Справа № 400/7687/23
Суддя: Устинов І. А.
Дата ухвалення: 2023-09-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 вересня 2023 р. № 400/7687/23
м. Миколаїв

Миколаївський окружний адміністративний суд, у складі судді Устинова І.А., розглянув в письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом:ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 ,
до відповідача:Військової частини НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 ,
про:визнання відмови протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (надалі - позивач) звернувся з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просить:

- визнати протиправною відмову відповідача від 07.06.2023 № 1161/01 щодо звільнення ОСОБА_1 , штаб-сержанта третьої категорії групи планування штабу, який проходить службу у військовій частині НОМЕР_1 про звільнення з лав Збройних Сил України за сімейними обставинами за підпунктом «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» у зв`язку із самостійним вихованням дитини віком до 18 років;

- зобов`язати відповідача звільнити ОСОБА_1 , штаб-сержанта третьої категорії групи планування штабу, який проходить службу у військовій частині НОМЕР_1 про звільнення з лав Збройних Сил України за сімейними обставинами за підпунктом «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» у зв`язку із самостійним вихованням дитини віком до 18 років.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що ним був поданий рапорт 23.05.2023, в якому він просив звільнити його з військової служби підставі п.п. "г" п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", у зв`язку із самостійним вихованням дитини віком до 18 років. Однак, відповідач протиправно відмовив йому у задоволенні рапорту, ототожнивши поняття «самостійне виховання дитини» з «одинокий батько», тоді як пп. г п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військову службу та військовий обов`язок» не містить терміну «одинокий батько», а містить формулювання «у зв`язку з самостійним вихованням дитини (дітей) віком до 18 років». Відтак, зазначена відмова є протиправною.

Ухвалою від 30.06.2023 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження та запропоновано відповідачу надати відзив на позовну заяву.

Від відповідача відзив до суду не надходив.

Відповідно до ст.262 КАС України справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання в порядку письмового провадження. Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складання повного судового рішення (ч. 5 ст. 250 КАС України).

Дослідив докази, суд дійшов висновку:

Позивач був призваний до Збройних Сил України, в зв`язку з мобілізацією з 13.03.2022 до військової частини НОМЕР_1 .

23.05.2023 позивач звернувся з рапортом до начальника групи планування штабу військової частини НОМЕР_1 та командира військової частини НОМЕР_1 про своє звільнення з лав ЗСУ, на підставі п.п. г п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", за сімейними обставинами - у зв`язку з самостійним вихованням дитини до 18 років.

07.06.2023 відповідачем надіслано позивачу лист, яким відмовлено у задоволенні рапорту від 23.05.2023.

Відповідно до ст. 65 Конституції України, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 "Про введення воєнного стану в Україні, в Україні" введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. У зв`язку з введенням воєнного стану, введено тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану.

При цьому, Указом Президента України від 24.02.2022 №69/2022 "Про загальну мобілізацію" постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію.

Правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності (далі - підприємства, установи і організації), повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів встановлено? ? Законом України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" (далі - Закон № 3543).

Статтею 1 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" від 21.10.1993 №3543-ХІІ(надалі - Закон №3543-ХІІ) визначено, що мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно - рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

Відповідно підпункту "г" п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону № 2232 військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах (під час воєнного стану): через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу):

військовослужбовці, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років;

Так, позивач подав рапорт про звільнення його з військової служби за сімейними обставинами, у зв`язку з самостійним вихованням ним дитини віком до 18 років. На підтвердження зазначеної сімейної обставини до рапорту додано договір між батьками щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дитини, засвідчений нотаріусом.

До суду, позивачем надано договір між батьками щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дитини, засвідчений нотаріусом; витяг про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб № 2022/01/5/07 від 16.05.2023; витяг з реєстру територіальної громади щодо місця проживання позивача; витяг з реєстру територіальної громади щодо місяця проживання дитини, судовий наказ від 17.05.2023 щодо стягнення з аліментів на утримання дитини на користь позивача.

Відповідно до ст. 51 Конституції України, батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття.

Відповідно до ст. 15 Сімейного кодексу України (далі- СК України), сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.

Згідно ст. 150 СК України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Відповідно до ст. 151 СК України, батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини.

Згідно ст. 152 СК України, право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті.

Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Той з батьків, хто проживає з дитиною, у разі його ухилення від виконання договору зобов`язаний відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану другому з батьків.

Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття (ст.180 СК України).

Системний аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що укладення батьками неповнолітніх дітей договору щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини, не надає права на самостійне виховання дітей тому із батьків з ким проживають діти, і не позбавляє права та обов`язку приймати участь у вихованні дітей того із батьків який не проживає з дітьми.

Отже, такий договір не свідчить, що той із батьків, з ким проживає дитина, самостійно виховує дитину. Також, не є належними доказами про самостійне виховання дитини позивачем судовий наказ про стягнення аліментів та акт обстеження матеріально - побутових умов сім`ї, оскільки також не підтверджують саме самостійне виховання ним дитини.

На думку суду, під самостійним вихованням дитини віком до 18 років необхідно розуміти, утримання дитини самими матір`ю чи батьком відповідно, тобто без участі іншого з подружжя у житті дитини.

Тому підтвердженням самостійного виховання військовослужбовцем (одним із батьків) неповнолітньої дитини, у розумінні підпункту г) пункту 2 частини 4 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу", може бути: свідоцтво про смерть другого з батьків дитини; рішення суду про встановлення факту самостійного виховання дитини, рішення суду про позбавлення батьківських прав другого з батьків дитини; рішення суду про визнання другого з батьків дитини недієздатним; рішення суду про визнання безвісті відсутнім другого з батьків тощо.

Враховуючи викладене, позивач не надав доказів самостійного виховання дитини віком до 18 років.

З урахуванням викладеного, у суду відсутні правові підстави для визнання протиправною відмову відповідача у задоволенні рапорту та зобов`язання відповідача видати наказ про звільнення позивача з військової служби на підставі п.п. г) п.2 ч. 4 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу".

Відповідно до статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно зі ст. 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів та у доведенні перед судом їх переконливості.

Судові витрати покласти на позивача.

Керуючись ст. 2, 19, 139, 241, 244, 242 - 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 НОМЕР_2 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 НОМЕР_3 ) про визнання відмови протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи в порядку, визначеному ст. 255 КАС України. Строк на апеляційне оскарження рішення суду - 30 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження - 30 днів з дня складання повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається в порядку та строки, визначені ст.ст. 295-297 КАС України.

Суддя І. А. Устинов