Справа № 500/1254/23
Суддя: Запотічний Ігор Ігорович
Дата ухвалення: 2023-09-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 вересня 2023 рокуЛьвівСправа № 500/1254/23 пров. № А/857/10633/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді: Запотічного І.І.,

суддів: Глушка І.В., Довгої О.І.,

при секретарі судового засідання: Пославському Д.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 09 травня 2023 року у справі № 500/1254/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України в Тернопільській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

04.04.2023 ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до Управління державної міграційної служби України в Тернопільській області в якому просила суд: визнати протиправними дії Заліщицького сектору УДМС України в Тернопільській області, що виявилось у відмові надати дозвіл на імміграцію на Україну та скасувати рішення від 02 березня 2023 року № 552/3 «Про відмову в наданні дозволу на імміграцію в Україну», виданого Заліщицьким сектором УДМС України в Тернопільській області.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 09 травня 2023 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції позивач- ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу та з наведених у ній підстав просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та прийняте нове, яким задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування апеляційної скарги, зокрема, зазначає, що як вбачається з рішення суду першої інстанції, відповідач у якості підстави для відмови у наданні дозволу на імміграцію зазначив пункт 6 частини 1 статті 10 Закону України «Про імміграцію», де зазначено, що дозвіл на імміграцію не надається «б) в інших випадках, передбачених законами України». Разом з тим, апелянт зазначає, що ні в рішенні відповідача від 02.03.2023 про відмову у наданні позивачці дозволу на імміграцію, ні в оскаржуваному судовому акті не зазначено, яким саме законом України передбачений випадок, на підставі якого їй відмовлено в наданні дозволу на імміграцію в Україну. Тому, вважає, що оскаржувані рішення Управління ДМС у Тернопільській області (Відповідача) та постанова суду першої інстанції є необгрунтованими та не відповідають принципу правової визначеності, оскільки не представляється можливим зрозуміти, яким саме критеріям та якого закону позивач не відповідає для отримання потрібного їй дозволу. Також, вважає, що інформація, надана Управлінням Служби безпеки України у Тернопільській області листами від 20.12.2022 № 13/2-15, де зазначено, що надання дозволу на постійне проживання в Україні громадянці рф ОСОБА_1 не рекомендується та від 17.02.2023 № 13/2-15, де стверджується, що надання їй дозволу на постійне проживання в Україні начебто суперечить національній безпеці та національним інтересам України, не є нормативно-правовими актами, яким врегульовані спірні правовідносини, у розумінні пункту 6 частини 1 статті 10 Закону № 2491-III, а носять рекомендаційний характер, а відтак - не є безумовною підставою для відмови у наданні їй дозволу на імміграцію. Зазначає, що відповідачем не надано суду доказів того, що ним вживались будь-які дії з метою встановлення чи перевірки факту того, що надання їй дозволу на постійне проживання в Україні суперечить національній безпеці та національним інтересам України, або інших дій з метою підтвердження чи спростування інформації, викладеної у листах Управління Служби безпеки України у Тернопільській області від 20.12.2022 № 13/2-15 та від 17.02.2023 № 13/2-15. Тому вважає, що відповідачем не доведено наявність передбачених законами України підстав для відмови позивачці в наданні дозволу на імміграцію в Україну. Також, зазначає, що протиправна відмова позивачці в наданні дозволу на імміграцію в Україну матиме для неї та її чоловіка, який є громадянином України, небезпечні наслідки через переслідування та дискримінацію Свідків Єгови (якими є позивач та її чоловік) на ґрунті релігійних переконань з боку російської влади.

Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу рішення суду першої інстанції вважає законним та просить залишити його без змін.

В судовому засіданні апелянт вимоги апеляційної скарги підтримала просила таку задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове про задоволення позову.

Відповідач будучи повідомленим про час та місце розгляду справи явки представника в судове засідання не забезпечив, що відповідно до ч.2 ст.313 КАС України не перешкоджає розгляду справи без його участі.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, апеляційну скаргу, відзив, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з огляду на наступні підстави.

Судом першої інстанції вірно встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженка м. Петровськ Саратовської області, є громадянкою російської федерації, з 30.08.2016 перебуває в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженцем м. Заліщики Заліщицького району Тернопільської області, громадянином України, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 .

Позивачка 20.01.2022 звернулась із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну.

З матеріалів справи встановлено, що у результаті проведеної перевірки за наслідками поданої заяви про надання дозволу на імміграцію, встановлено наступні обставини разом із їх документальним підтвердженням: відповідно до довідки ГУНП в Тернопільській області від 03.02.2022 № 282/6/01-22 інформація згідно обліків ITC ІППН України на громадянку російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відсутня; як видно із листа Центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 07.02.2022 № 91-1640/0/18-22, інформація стосовно ОСОБА_1 у базі даних осіб, яким на підставі закону органами охорони державного кордону заборонено в`їзд в Україну, відсутня; згідно із вимогою УІАП ГУНП у Тернопільській області від 23.02.2022 № 15/6115.1- 22, ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 раніше не судима; листом ГУНП в Тернопільській області від 21.12.2022 № 4500/6103-22, стверджується, що згідно обліків ІКС ІПНП України щодо притягнення до адміністративної відповідальності громадянки російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , - відсутня; як слідує з листа Державної прикордонної служби України від 20.12.2022 № 91- 7621/0/18-22, стосовно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , інформація у базі даних осіб, яким на підставі закону органами охорони державного кордону заборонено в`їзд в Україну, відсутня; вимогою УІАП ГУНП від 19.12.2022 стверджується, що ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 раніше не судима; як видно із листа УСБУ в Тернопільській області від 20.12.2022 № 13/2-15, з огляду на приписи Закону України «Про національну безпеку України» та у зв`язку із військовою агресією російської федерацією проти України, надання дозволу на постійне проживання в Україні громадянці рф ОСОБА_1 , не рекомендується; у листі УСБУ в Тернопільській області від 17.02.2023 № 13/2-15 стверджується, що відповідно до Закону України «Про національну безпеку України» та за результатами перевірки громадянки російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , надання дозволу на постійне проживання в Україні зазначеній іноземці суперечить національній безпеці та національним інтересам України.

Як вбачається з матеріалів справи, на підставі встановлених обставин, головним спеціалістом Заліщицького сектору УДМС України в Тернопільській області 02.03.2023 затверджено висновок про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну громадянці російської федерації ОСОБА_1 . Згідно із Висновком, громадянці російської федерації, ОСОБА_1 відмовлено у наданні дозволу на імміграцію в Україну, у зв`язку із тим, що надання дозволу на постійне проживання в Україні позивачці суперечить національній безпеці та національним інтересам України.

Відтак відповідачем 02.03.2023 прийнято рішення про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україні, яке видане громадянці російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за змістом якого позивачці відмовлено у наданні дозволу на імміграцію в Україну з покликанням на приписи п.6 ч.1 ст.10 Закону України «Про імміграцію».

ОСОБА_1 не погоджуючись із указаним рішенням звернулась в суд з даним позовом.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства, визначає Закон України від 07.06.2001 № 2491-ІІІ «Про імміграцію» (далі - Закон № 2491), згідно із статтею 10 якого, дозвіл на імміграцію не надається: 1) особам, засудженим до позбавлення волі на строк більше одного року за вчинення діяння, що відповідно до законів України визнається злочином, якщо судимість не погашена і не знята у встановленому законом порядку; 2) особам, які вчинили злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людяності та людства, як їх визначено в міжнародному праві, або розшукуються у зв`язку із вчиненням діяння, що відповідно до законів України визнається тяжким злочином, або їм повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, досудове розслідування якого не закінчено; 3) особам, хворим на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я; 4) особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи; 5) особам, яким на підставі закону заборонено в`їзд на територію України; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Згідно з п.9 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затверджено постановою КМУ від 26.12.2002 № 1983, МВС, органи Національної поліції, СБУ та її регіональні органи, Держприкордонслужба відповідно до компетенції вживають у місячний строк за зверненням ДМС, її територіальних органів та територіальних підрозділів заходів: до виявлення серед осіб, які подали заяву про надання дозволу на імміграцію, таких, яким дозвіл на імміграцію не може бути наданий відповідно до статті 10 Закону України "Про імміграцію"; до встановлення відомостей, що можуть бути підставою для скасування дозволу на імміграцію згідно із статтею 12 Закону України "Про імміграцію".

Також, пунктом 14 Порядку № 1983 передбачено, що територіальні органи і підрозділи після отримання документів від зазначених у пунктах 12 і 13 цього Порядку органів перевіряють у місячний термін правильність їх оформлення, з`ясовують у межах своєї компетенції питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, передбачених статтею 10 Закону України "Про імміграцію", надсилають відповідні запити до МВС, органів Національної поліції, регіональних органів СБУ та Держприкордонслужби.

МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ та Держприкордонслужба проводять відповідно до компетенції у місячний строк після надходження таких запитів перевірку з метою виявлення осіб, яким дозвіл на імміграцію не надається. Про результати перевірки інформується орган, який надіслав запит.

Пунктом 13 частини 1 статті 24 Закону України від 25.03.1992 № 2229-ХІІ «Про Службу безпеки України» (далі - Закон № 2229) передбачено, що вказаний орган має право брати участь у розробці заходів і вирішенні питань, що стосуються в`їзду в Україну та виїзду за кордон, перебування на її території іноземців та осіб без громадянства, прикордонного режиму і митних правил, приймати рішення про заборону в`їзду в Україну іноземцю або особі без громадянства, про скорочення строку тимчасового перебування іноземця та особи без громадянства на території України, про примусове повернення іноземця або особи без громадянства в країну походження або третю країну.

Як передбачено статтею 2 Закону № 2229, на Службу безпеки України покладається у межах визначеної законодавством компетенції захист державного суверенітету, конституційного ладу, територіальної цілісності, науково-технічного і оборонного потенціалу України, законних інтересів держави та прав громадян від розвідувально-підривної діяльності іноземних спеціальних служб, посягань з боку окремих організацій, груп та осіб, а також забезпечення охорони державної таємниці.

Відповідно до частини 1 статті 8 Закону № 2229 Служба безпеки України взаємодіє з державними органами, підприємствами, установами, організаціями та посадовими особами, які сприяють виконанню покладених на неї завдань.

Частиною1 статті 1 Закону України від 21.06.2018 № 2469-VIII «Про національну безпеку України» (далі - Закон № 2469) передбачено, що загрози національній безпеці України - це явища, тенденції і чинники, що унеможливлюють чи ускладнюють або можуть унеможливити чи ускладнити реалізацію національних інтересів та збереження національних цінностей України; національна безпека України - захищеність державного суверенітету, територіальної цілісності, демократичного конституційного ладу та інших національних інтересів України від реальних та потенційних загроз; національні інтереси України - життєво важливі інтереси людини, суспільства і держави, реалізація яких забезпечує державний суверенітет України, її прогресивний демократичний розвиток, а також безпечні умови життєдіяльності і добробут її громадян.

Служба безпеки України є державним органом спеціального призначення з правоохоронними функціями, що забезпечує державну безпеку, здійснюючи з неухильним дотриманням прав і свобод людини і громадянина: 1) протидію розвідувально-підривній діяльності проти України; 2) боротьбу з тероризмом; 3) контррозвідувальний захист державного суверенітету, конституційного ладу і територіальної цілісності, оборонного і науково-технічного потенціалу, кібербезпеки, інформаційної безпеки держави, об`єктів критичної інфраструктури; 4) охорону державної таємниці (стаття 19 Закону № 2469).

Відповідно до статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом

Відтак колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що законодавець вправі, керуючись принципом законності запровадити обмеження на перебування території України щодо громадян інших країн.

Як вірно зазначено судом першої інстанції, з метою постійного моніторингу підстав, які обмежують право осіб перебувати на території України, державою створено інституційну структуру органів до компетенції яких, серед іншого, віднесено забезпечення, збереження та відстоювання якнайкращих інтересів держави.

Суд першої інстанції вірно зазначив, що на рівні Основного Закону України записано, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (стаття 3).

В той же час відповідно до ст. 17 Конституції України, захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.

Слід зазначити, що державна безпека є достатньо широким поняттям. Аналіз указаних актів застосування права дає підстави для висновку, що до державної безпеки слід віднести економічну, інформаційну, національну безпеку та ін. Для забезпечення державної безпеки утворено Службу безпеки України. Служба безпеки України наділена надзвичайно широким спектром повноважень (можливостей) з метою виконання основного завдання - забезпечення державної безпеки. Приписи профільного закону про Службу безпеки України дають підстави ствердно наголосити, що способи, засоби які використовує Служба безпеки України для виконання свого головного завдання не підлягають розголошенню, оскільки останнє може поставити під ризик безпеку, як окремого громадянина, так і держави в цілому. Це зовсім не означає, що дії Служби безпеки України не засновані не приписах закону. На противагу, Служба безпеки України діє із суворою конституційною відповідністю своїх дій та рішень, оскільки основним її завдань є збереження життя, здоров`я, недоторканості та безпеки своїх громадян.

Враховуючи наведене вище, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що УСБУ в Тернопільській області наділене повноваженнями повідомляти УДМС інформацію про невідповідність інтересам держави та національній безпеці перебування окремих осіб на території України. Більше того, для того щоб поставити під загрозу національну безпеку та національні інтереси іноземець не обов`язково повинен учинити суспільно-небезпечне діяння, позаяк останнє утворює самостійну правову підставу для відмови у наданні дозволу на імміграцію.

Також судом першої інстанції вірно зазначено, що позивач не спростовує та не ставить під сумнів інформацію повідомлену УСБУ у Тернопільській області про невідповідність перебування позивачки на території України національній безпеці та національним інтересам. Позивачка наголошує виключно на тому, що нею не вчинялось суспільно-небезпечне діяння, не порушувала права інших осіб, не вчинялись дії для загрози національній безпеці України та громадському порядку в Україні. Водночас, вчинення названих дій є підставою для кримінальної та/або адміністративної відповідальності.

Враховуючи наведене колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що відповідач вірно виходив з того, що лист УСБУ в Тернопільській області стосовно того, що надання дозволу іноземцю на постійне проживання в Україні суперечить національній безпеці та національним інтересам України, слід кваліфікувати за п.6 ч.1 ст.10 Закону № 2491-ІІІ, як інші підстави для відмову у наданні дозволу на імміграцію.

Відтак, оскільки відповідач під час прийняття оскаржуваного рішення діяв на підставі та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, то суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позову.

Щодо посилання апелянта на ту обставину, що в разі відмови їй у наданні дозволу на імміграцію в Україну, вона буде змушена покинути територію України, а відтак підлягатиме переслідуванню та дискримінації з боку російської влади через релігійні переконання, то слід зазначити, що матеріали справи не містять доказів, що ОСОБА_1 будучи особою, яка сповідує релігію Свідків Єгови, зверталася про визнання її біженкою або особою, яка потребує додаткового захисту у встановленому порядку після прибуття на територію України до уповноважених органів ДМС та про зазначені обставини в позові також не зазначено. Також відсутні докази, що позивач зазнавала переслідувань у зв`язку з її релігійними переконаннями в країні свого походження і такі не надавались також суду першої інстанції під час розгляду справи.

Щодо тверджень апелянта стосовно того, що відповідачем не враховано її сімейний стан, слід зазначити, що чинним законодавством не передбачено виключень із загальних для всіх іноземців правил перебування на території України і наявність сім`ї не звільняє особу від необхідності дотримання міграційного законодавства України.

Згідно ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду з наведених вище мотивів, а тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

За правилами статті 139 КАС України, судом не вирішується питання про розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 316, 321, 328 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 09 травня 2023 року у справі №500/1254/23 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття.

На постанову протягом тридцяти днів з моменту набрання нею законної сили може бути подана касаційна скарга безпосередньо до суду касаційної інстанції.

У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя І. І. Запотічний
судді І. В. Глушко
О. І. Довга
Повне судове рішення складено 18.09.2023