов для недопущення надмірного втручання у право власності особи з метою забезпечення справедливого балансу між вимогами публічного інтересу в захисті митних інтересів та митної безпеки України, з одного боку, та захистом права власності особи - з іншого, Конституційний Суд України дійшов висновку, що зазначений припис статті 485 Кодексу не забезпечує бажаної гнучкості в діях та рішеннях органу державної влади під час визначення розміру штрафу щодо правопорушника з урахуванням усіх обставин справи. Тому внаслідок застосування оспорюваного припису статті 485 Кодексу не забезпечується справедливий баланс між вимогами публічного інтересу та захистом права власності особи, а сам цей припис є нормативним підґрунтям для надмірного втручання в гарантоване Основним Законом України право власності.

Ураховуючи наведене, Конституційний Суд України дійшов висновку, що абзац другий статті 485 Кодексу суперечить частинам першій, четвертій статті 41 Конституції України.

Таким чином, заявник вважає, що встановлена Конституційним Судом України неконституційність абзацу другого статті 485 МК України, застосованого відповідачем 1 під час визначення розміру штрафу, накладеного на позивача в рамках справи про порушення митних правил № 0232/12500/17, та Шевченківським районним судом міста Києва при вирішенні справи № 761/43346/17, у якій розглядалися позовні вимоги про скасування відповідної постанови митного органу, є безумовною підставою для перегляду рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 11.03.2019 р. в справі № 761/43346/17 за виключними обставинами.

При цьому, оскільки визначення та покладення на позивача штрафу в розмірі 300 відсотків несплаченої суми митних платежів (що становить 1 241 821,17 грн.) відбулося саме на підставі абзацу другого статті 485 МК України, який є неконституційним, то рішення митних органів у відповідній частині підлягають скасуванню.

Також, заявник наголошує на тому, що резолютивна частина рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 11.03.2019 р. в справі № 761/43346/17, про перегляд якого за виключними обставинами була подана відповідна заява, не містить жодних положень, які би зобов`язували тих чи інших осіб до вчинення певних дій, тобто не передбачає виконання, у тому числі примусового. Розглянувши справу, суд першої інстанції лише відмовив в задоволенні позову заявника до Київської митниці ДФС і Державної фіскальної служби України про визнання протиправними та скасування постанов у справі про порушення митних правил № 0232/12500/17. В силу цього відповідне рішення суду не виконувалося.

Надаючи правову оцінку матеріалам та обставинам справи, а також наданим додатковим поясненням та запереченням сторін щодо перегляду судового рішення за виключними обставинами, перевіривши доводи вказаної заяви, колегія суддів виходить з наступного, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 362 Кодексу адміністративного судочинства України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати заяву про перегляд судового рішення суду будь-якої інстанції, яке набрало законної сили, за нововиявленими або виключними обставинами.

Згідно ч. 1 ст. 361 КАС України судове рішення, яким закінчено розгляд справи і яке набрало законної сили, може бути переглянуто за нововиявленими або виключними обставинами.

Приписи п. 1 ч. 5 ст. 361 КАС України визначають, що підставами для перегляду судових рішень у зв`язку з виключними обставинами є встановлена Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, якщо рішення суду ще не виконане.

Частиною 6 ст. 361 КАС України встановлено, що при перегляді судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами суд не може виходити за межі тих вимог, які були предметом розгляду при ухваленні судового рішення, яке переглядається, розглядати інші вимоги або інші підстави позову.

На підсаві вище вказаного, колегія суддів зазначає, що судом першої інстанції не надано належної оцінки заяві ОСОБА_1 про перегляд за виключними обставинами рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 11 березня 2019 року, чим порушено нормами матеріального та процесуального права, оскільки останнім у рішенні здійснено оцінку нововиявлених(т.3 а.с. 154-155), а не виключних обставин на які посилався заявник та зазначає наступне.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 365 КАС України заява про перегляд судового рішення суду першої інстанції з підстав, визначених частиною другою, пунктами 1, 2 частини п`ятої статті 361 цього Кодексу, подається до суду, який ухвалив судове рішення. Заява про перегляд судових рішень судів апеляційної і касаційної інстанцій з підстав, зазначених у частині першій цієї статті, якими змінено або скасовано судове рішення, подається до суду тієї інстанції, яким змінено або ухвалено нове судове рішення.

Згідно з ч. 4 ст. 368 КАС України за результатами перегляду рішення, ухвали за нововиявленими або виключними обставинами суд може: 1) відмовити в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами та залишити відповідне судове рішення в силі; 2) задовольнити заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, скасувати відповідне судове рішення та ухвалити нове рішення чи змінити рішення; 3) скасувати судове рішення і закрити провадження у справі або залишити позов без розгляду.

Отже у адміністративному судочинстві перегляд судових рішень у зв`язку з виключними обставинами є особливим видом провадження.

На відміну від перегляду судового рішення в порядку апеляційного та касаційного оскарження, підставою такого перегляду є не недоліки розгляду справи судом (незаконність та (або) необґрунтованість судового рішення чи ухвали, неправильне застосування судом норм матеріального права, порушення норм процесуального права), а те, що на час ухвалення рішення суд не мав можливості врахувати обставину (підставу), яка виникла пізніше ухвалення судового рішення.

Тобто, перегляд справи у зв`язку з виключними обставинами має на меті не усунення судових помилок, а лише перегляд уже розглянутої справи з урахуванням підстав, які виникли після ухвалення судового рішення.

Наведений висновок щодо застосування положень п. 1 ч. 5 ст. 361 КАС України викладено в ухвалі Верховного Суду від 27 квітня 2023 року у справі № 240/35883/21.

Як було зазначено вище, в якості виключних обставин ОСОБА_1 посилається на прийняття Конституційним Судом України Рішення від 15.06.2022 року у справі № 3-321/2019(7780/19, 91/21) за конституційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_3 щодо відповідності Конституції України (конституційності) статті 485 Митного кодексу України (щодо індивідуалізації юридичної відповідальності), яким визнав таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), абзац другий статті 485 Митного кодексу України. Офіційне оприлюднення цього рішення відбулося на офіційному веб-сайті Конституційного Суду України (за посиланням https://ccu.gov.ua/sites/default/files/docs/4_r2_2022.pdf) 16.06.2022 р., яким дійшов висновку, що абзац другий статті 485 Кодексу суперечить частині другій статті 61 Конституції України. Крім того, оцінюючи абзац другий статті 485 Кодексу в контексті створення ним передумов для недопущення надмірного втручання у право власності особи з метою забезпечення справедливого балансу між вимогами публічного інтересу в захисті митних інтересів та митної безпеки України, з одного боку, та захистом права власності особи - з іншого, Конституційний Суд України дійшов висновку, що зазначений припис статті 485 Кодексу не забезпечує бажаної гнучкості в діях та рішеннях органу державної влади під час визначення розміру штрафу щодо правопорушника з урахуванням усіх обставин справи. Тому внаслідок застосування оспорюваного припису статті 485 Кодексу не забезпечується справедливий баланс між вимогами публічного інтересу та захистом права власності особи, а сам цей припис є нормативним підґрунтям для надмірного втручання в гарантоване Основним Законом України право власності.

Ураховуючи наведене, Конституційний Суд України дійшов висновку, що абзац другий статті 485 Кодексу суперечить частинам першій, четвертій статті 41 Конституції України.

Таким чином, заявник вважає, що встановлена Конституційним Судом України неконституційність абзацу другого статті 485 МК України, застосованого відповідачем 1 під час визначення розміру штрафу, накладеного на позивача в рамках справи про порушення митних правил № 0232/12500/17, та Шевченківським районним судом міста Києва при вирішенні справи № 761/43346/17, у якій розглядалися позовні вимоги про скасування відповідної постанови митного органу, є безумовною підставою для перегляду рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 11.03.2019 р. в справі № 761/43346/17 за виключними обставинами.

При цьому, оскільки визначення та покладення на позивача штрафу в розмірі 300 відсотків несплаченої суми митних платежів (що становить 1 241 821,17 грн.) відбулося саме на підставі абзацу другого статті 485 МК України, який є неконституційним, то рішення митних органів у відповідній частині підлягають скасуванню.

Також, заявник наголошує на тому, що резолютивна частина рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 11.03.2019 р. в справі № 761/43346/17, про перегляд якого за виключними обставинами була подана відповідна заява, не містить жодних положень, які би зобов`язували тих чи інших осіб до вчинення певних дій, тобто не передбачає виконання, у тому числі примусового. Розглянувши справу, суд першої інстанції лише відмовив в задоволенні позову заявника до Київської митниці ДФС і Державної фіскальної служби України про визнання протиправними та скасування постанов у справі про порушення митних правил № 0232/12500/17. В силу цього відповідне рішення суду не виконувалося.

Пунктом 1 частини 5 статті 361 КАС України визначено, що встановлена Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи може бути підставою для перегляду рішення за виключними обставинами виключно, якщо рішення суду ще не виконане. Таким чином, оскільки в задоволенні позовної заяви відмовлено, то рішення не виконувалось, тому суд першої інстанції правильно прийняв заяву до розгляду.

Відповідно до ч. 1 ст. 91 Закону України «Про Конституційний Суд України» закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Частиною 2 ст. 152 Конституції України передбачено, що закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності.

Конституційний Суд України у Рішенні від 24 грудня 1997 року № 8-зп у справі за конституційним поданням народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) розпоряджень Президента України про призначення перших заступників, заступників голів обласних, Київської міської державних адміністрацій, виданих протягом липня - грудня 1996 року, січня 1997 року (справа щодо призначення заступників голів місцевих державних адміністрацій), вказав на те, що частина друга статті 152 Конституції України закріплює принцип, за яким закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність. За цим принципом закони, інші правові акти мають юридичну силу до визнання їх неконституційними окремим рішенням органу конституційного контролю.

Крім того, рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Президента України щодо відповідності Конституції України (конституційності) Постанови Верховної Ради України «Про чинність Закону України «Про Рахункову палату», офіційного тлумачення положень частини другої статті 150 Конституції України, а також частини другої статті 70 Закону України «Про Конституційний Суд України» стосовно порядку виконання рішень Конституційного Суду України (справа про порядок виконання рішень Конституційного Суду України) від 14 грудня 2000 року (справа № 1-31/2000) визначено, що рішення Конституційного Суду України мають пряму дію.

Таким чином, аналіз норм розділу ХІІ Конституції України («Конституційний Суд України») та Закону України «Про Конституційний Суд України» від 13 липня 2017 року № 2136-VIII дає підстави дійти висновку про те, що рішення Конституційного Суду України має пряму (перспективну) дію в часі і застосовується щодо тих правовідносин, які тривають або виникли після його ухвалення. Якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення рішення Конституційним Судом України, однак продовжують існувати після його ухвалення, то на них поширюється дія такого рішення Конституційного Суду України.

Отже, рішення Конституційного Суду України поширюється на правовідносини, які виникли після його ухвалення, а також на правовідносини, які виникли до його ухвалення, але продовжують існувати (тривають) після цього. Проте, чинним законодавством визначено, що Конституційний Суд України може безпосередньо у тексті свого рішення встановити порядок і строки виконання ухваленого рішення.

Аналогічний правовий висновок викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 листопада 2020 року у справі № 4819/49/19.

Пунктом 2 резолютивної частини рішення Конституційного Суду України від 15 червня 2022 року № 3-321/2019(7780/19, 91/21) передбачено, що абзац другий статті 485 Митного кодексу України, визнаний неконституційним, втрачає чинність через шість місяців із дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Отже, згідно зі статтею 91 Закону України «Про Конституційний Суд України» припис абзацу 2 статті 485 Митного кодексу України, визнаний неконституційним та втрачає чинність та, відповідно, не підлягає застосуванню через шість місяців із дня ухвалення Конституційним Судом України рішення від 15 червня 2022 року № 3-321/2019(7780/19, 91/21), що також прямо встановлено цим рішенням.

Як зазначено в ухвалі Верховного Суду від 13 квітня 2023 року у справі № 600/1450/20-а, ч. 2 ст. 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Так, колегія суддів до уваги висновки Європейського суду з прав людини, викладені в рішеннях від 28 листопада 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії» та від 24 липня 2003 року у справі «Рябих проти Росії», відповідно до яких одним з основоположних аспектів принципу верховенства права є юридична визначеність, яка передбачає, що в разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, яке набрало законної сили, не може ставитися під сумнів.

Враховуючи вказані положення чинного законодавства, а також вказані заявником обставини, не змінюють правового регулювання спірних відносин та не спростовують висновків суду, а саме: що були допущені порушення норм митного законодавства, зазначених у рішенні суду від 11.03.2019.

На підставі вище зазначеного, колегія суддів приходить до висновку, що заявник не довів існування виключних обставин, які могли б стати підставою для скасування рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 11.03.2019 р. в справі № 761/43346/17.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції в повній мірі досліджено обставини справи на підставі яких суд прийшов до правильного висновку щодо відмови у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд за виключними обставинами рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 11 березня 2019 року проте, останнім помилково не досліджено в повному обсязі питання, що заявник звернувся із заявою про перегляд рішення за виключними обставинами (т.3 а.с. 1-9 ), а не нововиявленими, мотивуючи своє рішення (т.3 а.с. 154-155) нормою, яка регулює та надає оцінку зверненню за нововиявленими обставинами, хоч з такою заявою ОСОБА_1 не звертався та резюмував відмову в задоволенні заяви останнього саме за виключними обставинами (т.3 а.с. 156), чим порушив нори матеріального права, у зв`язку із чим мотивувальна частина ухвали суду першої інстанції підлягає зміні.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Зі змісту частин 1-4 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів приходить висновку, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи, але помилкове застосування норм матеріального права призвели до неправильного вирішення питання, а тому рішення суду першої інстанції підлягає зміні на підставі ст. 317 КАС України.

Таким чином, оскільки суд першої інстанції неповно встановив обставини у справі, його висновки не відповідають обставинам справи, судове рішення ухвалене з порушенням норм матеріального права, тому ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 04 жовтня 2022 року підлягає зміні в частині мотивування.

Керуючись ст.ст. 2, 10, 11, 195, 241, 242, 243, 250, 251, 308, 310, 312, 317, 321, 322, 328, 325, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - Луціва Олега Михайловича - задоволити частково.

Ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 04 жовтня 2022 року - змінити в частині мотивування.

У іншій частині ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 04 жовтня 2022 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, проте на неї може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду в порядку та строки, передбачені ст. 329 КАС України.

(Повний текст виготовлено - 19 вересня 2023 року).

Головуючий суддя: Л.О. Костюк

Судді: М.І. Кобаль

Є.В. Чаку